ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/568/26 Справа № 204/1747/26 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді - доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора в режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного в режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника

ОСОБА_7 , діючого в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Чечелівського районного суду м.Дніпра від 27 лютого 2026 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000371, щодо

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Смоліне

Кіровоградської області, зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_1 ,

підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.258, ч.1 ст.263 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Чечелівського районного суду м.Дніпра від 27 лютого 2026 року клопотання старшого слідчого в ОВС - криміналіст слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області підполковника юстиції ОСОБА_9 , погоджене з першим заступником керівника Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0000371 від 23.02.2026 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.258, ч.1 ст.263 КК України, задоволено та застосовано до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 25 квітня 2026 року, без визначення розміру застави.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що прокурором доведено, що ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.258 КК України, та тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. Вважає, що підозрюваний, намагаючись уникнути покарання, може переховуватись від органів досудового розслідування або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється. Слідчий суддя вважає, що запобігти вищезазначеним ризикам можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосування більш м`якого запобіжного заходу, про що просили захисник та підозрюваний, за відсутності дієвих стримуючих чинників, слідчий суддя вважав недоцільним, оскільки не буде достатнім для запобігання ризикам, передбаченим п.п. 1,2,5 ч.1 ст. 177 КПК України. Слідчий суддя врахував положення ч.6 ст.176 КПК України, згідно якої під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті. Також слідчий суддя, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, зважаючи на те, що ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину проти громадської безпеки, передбаченого ч.2 ст.258 КК України, беручи до уваги, що на даний час на території України введено воєнний стан, враховуючи характер вчинених кримінальних правопорушень, який свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи, вважав за доцільне не визначати розмір застави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову, якою застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою. У разі залишення без змін запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_8 визначити розмір застави у розмірі 40 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги захисник посилається на те, що матеріали кримінального провадження, які долучені до клопотання, навіть на даній стадії досудового розслідування є недостатніми для висновку щодо обґрунтованості підозри саме за ч.2 ст. 258, ч.1 ст. 263 КК України. Вказує, що пред`явлену стороною обвинувачення підозру сторона захисту не визнає та вважає її необґрунтованою, ОСОБА_8 бажає у законний спосіб доводити свою невинуватість, за час проходження служби характеризується позитивно, не притягався до кримінальної відповідальності, з 18 років став на захист Батьківщини, що вкрай важливо у військовий час, особливо враховуючи його бажання сумлінно виконувати свої військові обов`язки. Вважає, що прокурором не доведено жодних ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а ризики будуються лише на припущеннях сторони обвинувачення. Зазначає, що слідчим суддею не прийнято до уваги, що ОСОБА_8 характеризується позитивно, має стійкі соціальні зв`язки, постійне місце проживання та постійне місце працевлаштування, раніше не судимий, свідомо став на захист Батьківщини з початку повномасштабного вторгнення рф та по теперішній час сумлінно продовжує нести службу. Вказує, що поза увагою слідчого судді залишилися доводи сторони захисту щодо застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, та у разі обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначення застави в межах, визначених п.2 ч.5 ст.182 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника та підозрюваного, які просили задовольнити вимоги апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника підозрюваного та просив ухвалу суду залишити без зміни, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного.

В силу ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є винятковим, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Судове рішення стосовно запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати вимогам ст. 370 КПК України, тобто повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, та містити як чітке визначення законодавчих підстав для його обрання, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, врахування особи винного та інших обставин, в тому числі ризиків, наведених у ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді встановлено, що в провадженні слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження №0000371 від 23.02.2026 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.258, ч.1 ст.263 КК України.

25 лютого 2026 року підозрюваному ОСОБА_8 було повідомлено про підозру в межах кримінального провадження №0000371 від 23.02.2026 року у вчиненні терористичного акту, тобто вчинення вибуху, який створював небезпеку для життя та здоров`я людини та призвів до заподіяння значної майнової шкоди, з метою порушення громадської безпеки, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України; у придбанні (набутті) та зберіганні вибухових речовин без передбаченого законом дозволу, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

З наданих матеріалів вбачається, що обґрунтованість повідомленої ОСОБА_8 підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.258, ч.1 ст.263 КК України, підтверджується зібраними під час досудового розслідування належними та допустимими доказами у їх сукупності.

В межах даного кримінального провадження слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 .

Як слідує з наданих матеріалів, слідчим суддею належним чином і в повній мірі досліджені у сукупності наявні докази у провадженні, долучені до клопотання, які є достатньо вагомими на підтвердження обґрунтованості підозри й дають достатньо вагомі підстави зробити об`єктивний висновок про можливу причетність ОСОБА_8 до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.258, ч.1 ст.263 КК України.

Слідчий суддя суду першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість підозри щодо ОСОБА_8 в обсязі, достатньому для застосування у відношенні нього запобіжного заходу, з яким колегія суддів погоджується.

При цьому враховується, що, як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою.

Також необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Слідчий суддя на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо неї запобіжного заходу.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, то на переконання колегії суддів, вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Слідчий суддя у відповідності до вимог ст.178 КПК України належним чином врахував тяжкість та обставини вчиненого злочину, а також дійшов правильного висновку про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, а саме, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, оскільки останній підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України, санкцією якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що він може виїхати за межі території України, зокрема, поза межами пунктів пропуску, а також переховуватись від органів досудового розслідування та суду на території України. Невідворотність покарання за вищевказане кримінальне правопорушення вже саме по собі є підставою та мотивом для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

В розумінні практики ЄСПЛ ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості переховування підозрюваного від органу досудового розслідування, прокуратури та суду, колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні злочинів, один з яких, передбачений ч. 2 ст. 258 КК України, є особливо тяжким, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 (семи) до 12 (дванадцяти) років з конфіскацією майна або без такої,то існує достатньо висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.

Є правильними також висновки слідчого судді щодо наявності ризику, передбаченого п.2 ч.1 ст.177 КПК України, а саме знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Так, у разі незастосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підозрюваний, зокрема, матиме доступ до вибухових речовин, які останній можливо приховав, що може призвести до втрати цих доказів. У свою чергу ОСОБА_8 , усвідомлюючи факт того, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України, за яке передбачено покарання у виді конфіскації майна або без такої, може вчинити дії, спрямовані на відчуження приналежного йому майна, майнових прав та інших активів.

Надаючи оцінку ризику, передбаченому п.5 ч.1 ст.177 КПК України, апеляційний суд погоджується з доводами слідчого судді суду першої інстанції щодо можливості вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, враховуючи, що ОСОБА_8 є військовослужбовцем та виконує обов`язки командира інженерно-саперного взводу, має у розпорядженні вибухові речовини та інші приладдя для здійснення вибуху, а також має навички поводження з даними вибуховими речовинами та пристроями. Таким чином, перебуваючи на свободі, ОСОБА_8 може продовжити вказану протиправну діяльність.

При цьому, зазначені ризики об`єктивно збільшуються з урахуванням введення в Україні військового стану через агресію Російської Федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку.

Дані висновки узгоджуються із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Також колегія суддів зауважує, що КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний поза всяким сумнівом здійснюватиме відповідні незаконні дії, проте вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Доводи захисника про недоведеність існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки при розгляді клопотання слідчим та прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують тримання під вартою ОСОБА_8 , та встановлено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч.1 ст.194 КПК України, стороною захисту не наведено.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що зміст апеляційної скарги захисника спрямований на незастосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд апеляційної інстанції щодо вказаних доводів наголошує, що згідно положень ч.6 ст.176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті (тримання під вартою).

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду провадження дійшов висновку, що слідчим суддею правильно встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України, і тримання підозрюваного під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.

Доводи апеляційної скарги захисника, що підозрюваний не визнає вину та бажає доводити свою невинуватість, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки наведене питання є предметом розгляду виключно суду першої інстанції, та не є предметом розгляду справи даної категорії, а саме щодо застосування запобіжного заходу.

Апеляційний суд до ухвалення рішення суду першої інстанції по суті, позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доказам у кримінальному провадженні, в тому числі на предмет їх допустимості, достатності та переконливості, а також робити висновки щодо доведеності чи недоведеності винуватості особи, повноти досудового розслідування, правильності кваліфікації дій підозрюваного, тощо.

Доводи захисника щодо позитивних характеризуючих даних підозрюваного, а саме, що ОСОБА_8 характеризується позитивно, має стійкі соціальні зв`язки, постійне місце проживання та постійне місце працевлаштування, раніше не судимий, свідомо став на захист Батьківщини з початку повномасштабного вторгнення рф та по теперішній час сумлінно продовжує нести службу, не є достатньо вагомими і не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки існували на час вчинення інкримінованих злочинів та не слугували стримуючим фактором у вчиненні ним протиправної діяльності, до того ж не зменшують наявних ризиків.

Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано не визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

За приписами ст.183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109 - 114-2, 258 - 258-5, 260, 261, 402 405, 407, 408, 429, 437 442 Кримінального кодексу України.

Розглядаючи можливість застосування до підозрюваногоальтернативного запобіжного заходу у виді застави, колегія суддів вважає, що, наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання підозрюваногопід вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку повністю виправдовує утримання підозрюваногопід вартою. А тому, відсутні підстави для застосування застави відносно ОСОБА_8 .

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19.06.2024 р. № 7-р(ІІ)/2024 зазначив, що виходячи зі змісту приписів статей 3, 8, частин першої, другої статті 29, частини першої статті 55, частини першої статті 62, частини першої статті 64 Конституції України, під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу є можливість, за певних підстав та обставин, визначених статтями 177, 178 Кодексу, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід. Отже, за частиною шостою статті 176 Кодексу запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не визначено як безальтернативний винятковий запобіжний захід.

Ключовими моментами даного фрагменту рішення Конституційного Суду України є те, що у слідчого судді, суду є можливість, а не обов`язок за певних підстав та обставин, визначених статтями 177, 178 КПК України, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід.

Застосування застави є правом, а не обов`язком судді, колегія суддів вважає, що у даному кримінальному провадженні, враховуючи мету та підстави застосування запобіжного заходу відповідно до вимог ст. 177 КПК України, обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України та абз.8 ч.4 ст.183 КПК України, з урахуванням змісту оголошеної підозри, з огляду на суспільну небезпечність діянь, їх обставини, обрання застави не буде достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, покладених на нього процесуальних обов`язків.

На думку колегії суддів, в апеляційній скарзі не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо необхідності застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 , та не вбачається підстав для застосування щодо останнього альтернативного запобіжного заходу, а саме у вигляді застави.

Відомостей щодо протипоказань для перебування підозрюваного в умовах слідчого ізолятора підозрюваним та його захисником не було надано, як під час розгляду клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в суді першої інстанції, так і під час розгляду апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції.

Приймаючи рішення про обрання підозрюваному ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих підозрюваному кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу підозрюваного, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні зазначеної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд вважає необхідним ухвалу слідчого судді залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника підозрюваного залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого суддіЧечелівського районного суду м.Дніпра від 27 лютого 2026 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_8 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ _________________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4