ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/317/26 Справа № 202/629/26 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ :

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , поданої в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпра від 23 січня 2026 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Петропавлівка Луганської області, громадянина України, не одруженого, на утриманні малолітніх дітей не маючого, військовослужбовця за контрактом, зарахованого у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 (солдат резерву 7 запасної роти військової частини НОМЕР_1 ), у військовому званні солдат, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України (далі-КК),-

В С Т А Н О В И Л А :

З матеріалів провадження убачається, що органами досудового розслідування ОСОБА_8 підозрюється у тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом на посаді солдата резерву 7 запасної роти ВЧ НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 12, 14, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 14 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України та, не одержавши відповідних дозволів (наказів) начальників (командирів), які за законодавством уповноважені надавати такі дозволи (накази), 04 грудня 2023 року,самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 , що дислокується поблизу АДРЕСА_2 . Так, солдат ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України і не звільнений з військової служби, без поважних причин був відсутній на службі та не виконував службові обов`язки, а службовий час проводив на власний розсуд, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, та був незаконно відсутній на військовій службі до 20 січня 2026 року.

Таким чином, ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК, тобто у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпра від 23 січня 2026 рокуклопотання слідчого СВ ДРУП №2 ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Західної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_6 , задоволено та застосовано до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, котрий відраховується з моменту затримання, тобто з 20 год. 15 хв. 20 січня 2026 року, без визначення розміру застави.

Цим же рішенням слідчого судді відмовлено у задоволенні заяви захисника ОСОБА_7 щодо незаконного затримання підозрюваного ОСОБА_8

12.03.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК.

20.01.2026 о 20-15 годині ОСОБА_8 затримано в порядку ст.208 Кримінального процесуального кодексу України (далі-КПК) та 21.01.2026 йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування ухвали слідчого судді у зв`язку незаконністю, необґрунтованістю, істотним порушенням норм кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду, фактичним обставинам кримінального провадження.

Вказує, що слідчий суддя задовольняючи клопотання слідчого не перевірив наявність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, зокрема, в частині наявності у ОСОБА_8 статусу спеціального суб`єкта військовослужбовця. Так, в судовому засіданні підозрюваний повідомив, що на момент інкримінованих подій він був звільнений з військової служби, а до клопотання, всупереч вимог ст.ст.177,178,184 КПК, не долучено жодного доказу (копії контракту, витягу з наказу про зарахування до списків частини, наказу про призначення), який би підтверджував, що станом на 04.12.2023 року ОСОБА_8 проходив військову службу.

Наголошує на незаконності затримання підозрюваного в порядку ст.208 КПК, оскільки ОСОБА_8 підозрюється у самовільному залишенні частини,яке за версією слідства розпочалося 04.12.2023 року, а фактичне затримання відбулося 20.01.2026 року, тобто через понад два роки після події, без ухвали суду та не в стані нагальної необхідності, а як спланована слідча дія, що є недопустимим спрощенням процедури позбавленні волі та суперечить практиці ЄСПЛ.

Також вказує на нікчемність підстав для затримання, оскільки у протоколі затримання зазначено підставу, передбачену п.3 ч.1 ст.208 КПК, однак інкримінований злочин ніяким чином не відноситься до корупційних правопорушень, що свідчить про шаблонний підхід органу досудового розслідування та відсутність реального, індивідуального аналізу підстав для позбавлення волі, чому слідчим суддею не було надано належної оцінки.

Вважає, що ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК є недоведеними, оскільки ОСОБА_8 має постійне місце проживання у м. Дніпро, міцні соціальні зв`язки, раніше не судимий, та з моменту події (грудень 2023 року) пройшло багато часу, і більшість доказів (накази, документація в/ч) вже зібрані та зафіксовані.

Поміж іншого вказує, що слідчий суддя задовольняючи клопотання не розглянув можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, наприклад, цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю, що цілком забезпечило б належну процесуальну поведінку підозрюваного ОСОБА_8 .

З огляду на викладене захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпра від 23 січня 2026 року та визнати затримання ОСОБА_8 20 січня 2026 року проведене без ухвали слідчого судді незаконним.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні, просив скасувати ухвалу слідчого судді, обрати відносно підозрюваного ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі у вигляді цілодобового домашнього арешту або визначити розмір застави 20 НПДГ, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін ухвалу слідчого судді, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Колегія суддів вважає, що зазначених вимог закону в повній мірі дотримано слідчим суддею місцевого суду.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є запобіжні заходи.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно вимог ч.1ст.194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При цьому, за приписами ст.178 КПК, слідчий суддя, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: тяжкість можливого покарання, вік та стан здоров`я підозрюваного/обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного/обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; репутацію підозрюваного/обвинуваченого; його майновий стан та наявність у нього судимостей тощо.

Згідно ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Як зазначено у п.4 ч.2 ст.183 КПК запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як, до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 є раніше не судимою особою, та санкція ч.5 ст.407 КК, за якою йому повідомлено про підозру, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

Як зазначено у п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950 року, ратифікованою Україною 17.07.1997 року, нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, як:

b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом;

c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду, як джерело права, а статтею 18 цього Закону встановлено порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та зважаючи на положення, закріплені у ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», слідчим суддям слід враховувати позицію ЄСПЛ, відображену зокрема у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої, стандарт доказування «обґрунтована підозра» передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, №182).

Згідно усталеної практики ЄСПЛ «обґрунтована підозра» існує тоді, коли факти, якими вона обґрунтовується, можна «розумно» вважати такими, що підпадають під опис одного з правопорушень, визначених у законі про кримінальну відповідальність. Тобто явно не може йтися про наявність «обґрунтованої підозри», якщо дії, у вчиненні яких підозрюється особа, не становлять кримінального правопорушення на момент учинення (рішення у справі «Wloch v. Poland», п.109).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК, всупереч твердженням сторони захисту, підтверджується наведеними в клопотанні слідчого, перевіреними під час судового розгляду слідчим суддею доказами, зокрема: витягом із наказу №130 від 10.05.2022 (а.с.36,37); витягом із наказу №349 від 15.12.2023 (а.с.38,39); актом службового розслідування від 23.02.2024 (а.с.14-23); витягом з наказу №713 від 23.02.2024 (а.с.24-29); протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 21.01.2026 (а.с.53-54); протоколом допиту свідка ОСОБА_11 від 21.01.2026 (а.с.55-56).

Отже, на переконання колегії суддів, фактів і інформації, які переконливо свідчать про причетність ОСОБА_8 до вчинення кримінального правопорушення, у якому він підозрюється, у клопотанні слідчого та доданих до нього матеріалах міститься достатньо для висновку про обґрунтованість повідомленої ОСОБА_8 підозри за ч.5 ст.407 КК.

Таким чином доводи апеляційної скарги захисника про відсутність обґрунтованої підозри ОСОБА_8 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення є неспроможними.

Наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК, а саме можливість підозрюваного ОСОБА_8 переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, належним чином мотивовано слідчим суддею у своїй ухвалі. Так, про наявність існування вказаного ризику свідчить тяжкість та невідворотність покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні.

Разом з цим, слідчий суддя дійшов до переконання, що у судовому засіданні прокурором не доведено наявності ризиків, передбачених п.п.3,5 ч.1 ст.177 КПК, а саме можливості підозрюваного ОСОБА_8 незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, що не оспорюється стороною обвинувачення, а отже ці висновки слід вважати доведеними.

Таким чином, всупереч твердженням сторони захисту, слідчий суддя, відповідно до ч.1 ст.178 КПК, врахував вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним ОСОБА_8 кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у цьому злочині, та відомості про особу підозрюваного ОСОБА_8 в їх сукупності, зокрема, його вік та стан здоров`я, який не перешкоджає його перебуванню в ізоляції від суспільства, репутацію підозрюваного, майновий та сімейний стан, який не одружений, утриманців не має, є військовослужбовцем, раніше не судимий, та дійшов до висновку, що інші більш м`які запобіжні заходи, зокрема, у вигляді цілодобового домашнього арешту, на чому наполягає сторона захисту, не забезпечать його належної процесуальної поведінки та не зможуть запобігти встановленим ризикам.

Крім того, згідно приписів ч.8 ст.176 КПК під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

За таких обставин доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК, недоведеність існування підстав для обрання стосовно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відсутність будь-яких обґрунтувань того, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки підозрюваного є безпідставними та суперечать матеріалам кримінального провадження.

Водночас колегія суддів вважає, що слідчим суддею були належним чином враховані положення ч.4 ст.183 КПК та обґрунтовано прийнято рішення про недоцільність у даному випадку визначення розміру застави. Не вбачає таких підстав й суд апеляційної інстанції, оскільки ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину проти порядку несення служби під час дії воєнного стану, а тому, з огляду на дискреційні повноваження суду, підстави для визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, на чому наполягає сторона захисту, на даному етапі кримінального провадження відсутні.

Щодо доводів сторони захисту про незаконне затримання підозрюваного ОСОБА_8 колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вони підлягають перевірці слідчим суддею в порядку ст.206 КПК, а отже не є предметом апеляційного розгляду і судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

Підсумовуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що слідчий суддя обґрунтовано, з наведенням відповідних мотивів, з урахуванням мети та підстав застосування запобіжного заходу, враховуючи обставини, передбачені ст.178 КПК, а також з дотриманням вимог ст.ст.194,196 КПК, дійшов висновку про доцільність обрання стосовно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, з 20-15 години 20 січня 2026 року, без визначення розміру застави. Тому доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 є безпідставними та задоволенню не підлягають, а ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою і вмотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпра від 23 січня 2026 року, якою стосовно ОСОБА_8 , підозрюваного за ч.5 ст.407 КК, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят діб, з 20-15 години 20 січня 2026 року, без визначення розміру застави - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4