ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/240/26 Справа № 386/88/22 Категорія: ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000319 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 27 липня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Перегонівка, Голованівського району Кіровоградської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою. Початок строку відбування покарання вирішено обчислювати з 16.11.2021.

ВСТАНОВИЛА

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним в тому, що він 11.11.2020, близько 00.40 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , в ході раптово виниклих неприязних відносин під час сварки з ОСОБА_9 , яка в подальшому переросла у бійку, в ході якої у ОСОБА_7 реалізуючи злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіянні смерті ОСОБА_9 , взяв правою рукою кухонний ніж, яким завдав в область тулуба і кінцівок ОСОБА_9 не менше 8-9 травматичних дій. Однак свій намір до кінця не довів з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілий, відчинивши двері, вибіг з вказаної квартири. Вважаючи, що завдав потерпілому смертельних поранень, ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення втік.

Внаслідок своїх протиправних дій ОСОБА_7 заподіяв потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент заподіяння.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 неодноразово розглядалось судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 15.02.2024 оскаржуваний вирок залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 09.10.2024 касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 задоволено частково, ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 15.02.2024 щодо ОСОБА_7 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 03.03.2025 в порядку ч. 2 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінено. Постановлено вважати засудженим ОСОБА_7 за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. У решті вирок суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 17.09.2025 касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 задоволено частково, ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 03.03.2025 щодо ОСОБА_7 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Вимоги апеляційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить змінити вищевказаний вирок, визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК, на підставі ст.75 КК звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК.

Підставами для скасування вироку захисник зазначив невідповідність висновків суду викладених в судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду.

На переконання захисника, висновки суду про доведення вини ОСОБА_7 не відповідають обставинам справи, водночас дослідження всіх обставин кримінального провадження, на думку захисника, дають підстави стверджувати, що їх не можна покласти в основу вироку.

Зокрема, сторона захисту вказує, що суд першої інстанції чітко виклав у вироку показання обвинуваченого ОСОБА_7 в той час, як показання потерпілого ОСОБА_9 спотворив та перекрутив на такі, що не відповідають дійсності. Внаслідок чого, враховуючи що очевидцями події були лише потерпілий та обвинувачений, суд неправильно визначив кваліфікацію дій обвинуваченого. Звертає увагу на різницю між показаннями, які суд першої інстанції виклав у вироку, та реальними показаннями про те, що в момент нанесення ножових поранень - потерпілий душив обвинуваченого за горло фактично до втрати свідомості. Стверджує, що саме ці показання обвинуваченого і потерпілого є ключовими, оскільки вони чітко та однозначно заявляють про те, що ножові поранення потерпілому ОСОБА_7 завдав в момент, коли потерпілий душив за горло обвинуваченого і була реальна загроза його життю.

Також вказує, що обвинувачений ОСОБА_7 в повній мірі усвідомлював характер і значення вчинюваних проти нього злочинних дій. З метою відвернення небезпеки своєму життю, той наносив удари потерпілому. Стверджує, що судом не встановлено і у вироку не зазначено, які саме обставини завадили ОСОБА_7 довести свій умисел на вбивство потерпілого до кінця на місці злочину, чи виконав обвинувачений усі дії, які вважав за потрібне, щоб довести умисел на вбивство до кінця. Більш того, як слідує із показань потерпілого та обвинуваченого потерпілий не вибіг, а вийшов із квартири. При цьому навіть сам потерпілий вважав, що його життю нічого не загрожує. Йому стало погано лише на вулиці. Обвинувачений ОСОБА_7 не наздоганяв його. Таким чином, суд першої інстанції, вказавши, що ОСОБА_7 вважав, що не довів свій умисел на протиправне заподіяння смерті іншій людині до кінця з незалежних від його волі обставин, а саме, вважаючи, що завдав потерпілому смертельних поранень, з місця вчинення кримінального правопорушення втік - спростовується показаннями потерпілого, обвинуваченого, свідків.

Беручи до уваги показання вказаних осіб, захисник уважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 ніяким чином не можуть кваліфікуватися судом за ч.2 ст.15 ст.1 ст. 115 КК. Окрім того, звертає увагу на хаотичність нанесення ударів потерпілому, їх локацію; припинення дій потерпілого спрямованих на удушення обвинуваченого; поведінку обвинуваченого і потерпілого, що передували події, зокрема те, що бійку почав потерпілий, котрий перший наніс удари обвинуваченого та почав його душити; їх стосунки (а саме те, що вони являються близькими родичами). Також захисник стверджує, що поведінка обвинуваченого до, під час та безпосередньо після вчинення злочину, свідчить про відсутність в нього умислу на вбивство потерпілого та доводить те, що він діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого. Наполягає, що ОСОБА_7 діяв у стані необхідної оборони, проте для свого захисту від суспільно небезпечного посягання обрав такий спосіб, який не відповідав характеру і небезпечності посягання. У зв`язку з цим дії обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно розцінювати як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони.

Позиції учасників судового провадження.

У судове засідання потерпілий, явка якого є не обов`язковою, не з`явився, що відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК не перешкоджає проведенню розгляду без його участі.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційної скарги, були заслухані:

- обвинувачений та його захисник, які частково підтримали вимоги апеляційної скарги, просили перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_7 на ч.2 ст.121 КК відповідно до доводів і вимог викладених у касаційній скарзі.

- прокурор, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, пославшись на законність вироку суду першої інстанції.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого, захисника та прокурора, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Згідно із п.2 ч.1 ст.408 КПК, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зміни правової кваліфікації і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався цих вимог закону.

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 23, 91, 405 КПК прийняв рішення про безпосереднє, повторне дослідження доказів з метою перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне й об`єктивне уявлення щодо обставин конкретного кримінального провадження та постановити відповідне процесуальне рішення.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 , кваліфіковані за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК, як закінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, тобто вчинення усіх дій, які обвинувачена вважала необхідними для доведення злочину до кінця, однак довести свій злочинний умисел до кінця не змогла, з причин, що не залежали від її волі.

Перевіривши зібрані стороною обвинувачення докази у кримінальному провадженні, проаналізувавши та надавши їм відповідну правову оцінку, районний суд підтримав таку правову кваліфікацію протиправних дій обвинуваченого та дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 в його вчиненні.

Водночас апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , з огляду на таке.

Апеляційним судом під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_7 11.11.2020 близько 00.40 год., знаходячись в стані алкогольного сп`яніння разом із ОСОБА_9 , перебуваючи в приміщенні житлової квартири АДРЕСА_3 , цебто за своїм місцем проживання, під час сварки, яка виникла раптово на ґрунті неприязних відносин, яка в подальшому переросла в бійку, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , який перебував у коридорі вказаної житлової квартири, наніс останньому кухонним ножем, який ОСОБА_7 тримав у правій руці, не менше восьми-дев`яти ударів ОСОБА_9 в ділянку тулуба і кінцівок, в результаті чого заподіяв потерпілому тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, і кваліфікує його дії за ч.1 ст.121 КК.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з положеннями закону України про кримінальну відповідальність, сталої судової практики та встановленими апеляційним судом обставинами цього кримінального провадження.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» (далі - Постанова), замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Якщо винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальність за замах на вбивство.

Також злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки, які фактично було заподіяні.

Згідно з п. 22 вказаної Постанови питання про наявність у діях особи умислу на вбивство слід вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, треба враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передували події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Визнавши ОСОБА_7 винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, і призначивши йому покарання у виді та розмірі, встановленому законом, суд першої інстанції установив, що вина обвинуваченого полягає у вчиненні закінченого замаху на вбивство, тобто замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, оскільки ОСОБА_7 вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Обґрунтовуючи зазначений висновок, суд першої інстанції виходив із того, що умисел у обвинуваченого при замаху на вбивство охоплювався позбавленням життя потерпілого, оскільки локалізація, характер, механізм спричинення тілесних ушкоджень та знаряддя вчиненого злочину доводили умисний характер його дій, спрямованих на позбавлення життя.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин кримінального провадження. Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Згідно з ч.1 ст.15 КК замахом на кримінальне правопорушення є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому кримінальне правопорушення не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення. Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин. При цьому необхідно наголосити, що за відсутності доказів, які б свідчили про те, що винна особа передбачала та бажала настання смерті потерпілого від своїх дій, вона повинна нести відповідальність за настання фактичних наслідків цих дій.

У суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення щодо нанесення потерпілому тілесних ушкоджень - ножового поранення визнав. Утім категорично заперечив свій умисел на заподіяння смерті останньому. Зауважив, що погано пам`ятає події тієї ночі, оскільки багато випив. Після нанесення ударів ОСОБА_9 вийшов з квартири, він його не наздоганяв, ліг спати. Затим його розбудила мати. Він вийшов до швидкої. ОСОБА_9 лежав на землі, біля будинку. В той час йому нічого не заважало позбавити життя потерпілого. Допомагав погрузити ОСОБА_9 до машини швидкої допомоги.

Допитати потерпілого ОСОБА_9 в суді апеляційної інстанції, в тому числі під час попереднього апеляційного розгляду, не виявилося можливим, оскільки той у судові засідання неодноразово не з`являвся і про причини своєї неявки не повідомив.

Враховуючи вказане, за відсутності заперечень сторін кримінального провадження під час апеляційного розгляду, з метою їхнього безпосереднього сприймання, було прослухано відео-, звукозапис допиту потерпілого ОСОБА_9 , показання якого об`єктивно узгоджуються з наявними доказами матеріалів кримінального провадження.

Зокрема, потерпілий ОСОБА_9 у суді першої інстанції пояснив, що він є племінником ОСОБА_7 . З 10 по 11 листопада 2020 року вони з ОСОБА_7 вечеряли вдома за адресою їх проживання. При цьому вжили багато алкогольних напоїв. Під час вечері між ними виникла суперечка, яка переросла у бійку, яку розпочав він. В ході бійки наносив удари ОСОБА_7 у тулуб та душив його, від чого останній знепритомнів, а він пішов на кухню курити. Через 15 хвилин повернувся до кімнати і знов почав бити та душити за горло ОСОБА_7 , який почав харчати, задихатися. Потім відчув різку біль у боці, як зараз розуміє, від ножових поранень. Після цього припинив душити ОСОБА_7 , а останній припинив наносити йому удари. Скільки було ударів сказати не може. Він вибіг з квартири на вулицю, обвинувачений його не наздоганяв. Вважає, що ОСОБА_7 не мав наміру його убивати. Також додав, що він себе знає та у стані алкогольного сп`янінні міг убити ОСОБА_7 . Дослівно потерпілий повідомив наступне: «Я себе знаю, якщо б ОСОБА_7 не наніс мені ножових ударів, я б його задушив і сидів на місці обвинуваченого в суді». Стосунки між ними були добрі. Сварка виникла через стан алкогольного сп`яніння.

Відповідно до релевантної практики Верхового Суду (постанова від 02 лютого 2022 року в справі № 127/19452/16-к) можливо обґрунтовувати висновки суду показаннями свідків, потерпілих, котрі ті давали під час минулого судового розгляду.

Апеляційний суд здійснив усі необхідні та можливі заходи для забезпечення явки у судове засідання потерпілого ОСОБА_9 , неодноразово надсилаючи судові повістки на його адресу.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції даного кримінального провадження сторонам була надана можливість здійснити перехресний допит потерпілого ОСОБА_9 . Матеріали кримінального провадження підтверджують, що сторони повною мірою скористалися такою можливістю.

Дослідивши технічний запис допиту потерпілого, на якому, зокрема, зафіксовані запитання та відповіді під час допиту, що дає суду можливість не лише сприймати зміст їхніх показань, але й спостерігати манеру його поведінки під час допиту і робити висновки для оцінки їх достовірності. Сторони кримінального провадження під час даного судового розгляду, не були позбавлені можливості при дослідженні відео- аудіозапису та інших доказів звертати увагу суду на ті аспекти показань, які є важливими для оцінки їх достовірності.

Врахувавши наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що у цьому випадку показання потерпілого ОСОБА_9 , які той давав в суді першої інстанції, забезпечило сторонам достатні процесуальні гарантії, здатні компенсувати неможливість їхнього допиту під час апеляційного перегляду, внаслідок чого вони є допустимими доказами.

Також за відсутності заперечень сторін кримінального провадження під час апеляційного розгляду, з метою їхнього безпосереднього сприймання, було прослухано відео-, звукозаписи допиту судом першої інстанції свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , оскільки їх допит безпосередньо у суді апеляційної інстанції в режимі відеоконференції з Голованіським районним судом Кіровоградської області не представився можливим через відключення електроенергії. З цього приводу слід відзначити, що наведені свідки не були безпосередніми очевидцями вчиненого кримінального правопорушення, тому фактичні дані їх показань не мають істотного значення для висновків суду.

У суді першої інстанції свідок ОСОБА_11 , яка є сусідкою обвинуваченого та потерпілого, працює медичною сестрою у школі, показала, що 11.11.2020 близько 24.00 год. вона вийшла з свого дому і пішла до сусіднього домоволодіння по господарських справах. Повертаючись до свого будинку, почула стогін. Підійшовши, побачила чоловіка, який лежав на землі. Підійшовши ближче, впізнала у ньому ОСОБА_9 . Той просив води, був у свідомості. Задерши кофту побачила на його тілі лівій і правій бокових поверхнях верхньої частини тулубу сліди від ножових поранень. Викликала швидку медичну допомогу. Потелефонувала до ОСОБА_10 , яка живе на 2 поверсі їх будинку. Взяла у неї води і повідомила про виявлення ОСОБА_9 . Повернувшись, дала потерпілому води і чекала приїзду швидкої допомоги. Вийшли ОСОБА_7 , його мати ОСОБА_12 та ОСОБА_10 . Приїхала швидка медична допомога. ОСОБА_9 завантажили до машини. Після чого усі пішли по домівках. Також повідомила, що ОСОБА_7 не виявляв агресії чи наміру заподіяти шкоди ОСОБА_9 , допомагав вантажити потерпілого до машини швидкої допомоги.

У суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 , яка є тіткою обвинуваченого, показала, що 11.11.2020 близько опівночі до неї прийшла сусідка ОСОБА_11 і повідомила, що ОСОБА_9 лежить неподалік їх будинку і «з ним погано», просила води. Також сказала, що не може додзвонитись до ОСОБА_12 . Вона подзвонила до останньої і передала їй те, що сказала ОСОБА_11 . Трохи згодом пішла на вулицю. Там були ОСОБА_7 , ОСОБА_12 і ОСОБА_11 . Потім приїхала машина швидкої медичної допомоги, котра довго їхала, і забрала ОСОБА_9 до лікарні. Поранень на ОСОБА_9 не бачила. На той момент, про те що сталось їй не казали. ОСОБА_7 на той час не виявляв агресії, чи наміру продовжувати заподіювати шкоду ОСОБА_9 , допомагав вантажити того до машини швидкої допомоги. Наступного дня виявила на сходах під`їзду сліди крові.

Колегія суддів вбачає, що вказані показання свідків узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 .

Наведені показання ще відповідають фактичним даним таких письмових доказів.

Відповідно до рапорту старшого інспектора чергового Голованівського ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_13 11.11.2020 о 03.40 год. він прийняв телефонне повідомлення медичної сестри приймального покою КНП «Голованівська ЦРЛ» про доставку до лікарні ОСОБА_9 з тілесними ушкодженнями у вигляді різаних ран на правий кисті, на лівій руці, та на грудній клітині, під питанням колота рана на правому боці, які йому з його слів заподіяв кухонним ножем ОСОБА_7 під час сварки на ґрунті неприязних відносин (т.1 а.с.115).

З довідки завідуючого хірургічним відділенням КНП «Голованівська ЦРЛ» ОСОБА_14 від 11.11.2020 вбачається, що ОСОБА_9 перебуває у хірургічному відділенні КНП «Голованівська ЦРЛ» на стаціонарному лікуванні з приводу множинних тілесних ушкоджень у вигляді колото різаних ран тулубу з пошкодженням легеневої тканини з двох сторін, двостороннім пневмотораксом ножових ран верхньої та нижньої кінцівок стан важкий (т.1 а.с.116).

Протоколом огляду місця події від 11.11.2020 з фототаблицею до нього зафіксовано хід та результати огляду прибудинкової території будинку за адресою АДРЕСА_4 . Серед іншого зафіксовано виявлення численних плям бурого кольору неправильної форми, які в сукупності являють собою слід до квартири АДРЕСА_5 . Протоколом відображено хід та результати відібрання зразків речовини бурого кольору з вказаних плям та їх пакування (т.1 а.с.121-142).

З протоколу огляду місця події від 11.11.2020 з фототаблицею до нього вбачається хід та результати огляду квартири АДРЕСА_3 . Зокрема, зафіксовано вхід до квартири, обстановка в квартирі. Відображено виявлення численних плям бурого кольору неправильної форми на вхідних дверях квартири, на порозі вхідних дверей квартири, в коридорі квартири на міжкімнатних дверях, на стіні, на килимі залу квартири. Виявлено та вилучено кухонні ножі у кількості 2 шт. з пластиковою (білого та блакитного кольору) та з дерев`яною ручкою. Протоколом відображено виявлення відбитків рук та їх вилучення та пакування (т.1 а.с.145-158).

Згідно з висновком експерта №745 від 07.12.2020 встановлено, що частина слідів рук, виявлених в ході огляду 11.11.2020 квартири АДРЕСА_3 належать ОСОБА_9 (т.1 а.с.175-194).

Згідно з висновками експерта №779 та №780 від 30.11.2020 за результатами судово-імунологічної експертизи встановлено, що кров ОСОБА_9 відноситься до групи В(ІІІ) (Ва). Кров, виявлена в ході огляду подвір`я, коридору будинку та квартири АДРЕСА_3 , а також на одязі потерпілого може належати ОСОБА_9 (т.1 а.с.195-210).

Згідно з висновком експерта №СЕ-19/102-21/17530-БД від 11.01.2022 на наданих на дослідження змивів слідів бурого кольору, вилучених з фрагменту полімеру, виявленого в ході огляду квартири за вищевказаною адресою, виявлено генетичні ознаки слідів крові, які містять генетичні ознаки зразка букального епітелію ОСОБА_9 та ОСОБА_7 (т.2 а.с.115-127).

З фактичних даних висновку експерта №82 від 04.11.2021 у ОСОБА_9 були наявні ушкодження: множинні ножові поранення грудної клітини, проникаючі в плевральні порожнини справа та зліва з пошкодженнями легень та двостороннім пневмотораксом і гемотораксом, ножове поранення правого передпліччя та ножове поранення правого стегна. Ці тілесні ушкодження могли утворитись від травматичної дії предмета (предметів), який володіє колото-різаними властивостями, можуть відповідати вказаному терміну та в сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень як небезпечних для життя в момент заподіяння (т.2 а.с.60-61).

Відповідно до висновку експерта №2 від 17.01.2022 виходячи із локалізації та характеру ушкоджень вказаних з наданої медичної документації на ім`я ОСОБА_15 , вони могли утворитись в результаті не менше восьми-дев`яти травматичних дій (т.2 а.с.143-144).

Відповідно до протоколу обшуку від 16.11.2021 та з носія фіксування ходу проведення обшуку квартири за адресою АДРЕСА_1 зафіксований факт виявлення у квартирі та затримання ОСОБА_7 (т.2 а.с.71-76).

З висновку експерта №СЕ-19/112-21/10772-Д від 22.12.2021 встановлено, що десять слідів рук, які було вилучено в ході огляду квартири АДРЕСА_3 , належать ОСОБА_7 , 2 невідомій особі, решта непридатні для ідентифікації (т.2 а.с.88-108).

Відповідно до висновку експерта №473 від 24.12.2021 ОСОБА_7 в момент скоєння правопорушення не страждав і в даний час психічним захворюванням не страждає, не знаходиться в тимчасовому хворобливому стані. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Підпадає під дію ч.1 ст.19 КК. У відношенні інкримінованого правопорушення ОСОБА_7 слід вважати осудним, застосування заходів медичного характеру не потребує (т.2 а.с.131-133).

Суд першої інстанції засудивши ОСОБА_7 за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК належним чином не перевірив версію сторони захисту щодо відсутності у обвинуваченого прямого умислу на спричинення смерті ОСОБА_9 , а також оспорювання обставин, через які той не довів кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК, оскільки потерпілий вибіг з місця вчинення кримінального правопорушення, стверджуючи, що у обвинуваченого була можливість свій умисел на вбивство, за його наявності, до кінця.

За результатами судового розгляду суд апеляційної інстанції встановив, що обсяг обвинувачення та кримінально-правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Зокрема встановлено, що стороною обвинувачення не надано і не здобуто під час судового розгляду доказу, який би достовірно вказував, що ОСОБА_7 по відношенню до ОСОБА_9 діяв саме з прямим умислом на вбивство потерпілого. Водночас апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 діяв із неконкретизованим (невизначеним, непрямим) умислом на заподіяння тілесних ушкоджень та не мав жодних перешкод для доведення кримінального правопорушення до кінця.

Хаотичність ударів, які наносились ОСОБА_7 по тілу ОСОБА_9 , в тому числі, у не є життєво важливі органи, підтверджують версію сторони захисту про відсутність умислу у обвинуваченого на спричинення смерті потерпілому. Поведінка обвинуваченого після спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, котрий мав реальну можливість довести свої злочинні дії до кінця, однак після заподіяння тілесних ушкоджень, які не призвели до смерті потерпілого, не переслідував потерпілого, який залишив місце злочину.

У цьому кримінальному проваджені достовірно встановлено, що обвинувачений контролював проміжком певного часу розвиток причинного зв`язку, не був позбавлений можливості довести злочин до кінця та не вчинив у подальшому відносно потерпілого будь-яких протиправних дій, направлених на вбивство останнього. Про наведене свідчить той факт, що обвинувачений не переслідував потерпілого, коли той залишив місце вчинення кримінального правопорушення. В матеріалах кримінального провадження відсутні об`єктивні дані, котрі свідчать, що обвинувачений не довів свій умисел на вбивство, як це встановлено стороною обвинувачення, через те, що потерпілий вибіг з квартири, де йому було завдано тілесних ушкоджень. Навпаки, як було з`ясовано у суді апеляційної інстанції, після спричинення тілесного ушкодження, обвинувачений, дізнавшись, що потерпілий знаходиться біля будинку разом з ОСОБА_12 та ОСОБА_11 чекав на приїзд швидкої допомоги та допомагав вантажити потерпілого до автомобіля швидкої допомоги. Така поведінка обвинуваченого після вчинення злочину і його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій вказує на те, що він не мав наміру заподіяти смерть потерпілому та доводить те, що він діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого, а тому повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки, у розглядуваному випадку - тяжкі тілесні ушкодження.

Водночас під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не знайшло свого підтвердження і покликання обвинуваченого щодо нанесення ним потерпілому тілесних ушкоджень у стані необхідної оборони або з перевищенням її меж. Зокрема, в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази щодо наявності у обвинуваченого ОСОБА_7 після вказаних подій тілесних ушкоджень, в тому числі на шиї.

Апеляційний суд перевіривши матеріали кримінального провадження, оцінивши вищевказані зібрані докази по справі, які мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу, сукупність всіх обставин вчиненого діяння, поведінку потерпілого та обвинуваченого, що передувала події, приходить до висновку про відсутність підстав для кваліфікації дій обвинуваченого за ст.124 КК.

Стан необхідної оборони за критерієм вказаної норми виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Наведеними вище доказами встановлено, що в даному випадку мала місце сварка, яка перейшла у бійку, яку першим розпочав потерпілий.

За сталою судовою практикою нанесення тілесних ушкоджень під час обопільної бійки, цебто коли обидві сторони свідомо використовують фізичну силу з метою завдання тілесних ушкоджень одна одній, виключає наявність стану необхідної оборони.

Про обопільну бійку чи стан необхідної оборони можуть вказувати виявлені у сторін тілесні ушкодження (їх кількість, локалізація, тяжкість, механізм заподіяння тощо).

У той же час, як вже зазначалось, будь-яких тілесних ушкоджень у обвинуваченого не виявлено. Лише показання обвинуваченого і потерпілого щодо застосування останнім удушення, з урахуванням того, що той вже припиняв такі дії, після чого бійка відновилась, не свідчить про виникнення стану необхідної оборони, цебто вчинення потерпілим суспільно небезпечного посягання або створення реальної загрози заподіяння шкоди.

Достатніх, допустимих та беззаперечних доказів вини обвинуваченого за ст. 124 КК не встановлено судами першої та апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст.65 КК, суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд ураховує характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який у відповідності до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких та дані про особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується негативно, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, наявність обставини, що обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, тому суд прийшов до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання необхідне й достатнє для його виправлення, попередження нових кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК.

При визначенні розміру покарання апеляційний суд враховує поведінку потерпілого, котрий спровокував конфлікт, перший вчинив насильницькі дії, що завдали фізичного болю обвинуваченому.

При визначення розміру покарання у виді позбавлення волі апеляційний суд також зважує на висновки, що містяться в ухвалі Кропивницького апеляційного суд від 01.11.2022, котрий, скасовуючи вирок Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 13.09.2022, яким було засуджено ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК до позбавлення волі на строк 5 років, вважав призначене покарання м`яким. Отже обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, втім не у мінімальній межі, передбаченій відповідній санкції.

Такий вид та розмір покарання відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідатиме тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі винного, принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарань, буде необхідним і достатнім для попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК, колегія суддів,

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 27 липня 2023 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині кваліфікації дій та призначеного покарання.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК на ч.1 ст.121 КК та за цим законом України про кримінальну відповідальність призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена учасниками судового процесу до Верховного Суду, шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення копії ухвали апеляційного суду.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4