справа № 619/1612/26
провадження № 1-кс/619/210/26
УХВАЛА

іменем України

17 березня 2026 року м. Дергачі

Дергачівській районний суд Харківської області у складі

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

підозрюваного ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дергачі клопотання старшого слідчого СВ ВП №2 Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області капітана поліції ОСОБА_5 , погоджене прокурором Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 , у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0013227 від 30.07.2025, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця: смт. Золочів, Золочівського району, Харківської області, військовослужбовця військової служби по мобілізації військової частини НОМЕР_1 , на момент вчинення злочину перебуваючого на посаді водія 6 кулеметного розрахунку 3 кулеметного відділення 2 кулеметного взводу роти вогневої підтримки 2 штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше засудженого 31.05.2023 Дергачівським районим судом Харківської області, за ч.4 ст.185 КК України, до покарання у вигляді позбавлення волі строком 5 років, на підставі ст.75 КК України 03.07.2023 звільнений з іспитовим строком на 3 роки, судимість у встановленому законом порядку не знята та не погашена -

підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.407, ст. 126-1 КК України,

УСТАНОВИВ:

До Дергачівського районного суду Харківської області надійшло клопотання старшого слідчого СВ ВП №2 Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області капітана поліції ОСОБА_5 , погоджене прокурором Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_4 .

В обґрунтування клопотання слідчий посилався на те, що солдат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 116 від 08.04.2025 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , на всі види забезпечення, вважається таким, що знаходиться у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду водія 6 кулеметного розрахунку 3 кулеметного відділення 2 кулеметного взводу роти вогневої підтримки 2 штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.

Відповідно до вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 6, 11, 12, 16, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України, не допускати негідних вчинків та стримувати від них інших, про все, що сталося з ним і стосується виконання службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження зобов`язаний доповідати безпосередньому начальникові. Крім цього, згідно вищевказаних положень нормативно-правових актів, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Згідно з вимогами ст. 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України виїзд військовослужбовців, що проходять військову службу за контрактом, за межі гарнізону здійснюється з дозволу командира військової частини.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною радою України, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України №40/2026 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року по 05 годину 30 хвилин 03 лютого 2025 року, який діє на теперішній час.

Однак, солдат ОСОБА_4 27.06.2025 вирішив стати на злочинний шлях, та діючи умисно, в умовах воєнного стану, без дозволу командування та поважних причин тимчасово, незаконно вирішив ухилитися від проходження військової служби та провести час на власний розсуд.

Реалізуючи свій злочинний умисел, старший солдат ОСОБА_4 в порушення вищевказаних нормативно-правових актів, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів та начальників, за відсутності законних підстав та поважних причин, після лікування в КНП «Тетіївська центральна лікарня» Тетіївської міської ради, не повернувся в район зосередження роти вогневої підтримки 2 штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , яка розташована в АДРЕСА_3 .

Доводячи свій злочинний умисел до кінця, солдат ОСОБА_4 у період з 27 червня 2025 року по 25 лютого 2026 року, в умовах дії правового режиму воєнного стану, самовільно та без поважних причин перебував поза межами розташування особового складу військової частини НОМЕР_1 , не пов`язуючи своє перебування з виконанням обов`язків військової служби та проводячи зазначений час на власний розсуд до 25.02.2025, доки не був виявлений працівниками поліції ВП №2 Богодухівського РВП ГУПН в Харківській області.

Упродовж вказаного періоду солдат ОСОБА_4 обов`язки військової служби за займаною посадою не виконував, до закладів охорони здоров`я не звертався, правоохоронні органи, органи державної влади чи органи місцевого самоврядування про свою належність до військової служби, факт самовільного залишення військової частини та причини такого залишення не повідомляв.

Також досудовим розслідування встановлено що, в період часу з 30 грудня 2024 року до 13 лютого 2026 року ОСОБА_4 , маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, діючи умисно, в порушення вимог ст. 28 Конституції України, згідно з якою кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», безпричинно, систематично вчиняв психологічне насильство щодо ОСОБА_7 шляхом словесних образ або погроз, переслідування, залякування, що призвело до психологічних страждань та розладів здоров`я останньої та завдання шкоди її психічному здоров`ю у формі емоційної невпевненості, нездатності захистити себе, втрати повноцінного побуту та відпочинку, заниження самооцінки, втрати позитивних емоцій.

Так, 30 грудня 2024 року о 12:00 годині, ОСОБА_4 , знаходячись за місцем свого мешкання, умисно та безпричинно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, вчинив психологічне насильство щодо ОСОБА_7 , яке виразилося у словесних образах, погрозах, приниженні та залякуванні, що спричинило розлад здоров`я, емоційну невпевненість останньої та призвело до психологічного страждання, у зв`язку з чим постановою судді Дергачівського районного суду Харківської області від 15 січня 2025 року ОСОБА_4 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст.173-2 КУпАП.

Також, 30 серпня 2025 року о 21:30 годині, ОСОБА_4 , знаходячись за місцем свого мешкання, умисно та безпричинно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, вчинив психологічне насильство щодо ОСОБА_7 , яке виразилося у словесних образах, погрозах, приниженні та залякуванні, що спричинило розлад здоров`я, емоційну невпевненість останньої та призвело до психологічного страждання, у зв`язку з чим постановою судді Дергачівського районного суду Харківської області від 22 вересня 2025 року ОСОБА_4 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст.173-2 КУпАП

Крім цього, 26 липня 2025 року о 14:00 годині ОСОБА_4 знаходячись за місцем свого мешкання, умисно та безпричинно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, вчинив психологічне насильство щодо ОСОБА_7 яке виразилося у словесних образах, погрозах, приниженні та залякуванні, що спричинило розлад здоров`я, емоційну невпевненість останньої та призвело до психологічного страждання у зв`язку з чим постановою судді Дергачівського районного суду Харківської області від 21 серпня 2025 року ОСОБА_4 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.173-2 КУпАП.

Окрім цього, 10 листопада 2025 року о 21:00 години ОСОБА_4 знаходячись за місцем свого мешкання, умисно та безпричинно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, вчинив психологічне насильство щодо ОСОБА_7 яке виразилося у словесних образах, погрозах, приниженні та залякуванні, що спричинило емоційну невпевненість останньої та призвело до розладу здоров`я, психологічного страждання у зв`язку з чим з чим ОСОБА_7 написала заяву про вчинення відносно неї домашнього насильства передбаченого ст. 126-1 КК України від 11 листопада 2025 року.

Водночас, 18 листопада 2025 року о 09:30 години ОСОБА_4 знаходячись за місцем свого мешкання, умисно та безпричинно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, вчинив психологічне насильство щодо ОСОБА_7 яке виразилося у словесних образах, погрозах, приниженні та залякуванні, що спричинило емоційну невпевненість останньої та призвело до розладу здоров`я, психологічного страждання у зв`язку з чим з чим ОСОБА_7 написала заяву про вчинення відносно неї домашнього насильства передбаченого ст. 126-1 КК України від 18 листопада 2025 року.

Також, 06 лютого 2026 року о 17:00 години ОСОБА_4 знаходячись за місцем свого мешкання, умисно та безпричинно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, вчинив психологічне насильство щодо ОСОБА_7 яке виразилося у словесних образах, погрозах, приниженні та залякуванні, що спричинило емоційну невпевненість останньої та призвело до розладу здоров`я, психологічного страждання у зв`язку з чим з чим ОСОБА_7 написала заяву про вчинення відносно неї домашнього насильства передбаченого ст. 126-1 КК України від 07 лютого 2026 року.

Окрім зазначеного, 13 лютого 2026 року о 16:00 години ОСОБА_4 знаходячись за місцем свого мешкання, умисно та безпричинно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, вчинив психологічне насильство щодо ОСОБА_7 яке виразилося у словесних образах, погрозах, приниженні та залякуванні, що спричинило емоційну невпевненість останньої та призвело до розладу здоров`я, психологічного страждання у зв`язку з чим з чим ОСОБА_7 написала заяву про вчинення відносно неї домашнього насильства передбаченого ст. 126-1 КК України від 14 лютого 2026 року.

25.02.2025 ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 407, ст. 126-1 КК України.

25.02.2026 слідчим ОСОБА_5 за погодженням з прокурором Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 було складено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407, ст.126-1 ОСОБА_4 та цього ж дня вручено йому.

За таких обставин слідчий вважає, що стосовно підозрюваного має бути обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вищезазначеним ризикам.

У судовому засіданні прокурор підтримав клопотання та просив його задовольнити з підстав зазначених у ньому.

У судовому засіданні підозрюваний ОСОБА_4 заперечував проти клопотання, просив застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем реєстрації. Пояснив що не може повернутися до служби у лавах ЗСУ оскільки болить після поранення коліно. Зазначив що дружина інвалід з дитинства , не дочуває. Також зазначив, що переїде до батька за місцем реєстрації даби більше не сваритися із тещою. Працює на шабашках, щоб мати можливість купляти ліки самостійно. Сказав що встав на шлях виправлення, алкоголь вже не вживає тиждень.

Слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, оцінивши в сукупності всі обставини, в том у числі передбачені пунктами 1-11 ч. 1 ст. 178 КПК України, дійшов висновку про задоволення клопотання з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що СВ ВП № 2 Богодухівського РВП Головного управління Національної поліції в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0013227 від 30.07.2025 за підозрою ОСОБА_4 вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407, ст. 126-1 КК України.

26.02.2026 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень злочинів, передбачених ч.5 ст.407, ст. 126-1 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно зі ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.

Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним засобом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Згідно п. 48 рішення "Чеботарь проти Молдови" № 3561/06 від 13.11.2007 р. Європейський Суд з прав людини зазначив "Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності ст. 5, 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ні в момент арешту, ні під час перебування заявника від вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, в кінцевому рахунку, пред`явленні обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання". (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, № 182 та Мюррей проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1994 року, п.55, Series A, № 300-A).

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Слідчий суддя перевіряючи законність та обґрунтованість клопотання про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у відповідності до вимог ст. ст. 193, 194 КПК України, заслухавши доводи учасників судового провадження, належним чином дослідивши фактичні обставини, вказані у клопотанні слідчого, дійшов висновку про необхідність обрання щодо підозрюваного виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки останній обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.407, ст. 126-1 КК України, а наявність обґрунтованої підозри підтверджується письмовими доказами, зібраними під час досудового розслідування.

КПК України не містить визначення терміну «обґрунтована підозра» і визначення змісту поняття «підозра» обумовлює необхідність врахування практики Європейського суду з прав людини з питань застосування кримінального процесуального законодавства (ч.1 ст. 9 КПК України).

Згідно з рішеннями ЄСПЛ у справах «IlgarMammadov v. Azerbaijan п. 88», «Erdagozv. Turkey п. 51», «Cebotari v. Moldova п. 48» «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. Крім того, Європейський Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення, зокрема у рішенні "Murray v. theUnitedKingdom".

При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.

Так, обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_4 інкримінованих йому дій, передбачених ч. 5 ст. 407, ст. 126-1 КК України, підтверджується відомостями, які містяться у: що підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, як окремо, так і усіма у сукупності, а саме: службовим розслідуванням в/ч НОМЕР_1 від 18.07.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_8 від 22.02.2026; протоколом допиту свідка ОСОБА_9 від 22.02.2026; протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 22.02.2026; електронним рапортом ІПНП № 5318 від 11.11.2025; протоколом допиту потерпілої ОСОБА_7 від 11.11.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_11 від 12.11.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_12 від 12.11.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_13 від 12.11.2025; протоколом додаткового допиту потерпілої ОСОБА_7 від 26.11.2025; електронним рапортом ІПНП № 5402 від 18.11.2025; протоколом допиту потерпілої ОСОБА_7 від 18.11.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_11 від 19.11.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_12 від 19.11.2025; протоколом додаткового допиту потерпілої ОСОБА_7 від 11.01.2026; електронним рапортом ІПНП № 465 від 07.02.2026; протоколом допиту потерпілої ОСОБА_7 від 08.02.2026; протоколом допиту свідка ОСОБА_11 від 09.02.2026; протоколом допиту свідка ОСОБА_14 від 09.02.2026; електронним рапортом ІПНП № 553 від 14.02.2026; протоколом допиту потерпілої ОСОБА_7 від 15.02.2026; протоколом допиту свідка ОСОБА_15 від 16.02.2026; протоколом допиту свідка ОСОБА_14 від 16.02.2026; повідомленням про підозру ОСОБА_4 від 25.02.2026; інших матеріалах кримінального провадження в їх сукупності.

Такий обсяг відомостей об`єктивно свідчить, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права підозрюваного, як вжиття запобіжних заходів у зв`язку з наявністю саме обґрунтованої підозри, так як наявні у матеріалах провадження докази, формують внутрішнє переконання, в тому числі й для стороннього спостерігача, причетності ОСОБА_4 , до вчинення злочинів, згідно підозри.

Вказане свідчить про достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, запобігання яким шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим та не ефективним.

ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від 5 років до 10 років, тобто тяжкий злочин, відповідно до ст. 12 КК України.

Слідчий суддя бере до уваги те, що у зв`язку із підозрою ОСОБА_4 у вчиненні злочину проти встановленого порядку несення військової служби та життя та здоров`я особи, у органу досудового розслідування є підстави вважати що у підозрюваного можуть виникнути передбачені п.п. 1, 3,5 ч.1 ст.177 КПК України спроби: з урахуванням суворості покарання, що передбачається за інкриміноване кримінальне правопорушення, ОСОБА_4 може переховуватись від органів досудового розслідування або суду; підозрюваний ОСОБА_4 усвідомлює незворотність уникнення покарання у зв`язку з чим наявний ризик його ухилення від слідства та суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків у кримінальному провадженні, оскільки з ними на даний час ще не проведено усіх необхідних слідчих (розшукових) дій, у тому числі допитів, одночасних допитів раніше допитаних осіб, слідчих експериментів, тощо. Також, слід врахувати факт того, що підозрюваному; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Надаючи оцінку існування ризику переховування підозрюваного від органів досудового розслідування або суду, суд зазначає, що ЄСПЛ в своїх рішеннях «Панченко проти Росії» та «Бекчиєв проти Молдови» неодноразово зазначав, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Слідчий суддя враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які згідно підозри інкримінуються підозрюваному, а саме те, що ОСОБА_4 підозрюється в самовільному залишенні військової частини або місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану, домашнє насильство, а саме умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої особи, особу підозрюваного, який раніше був засуджений та має непогашену судимість, слідчий суддя вважає, що підозрюваний може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків досудового слідства, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Вищенаведені обставини вказують на неможливість в цьому конкретному випадку застосування до підозрюваного іншого менш суворого запобіжного заходу.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Отже, враховуючи вищенаведені відомості у слідчого судді не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовував необхідність застосування такого запобіжного заходу, як тримання ОСОБА_4 під вартою, оскільки доведеність ризиків об`єктивно вбачається з обставин кримінального провадження.

За таких обставин, слідчий суддя вважає, що прокурор довів наявність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_4 , оскільки зазначені у клопотанні обставини свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а надані докази обґрунтовують ці обставини. До того ж, свідчить про підвищену суспільну небезпеку.

При прийнятті рішення, слідчий суддя також враховує, що вік та стан здоров`я підозрюваного не виключають можливості тримання його під вартою.

Вирішуючи питання про строк дії такого запобіжного заходу, слідчий суддя враховує інтенсивність встановлених ризиків, обсяг обставин, що підлягають доказуванню, з огляду на правову кваліфікацію, а також введений на всій території України воєнний стан, який поза залежністю від волі сторони обвинувачення може ускладнити проведення слідчих та процесуальних дій, а тому вважає за доцільне визначити строк тримання під вартою строком на 60 днів.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства.

З урахуванням підстав та обставин, передбачених ст.ст. 177, 178 КПК України, які викладені у мотивувальній частині ухвали, слідчий суддя не визначає розмір застави у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

З урахуванням викладеного, строк дії ухвали слідчого судді не повинен перевищувати 15.05.2026.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 177, 178, 182, 183, 193, 194, 196, 197, 202, 205, 309, 372, 395 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» на строк 60 (шістдесят днів), тобто до 15 травня 2026 року включно, без визначення розміру застави, взявши його негайно під варту в залі судового засідання.

Строк тримання під вартою ОСОБА_4 обчислювати з 17 березня 2026.

Строк дії ухвали (в частині тримання під вартою) до 15 травня 2026 року (включно).

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Зобов`язати слідчого СВ ВП № 2 Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_5 , негайно повідомити близького родича підозрюваного ОСОБА_4 про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Копію ухвали про застосування запобіжного заходу негайно вручити під розпис ОСОБА_4 та прокурору.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляції до суду апеляційної інстанції, а підозрюваним в той же строк з моменту вручення копії ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1