ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 678/670/25

Провадження № 11-кп/820/143/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

головуючої-судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря с/з: ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали кримінального провадження № 0000118 від 24 березня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, за спільною апеляційною скаргою обвинуваченої та її захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Летичівського районного суду Хмельницької області від 19 листопада 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Летичівського районного суду від 19 листопада 2025 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку смт. Летичів Летичівського району Хмельницької області, жительку АДРЕСА_1 , громадянку України, українку, не працюючу, на утриманні неповнолітніх дітей не має, раніше не судиму,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визнано обчислювати з 24 березня 2025 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 24 березня 2025 року з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.

За вироком суду, 24 березня 2025 року близько 00 години 50 хвилин на території господарства АДРЕСА_2 , між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , після спільного розпивання спиртних напоїв, на ґрунті раптових особистих неприязних відносин, виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_7 дістала із правої кишені своєї куртки складний ніж заводського виготовлення марки «Stailess» та нанесла лезом ножа один проникаючий у передню черевну стінку удар потерпілому ОСОБА_6 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото - різаного поранення передньої черевної стінки з ушкодженнями брижі тонкого кишечника та брижі товстої поперечно-ободової кишки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як таких, що небезпечні для життя в момент заподіяння.

Своїми умисними діями, які полягають у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачена та її захисник подали спільну апеляційну скаргу, в якій просять оскаржуваний вирок змінити, звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України із встановленням їй іспитового строку тривалістю 3 роки та з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Свої вимоги аргументують:

?недоведеністю умисного заподіяння потерпілому тілесного ушкодження;

?порушенням порядку проведення перехресного допиту потерпілого;

?суворістю призначеного покарання, без урахування особи обвинуваченої, а також обставин, що пом`якшують покарання, зокрема щирого каяття, активного сприяння у розкритті злочину, позиції потерпілого.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо змісту судового рішення з коротким викладом суті вимог апеляційної скарги, пояснення обвинуваченої, її захисника та потерпілого на підтримку поданої апеляційної скарги з підстав наведених у ній, думку прокурора про законність і обґрунтованість судового рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, допитавши потерпілого під час апеляційного розгляду, провівши судові дебати та надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У поданій апеляційній скарзі сторона захисту не заперечує свою причетність до нанесення потерпілому ножового поранення в живіт, однак наводить свою версію події, зокрема стверджує про те, що такі дії вчинені випадково, з необережності.

Оцінюючи наведені доводи сторони захисту, колегія суддів враховує сталу судову практику, відповідно до якої визначальним для відмежування умисного спричинення тілесних ушкоджень від необережного, є спрямованість умислу винуватого та його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій.

Питання про наявність умислу слід вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, а також його взаємозв`язки із потерпілим, що передували події.

За фактичними обставинами, встановленими судом першої інстанції, під час конфлікту із потерпілим, дії ОСОБА_7 мали активний характер. Так, діставши із правої кишені своєї куртки складний ніж, обвинувачена нанесла один проникаючий удар потерпілому у передню черевну стінку, спричинивши тілесне ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення передньої черевної стінки з ушкодженнями брижі тонкого кишечника та брижі товстої поперечно-ободової кишки.

Відповідно до висновку №85 від 07 квітня 2025 року проникаюче ножове поранення черевної порожнини потерпілого спричинило пошкодження тонкої та товстої кишки та супроводжувалося масивною внутрішньочеревною кровотечею, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя в момент їх заподіяння.

Таким чином, між діями обвинуваченої та їх наслідками, існував прямий причинний зв`язок.

Наведені обставини у сукупності з даними про характер, локалізацію та силу заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому переконливо свідчать про те, що обвинувачена ОСОБА_7 усвідомлювала можливість настання негативних наслідків своїх дій, у тому числі й тих, що фактично настали. Отже, її умисел був спрямований на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

З огляду на наведені обставини, які стороною захисту в поданій апеляційній скарзі не ставляться під сумнів, поведінка потерпілого під час конфлікту з обвинуваченою не становила жодної загрози для ОСОБА_7 , а тому підстав для самозахисту чи необхідності відвернення посягання з боку потерпілого, не виникало.

Показання обвинуваченої щодо механізму отримання потерпілим тілесних ушкоджень, зокрема про те, що вона, нібито, намагалася вибити ніж із його руки та випадково спричинила поранення живота потерпілому, колегія суддів оцінює критично, розцінюючи їх як спосіб зменшення обсягу відповідальності за вчинене.

Зазначений механізм заподіяння тілесних ушкоджень не узгоджується з дослідженими судом першої інстанції доказами, зокрема з показаннями потерпілого, результатами слідчих експериментів, а також прямо суперечить даним висновку експерта за результатами проведення судово-медичної експертизи від 07 квітня 2025 року, відповідно до якого травмуючий предмет, яким було спричинено тілесне ушкодження потерпілому, діяв спереду назад та знизу вверх по відношенню до сагітальної вісі тіла, а також висновку експерта від 16 квітня 2025 року, відповідно до якого виключається можливість спричинення тілесних ушкоджень потерпілому за обставин, наведених обвинуваченою в ході проведеного з нею слідчого експерименту.

Отже, дії ОСОБА_7 були вчинені з умислом на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, підстав для необхідної оборони не існувало, а її версія щодо випадкового характеру спричинення ушкоджень обґрунтовано відхилена місцевим судом як така, що суперечить зібраним доказам.

Аргументи сторони захисту щодо порушення їхнього права на справедливий судовий розгляд через неможливість піддати потерпілого ОСОБА_6 перехресному допиту, колегія суддів сприймає критично.

Відповідно до технічного запису судового засідання від 05 червня 2025 року, потерпілий ОСОБА_6 надав свідчення щодо обставин злочину, вчиненого відносно нього обвинуваченою, відповів на запитання прокурора та суду, однак у подальшому категорично відмовився продовжувати давати показання.

Реалізація потерпілим свого процесуального права відмовитися від подальшого надання показань не може бути поставлена у провину стороні обвинувачення або суду, та не може розцінюватися як порушення принципу справедливого судового розгляду.

Та обставина, що сторона захисту не змогла поставити запитання потерпілому ОСОБА_6 після його відмови продовжувати надавати показання, не позбавляло місцевий суд можливості дослідити інші наявні докази, а також оцінити вже надані потерпілим пояснення з урахуванням їх змісту, послідовності та узгодженості з іншими матеріалами кримінального провадження.

Водночас, апеляційний суд повторно допитав потерпілого ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду, тим самим надавши можливість стороні захисту реалізувати своє право на допит потерпілого, та надавши можливість висловити свої доводи та заперечення щодо наданих ним пояснень.

Таким чином, під час апеляційного розгляду забезпечено дотримання принципів змагальності сторін та безпосередності дослідження доказів.

В ході апеляційного провадження потерпілий ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу сторони захисту в повному обсязі та озвучив версію події аналогічну з версією обвинуваченої, вказавши, що остання заподіяла йому тілесні ушкодження випадково, з необережності.

Колегія суддів сприймає такі показання потерпілого критично, оскільки вони повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, та розцінює їх як такі, що надані з метою зменшення обсягу відповідальності за вчинене обвинуваченою.

З приводу призначеного покарання колегія суддів зазначає, що обвинуваченій ОСОБА_7 призначено покарання у мінімальних межах, визначених санкцією ч.1 ст.121 КК України, із реальним його відбуттям.

Водночас сторона захисту в апеляційній скарзі вважає таке покарання надмірно суворим і несправедливим, та просить застосувати інститут звільнення від покарання на підставі ст.75 КК України.

Судова колегія не погоджується з можливістю застосування у даному провадженні положень ст.75 КК України з огляду на те, що таке звільнення від відбування покарання з випробуванням можливе лише за умови, якщо суд, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин справи, дійде висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання.

Тобто застосування цього інституту є правом, а не обов`язком суду, і потребує наявності переконливих даних про те, що мета покарання може бути досягнута без ізоляції особи від суспільства.

Колегія суддів враховує, що застосування звільнення від покарання з випробуванням за вчинення умисного, тяжкого, насильницького злочину, об`єктом посягання якого стало одне з найвищих соціальних цінностей здоров`я людини, повинно мати для цього достатні та вагомі підстави, яких судовою колегією у даному провадженні не встановлено.

Посилання сторони захисту на особу обвинуваченої, зокрема її характеристику, наявність постійного місця проживання, погашену судимість, стан здоров`я було предметом дослідження суду першої інстанції та враховано ним при призначенні покарання у мінімальних межах санкції інкримінованого злочину.

Повторне врахування цих же обставин з метою застосування ст.75 КК України не відповідатиме основним засадам права та вимогам справедливості.

Доводи сторони захисту щодо наявності в діях обвинуваченої ознак активного сприяння розкриттю злочину є необґрунтованими та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, під активним сприянням розкриттю злочину слід розуміти дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування та суду реальної допомоги у встановленні фактичних обставин справи, які на момент такого сприяння не були їм відомі.

Натомість із матеріалів провадження вбачається, що обвинувачена ОСОБА_7 не повідомила жодних істотних обставин, які б не були вже встановлені органом досудового розслідування. Навпаки, її показання зводилися до часткового визнання вини після пред`явлення звинувачення, заперечення ключових обставин, які впливають на правову кваліфікацію.

Звісно, така поведінка є реалізацією права на захист і обранням певної процесуальної позиції, однак вона сама по собі не може свідчити про наявність активного сприяння розкриттю злочину в розумінні кримінального закону.

Також у діях обвинуваченої ОСОБА_7 відсутні ознаки щирого каяття.

Така пом`якшуюча покарання обставина передбачає не лише формальне визнання вини, а й критичну оцінку своєї протиправної поведінки, усвідомлення її суспільної небезпечності, висловлення жалю з приводу вчиненого та вжиття реальних заходів, спрямованих на усунення або зменшення заподіяної шкоди.

Однак із поведінки обвинуваченої під час досудового розслідування та судового розгляду не вбачається належної критичної оцінки власних дій. Фактично ОСОБА_7 висловлює жаль не з приводу протиправності вчиненого та його суспільної небезпечності, а з огляду на наслідки для себе, зокрема суворості кримінальної відповідальності, яка їй загрожує.

Така позиція свідчить про відсутність усвідомлення неправомірності своєї поведінки та внутрішнього осуду вчиненого.

Всупереч доводам сторони захисту в апеляційній скарзі, місцевий суд також належним чином урахував думку потерпілого ОСОБА_6 при призначенні обвинуваченій покарання.

Зокрема, цей суд взяв до уваги відсутність у потерпілого матеріальних та моральних претензій до обвинуваченої, а також з`ясував його ставлення до призначення покарання обвинуваченій, відповідно до якого потерпілий просив призначити обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі.

В ході апеляційного провадження потерпілий ОСОБА_6 змінив свою позицію щодо призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , зазначивши, що не підтримує призначення їй покарання у виді позбавлення волі та вважає за можливе звільнити її від відбування покарання з випробуванням.

Таку позицію потерпілий мотивував тим, що з моменту події минув значний проміжок часу, конфлікт між сторонами фактично вичерпано, а також відсутністю у нього на теперішній час будь-яких претензій до обвинуваченої.

Колегія суддів враховує зазначену позицію потерпілого, однак зазначає, що вона не є визначальною при вирішенні питання щодо порядку та способу відбування призначеного покарання, оскільки при вирішенні даного питання підлягають врахуванню й інші вище наведені судовою колегією обставини справи, зокрема такі, як характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, поведінка обвинуваченої після його вчинення, ступінь її каяття, характеристика, а також інтереси суспільства у застосуванні справедливого покарання.

Заслуговує на увагу те, що ОСОБА_7 є раніше не судимою, однак двічі притягувалася до кримінальної відповідальності, позбавлена батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що свідчить про її стійку зневагу до встановлених у суспільстві норм поведінки та неспроможність дотримуватися вимог закону.

Зазначені обставини у сукупності з характером вчиненого злочину були правомірно враховані судом при індивідуалізації покарання.

Приймаючи до уваги сукупність наведених вище обставин, колегія суддів не має сумнівів у тому, що визначена обвинуваченій ОСОБА_7 форма відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірною протиправному діянню, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого вироку відносно ОСОБА_7 як в частині кваліфікації її дій, так і в частині способу відбування призначеного покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і ухвалити законний, обґрунтований вирок, при перевірці судового рішення в апеляційному порядку не виявлено.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину та особі обвинуваченої, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а судове рішення без зміни.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Летичівського районного суду Хмельницької області від 19 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а спільну апеляційну скаргу сторони захисту без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а засудженою, яка утримується під вартою, в той самий строк з моменту отримання нею копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3