Справа № 489/1074/20
Провадження № 1-кп/489/145/26
Інгульський районний суд міста Миколаєва
Ухвала

02 березня 2026 року місто Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши в закритому судовому засіданні клопотання прокурора ОСОБА_3 про надання дозволу на затримання з метою приводу в судове засідання для забезпечення участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого за статтями 185 ч. 2, 15 ч. 2 та 185 ч. 2 КК України ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 (дистанційно),

встановив:

14.08.2024 до суду надійшло клопотання прокурора про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім того, 02.03.2026 до суду надійшло клопотання прокурора про надання дозволу на затримання ОСОБА_4 з метою приводу для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання про дозвіл на затримання обґрунтоване тим, що обвинувачений обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, за які передбачене найсуворіше покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, раніше неодноразово судимий, перебував у розшуку у даному провадженні та на даний час переховується від явки до суду, у зв`язку з чим оголошений у розшук ухвалою суду від 06.03.2023, чим порушує свої процесуальні обов`язки, тим самим перешкоджає кримінальному провадженню, а також може вчинити інше кримінальне правопорушення.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав.

Вислухавши прокурора, дослідивши клопотання та матеріали кримінального провадження, суд дійшов таких висновків.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

Згідно з ч. 4 ст. 189 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляє у наданні дозволу на затримання підозрюваного, обвинуваченого з метою його приводу, якщо прокурор не доведе, що зазначені у клопотанні про застосування запобіжного заходу обставини вказують на наявність підстав для тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Системний аналіз вказаних положень КПК України свідчить про те, що затримання особи, як захід забезпечення кримінального провадження, може бути застосований на підставі ухвали слідчого судді, суду лише щодо особи, яка обґрунтовано підозрюється/обвинувачується у вчиненні діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого нормами Особливої частини КК України.

Натомість з клопотання та матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_4 інкримінується вчинення замахів на крадіжку майна та крадіжки майна, вартість якого становила: у 2019 році - 818,37 грн (епізод від 25.11.2019), у 2020 році - 225,72 грн (епізод від 29.02.2020), 450,79 грн (епізод від 25.03.2020), 646,92 грн (епізод від 26.03.2020), 588,39 грн (епізод від 15.04.2020), 407,84 грн (епізод від 13.04.2020), 714,02 грн (епізод від 16.04.2020), 392,15 грн (епізод від 24.04.2020), 401,59 грн (епізод від 11.07.2020), 500 грн (епізод від 13.08.2020), 422,39 грн (епізод від 19.08.2020).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Положеннями ч. 1 ст. 3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Судом встановлено, що на час вчинення інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень ст. 51 КУпАП «Дрібне викрадення чужого майна» передбачала настання адміністративної відповідальності за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати (ч. 1 ст. 51) та повторне протягом року вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню (ч. 2 ст. 51). При цьому, викрадення чужого майна вважалося дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищувала 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ, статті 169 Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Згідно зі ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2019 рік», у 2019 році станом на 1 січня був установлений прожитковий мінімум для працездатної особи в розмірі 1921 грн. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2020 рік», у 2020 році станом на 1 січня був установлений прожитковий мінімум для працездатної особи в розмірі 2102 грн.

За такого, станом на час вчинення інкримінованих обвинуваченому діянь кримінальна відповідальність наставала за викрадення чужого майна шляхом крадіжки на суму, яка перевищувала у 2019 році 192,1 грн (1921 х 50% х 0,2), а у 2020 році 210,2 грн (2102х 50% х 0,2).

Однак, станом на даний час ст. 51 КУпАП «Дрібне викрадення чужого майна» діє в редакції Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 № 3886-IX, який набрав чинності 09.08.2024, та передбачає настання адміністративної відповідальності за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 51) та дію, передбачену частиною першою цієї статті, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч. 2 ст. 51).

Таким чином, на теперішній час кримінальна відповідальність за крадіжку чужого майна настає виключно у випадку, якщо вартість такого майна становить більше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За такого, оскільки Законом України від 18.07.2024 № 3886-IX пом`якшена кримінальна відповідальність через підвищення розміру вартості майна - предмета кримінального правопорушення до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тому він поширюється відповідно до положень статей 8 та 58 Конституції України як норм прямої дії на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання чинності таким законом.

Вказані висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 22.08.2024 у справі № 567/507/23, згідно з якими після набрання чинності Законом України від 18.07.2024 № 3886-IX особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У зв`язку з цим, кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Таким чином, внесені Законом України від 18.07.2024 № 3886-IX зміни до ст. 51 КУпАП призвели до декриміналізації діяння щодо викрадення майна, вартість якого станом на час його викрадення шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати становить менше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, у зв`язку з чим дія вказаного Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння кримінальним правопорушенням меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

За такого, у зв`язку з декриміналізацією станом на даний час кримінальна відповідальність передбачена за викрадення чужого майна шляхом крадіжки на суму, яка перевищує 1921 грн у 2019 році (1921 х 50% х 2) та 2102 грн у 2020 році (2102 х 50% х 2).

Натомість згідно з пред`явленим ОСОБА_4 обвинуваченням вартість майна, замах на крадіжки та крадіжки якого він вчинив, станом на дату вчинення інкримінованих діянь становить менше 1921 грн у 2019 році та менше 2102 грн у 2020 році за кожним епізодом протиправної діяльності, внаслідок чого вчинені ним діяння на теперішній час не належать до кримінальних правопорушень і тому не передбачають настання кримінальної відповідальності.

Згідно з п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо: втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Отже, оскільки на час розгляду клопотання втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність інкримінованих обвинуваченому діянь, тому кримінальне провадження відносно нього підлягає закриттю на цій підставі, оскільки такі діяння не утворюють складу кримінальних правопорушень за кожним епізодом протиправного заволодіння майна.

Таким чином, оскільки під час розгляду клопотання прокурором не доведено існування передбаченої положеннями п. 1 ч. 3 ст. 132, ч. 2 ст. 177 КПК України, наявність якої є обов`язковою, обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінальних правопорушень через відсутність складу кримінальних правопорушень в інкримінованих їй діяннях, що, у свою чергу вказує, на відсутність підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, і, як наслідок, неможливість суддею надання дозволу на затримання обвинуваченого з метою приводу в судове засідання для забезпечення участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Натомість, надання дозволу на затримання особи, яка хоч і переховується від органу досудового розслідування, однак інкриміноване їй діяння не містить складу кримінального правопорушення, матиме наслідком порушення п. с ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з яким кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

За такого, оскільки прокурором не доведено, що зазначені у клопотанні про застосування запобіжного заходу обставини вказують на наявність підстав для тримання особи під вартою, тому зазначене, відповідно до ч. 4 ст. 189 КПК України, є підставою для відмови у наданні дозволу на затримання обвинуваченого з метою його приводу для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 188 КПК України, прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися із клопотанням про дозвіл на затримання підозрюваного, обвинуваченого з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З клопотання вбачається, що воно складене прокурором ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 37 КПК України, прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування.

При цьому, всупереч вимогам ст. 37 КПК України в матеріалах судового провадження відсутній відповідний процесуальний документ (постанова про групу прокурорів тощо) про визначення керівником відповідного органу прокуратури відповідного прокурора, який здійснює повноваження прокурора у вказаному кримінальному провадженні, який би підтверджував, що процесуальним керівником у вказаному кримінальному провадженні є саме прокурор ОСОБА_3 , яка звернулася з даним клопотанням до суду.

Натомість, з обвинувальних актів відносно ОСОБА_4 вбачається, що жоден з них не затверджувався прокурором ОСОБА_3 , що підтверджувало б її повноваження на участь у даному судовому провадженні та можливість звертатися з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Таким чином, встановлені судом обставини вказують на необґрунтованість клопотання та необхідність відмови в його задоволенні.

Керуючись статтями 189, 190, 309, 372 КПК України, слідчий суддя

постановив:

У задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_3 про надання дозволу на затримання з метою приводу в судове засідання для забезпечення участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого за статтями 185 ч. 2, 15 ч. 2 та 185 ч. 2 КК України ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1