Номер провадження: 11-кп/813/1568/26
Справа № 522/4716/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 28.01.2026 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000082 від 03.02.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187, ч.2 ст.263 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскарженою ухвалою частково задоволено клопотання захисника обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 , та обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 про зміну запобіжних заходів, а також задоволено клопотання прокурора ОСОБА_6 про продовження строку запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та про продовження запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_10 .

ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187, ч.2 ст.263 КК України, та ОСОБА_9 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187, ч.2 ст.263 КК України, продовжений запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» на строк 60 днів до 29.03.2026 року включно, із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави, кожному окремо, у розмірі 180 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 599 040 грн, із покладенням обов`язків у разі внесення застави, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

ОСОБА_10 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187, ч.2 ст.263 КК України, продовжений запобіжний захід у виді домашнього арешту, із забороною цілодобово залишати житло, строком на 60 днів до 29.03.2026 року включно, із покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Обґрунтовуючи ухвалу, суд першої інстанції врахував відомості про особи обвинувачених, тяжкість інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень та прийшов до висновку про те, що у вказаному провадженні продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , подав апеляційну скаргу, в якій вважає зазначену ухвалу суду необґрунтованою з огляду на наступне:

-судом першої інстанції не було враховано, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 мають міцні соціальні зв`язки та постійне місце проживання. Так, між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 21.09.2023 року був укладений шлюб, таким чином його соціальні зв`язки зміцніли. Дружина ОСОБА_8 має постійне місце реєстрації та проживання, крім того Теплодарський міський голова ОСОБА_12 та перший його заступник ОСОБА_13 виявили бажання взятим ОСОБА_8 на поруки. На утриманні ОСОБА_9 перебувають малолітні діти, що також не було взято до уваги судом;

-потерпілі не приймають участі в розгляді кримінального провадження та не цікавляться рухом справи, цивільні позови не заявляли, в той час як прокурор протягом трьох місяців не здатний забезпечити явку свідків сторони обвинувачення у судові засідання;

-ризики прокурором не доведені, крім того всі ключові свідки і потерпілі судом вже допитані, письмові докази досліджені, ризик впливу на свідків, які п`ять років не з`являються до суду, є вкрай сумнівним, в той час як сама лиже тяжкість інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень не може слугувати єдиною підставою для такого тривалого їх утримання під вартою;

-визначений обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 розмір застави є для них непомірним.

На підставі викладеного захисник просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_8 .

Застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 60 днів, із покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

1) прибувати до суду із встановленою періодичністю;

2)не залишати місце мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , у період часу з 22:00 год. до 06:00 год. наступної доби;

3) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю, тобто до слідчого, прокурора або суду за першим викликом;

4) не відлучатися із м. Одеси, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

5) повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну місця проживання та/або місця роботи;

6) утримуватися від спілкування із потерпілими, свідками у цьому кримінальному провадженні та іншими підозрюваними;

7) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Застосувати до ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 , строком на 60 днів, із покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

1) прибувати до суду із встановленою періодичністю;

2)не залишати місце мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , у період часу з 22:00 год. до 06:00 год. наступної доби;

3) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю, тобто до слідчого, прокурора або суду за першим викликом;

4) не відлучатися із м. Одеси, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

5) повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну місця проживання та/або місця роботи;

6) утримуватися від спілкування із потерпілими, свідками у цьому кримінальному провадженні та іншими підозрюваними;

7) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 підтримав вимоги своєї апеляційної скарги і просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти апеляційної скарги захисника і просив залишити оскаржену ухвалу суду без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 28.01.2026 року не була оскаржена в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, апеляційний суд не переглядає її в цій частині.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів провадження на розгляді в Приморського районного суду м.Одеси знаходиться кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № №0000082 від 03.02.2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187, ч.2 ст.263 КК України.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Абзацом 2 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що, постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно з ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з положень п.24) ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачення по суті, оскільки, окрім, як дослідивши оскаржену ухвалу суду першої інстанції щодо продовження запобіжного заходу та копію клопотання прокурора, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.

Окрім того, відповідно до п.13) ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч.3 ст.187, ч.2 ст.263 КК України.

Оскарженою ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.01.2026 року обвинуваченим: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що не зменшились і продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, на теперішній час у кримінальному провадженні №0000082 судом першої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи, зокрема не дослідженні всі докази, які були зібрані органом досудового розслідування.

Разом з тим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються, зокрема, у вчиненні особливо тяжкого злочину проти власності, за який, у разі доведеності вини обвинувачених, їм загрожує реальне покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна.

Беручи до уваги тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим, продовжує існувати ризик того, що вони можуть переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Рішенням ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Аналізуючи характер та обставини злочину, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , апеляційний суд вважає, що у випадку застосування до обвинувачених запобіжного заходу не пов`язаного з позбавлення волі останні можуть незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, з метою схилити їх до зміни своїх первинних показань, що в свою чергу буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що згідно із ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, з метою виконання завдань кримінального процесуального закону, вказані обставини зумовлюють можливість поза процесуального впливу на свідків з метою уникнення кримінальної відповідальності та підтверджують наявність ризику, передбаченого п.3) ч.1 ст.177 КПК України.

Крім того, у провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

Апеляційний суд також приймає до уваги, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 раніше притягувались до кримінальної відповідальності та є раніше не судимими в силу вимог ст. 89 КК України.

Колегія суддів звертає увагу на положення ч.1 ст. 88 КПК, а саме докази, які стосуються судимостей підозрюваного, обвинуваченого або вчинення ним інших правопорушень, що не є предметом цього кримінального провадження, а також відомості щодо характеру або окремих рис характеру підозрюваного, обвинуваченого є недопустимими на підтвердження винуватості підозрюваного, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому, в даному випадку судом першої інстанції обставини, щодо наявності попередніх судимостей обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не є обставиною, що застосовується в даному кримінальному провадженні як доказ на доведення їх винуватості у вчиненні інкримінованих їм злочинів, а лише характеризують їх, як схильних до вчинення кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Твердження апеляційної скарги захисника про те, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 21.09.2023 року був укладений шлюб, а у ОСОБА_9 на утриманні перебувають малолітні діти, що свідчить про їх сталі соціальні зв`язки, на думку апеляційного суду, не є достатніми підставами для застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу.

Апеляційний суд вважає, що зазначені соціальні фактори не спростовують викладені в ухвалі висновки суду першої інстанції та не дають достатніх підстав вважати, що вони можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , дозволить під час судового розгляду контролювати їх місце перебування та запобігти ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України, які на теперішній час продовжують існувати.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про недоведеність існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Окрім того, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

В цьому контексті апеляційний суд зауважує на тому, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, зокрема, у рішенні від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції», що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар.

Відтак, запобіжний захід має бути обрано (продовжено) із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Враховуючи викладене, доводи захисника про наявність підстав для застосування до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту є необґрунтованими, а суд першої інстанції правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Відносно доводів апеляційної скарги про визначення обвинуваченим непомірного розміру застави, апеляційний суд зазначає про таке.

Частиною 4 статті 182 КПК України встановлено, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Так, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, що відповідно до вимог п.3) ч.5 ст.182 КПК України, передбачає визначення застави від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскарженою ухвалою Приморського районного суду м. Одеси раніше визначений обвинуваченим розмір застави був зменшений до 180 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, так як застава в іншому розмірі не здатна забезпечити виконання обвинуваченими обов`язків, передбачених КПК України.

В контексті справи «Mangouras v. Spain» (рішення від 28.09.2010 р., заява № 12050/04) зазначається, що заявник, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стверджував, що сума застави у його справі була необґрунтовано високою та не враховувала конкретні обставини й умови його особистого життя. ЄСПЛ визнано законними та обґрунтованими дії національних судів щодо обрання підозрюваному розміру застави, який значно перевищував наявні активи, поточні доходи підозрюваного, тощо, беручи до уваги особливий характер справи заявника та шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, та зазначено, що навіть якщо сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційний суд перевіряє законність постановлення оскаржуваної ухвали на момент її постановлення, а доцільність необхідності подальшого тримання обвинувачених під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК України, під час якого також будуть перевірені факти щодо існування або зменшення заявлених у клопотанні прокурора ризиків.

Пунктом 1) ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , без задоволення, а оскаржену ухвалу суду без змін.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст. 8 Конституції України, ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч.4 ст.28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Водночас ч.1 ст.318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0000082 від 03.02.2020, знаходиться на розгляді суду першої інстанції досить тривалий час, протягом якого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 утримуються під вартою, про що наголошувалось в апеляційних скаргах, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч.4 ст.28 та ч.1 ст.318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 406, 407, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 28.01.2026 року, про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000082 від 03.02.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187, ч.2 ст.263 КК України, - залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків, передбачених ст.28 КПК України, під час розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000082 від 03.02.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187, ч.2 ст.263 КК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4