ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року

м. Київ

справа № 163/2245/17

провадження № 51-3890 км 20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 червня 2020 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 10 березня 2025 року щодо останнього та ОСОБА_9 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000066, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцька Волинської області, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 187; ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Любомль Волинської області, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 185; ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 187; ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 червня 2020 року засуджено:

ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна; ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років; ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна; ч. 5 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна.

ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна; ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 194 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна; ч. 5 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна.

Цивільні позови задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь потерпілих: ОСОБА_10 - 518 486,44 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди та 50 000 грн моральної шкоди; ОСОБА_11 - 7 747,71 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди; ОСОБА_12 , ОСОБА_13 - 196 289,90 грн у рахунок відшкодування майнової шкодита 50 000 грн моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_12 ; ОСОБА_14 - 29 253 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди; ОСОБА_15 - 219 000 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди; ОСОБА_16 - 512 978,60 грн у рахунок відшкодування майнової шкодита 50 000 грн моральної шкоди; ОСОБА_17 - 13 935,92 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди; ОСОБА_18 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; ОСОБА_19 , ОСОБА_20 - 580 710 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 10 березня 2025 року вирок суду першої інстанції скасовано в частині визнання винуватими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні 30 грудня 2016 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 187 КК України відносно потерпілого ОСОБА_21 , а кримінальне провадження щодо них в цій частині закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В іншій частині вказаний вирок змінено:

виключено з мотивувальної частини вироку посилання на протоколи про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 23.03.2017, про результати проведення НСРД (зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж) від 13 квітня 2017 року, про результати проведення оперативно-розшукового заходу - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 10 лютого 2017 року та 21 березня 2017 року, про результати проведення оперативно-розшукового заходу - спостереження за особою від 10 березня 2017 року та 13 березня 2017 року;

виключено з обставин, які визнані судом доведеними, вчинення обвинуваченими ОСОБА_8 і ОСОБА_9 інкримінованих їм в цьому кримінальному провадженні злочинів у складі організованої групи і постановлено вважати їх вчиненими за попередньою змовою групою осіб;

постановлено вважати ОСОБА_8 винуватим за ч. 4

ст. 187, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 185 КК України з призначенням покарання: за ч. 4 ст.187 КК України - 10 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного на праві приватної власності майна; за ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК України - 6 років позбавлення волі; за ч. 3 ст. 185 КК України - 4 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, визначено ОСОБА_8 остаточне покарання - 12 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного на праві приватної власності майна;

постановлено вважати ОСОБА_9 ( ОСОБА_22 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , винуватим за ч. 4 ст. 187,ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 185 КК України з призначенням покарання: за ч. 4 ст. 187 КК України - 8 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного на праві приватної власності майна; за ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК України - 5 років позбавлення волі; за ч. 3 ст. 185 КК України - 4 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, визначено ОСОБА_9 остаточне покарання -

9 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного на праві приватної власності майна;

грошові кошти - 10 480 злотих Республіки Польща, вилучених під час огляду місця події 26 лютого 2017 року в автомобілі марки «Фольксваген», д.р.н. НОМЕР_1 , постановлено повернути потерпілій ОСОБА_16 ;

виключено з резолютивної частини вироку (стор. 55 вироку) слова: «Гараж № 658, гараж № НОМЕР_2 гаражного кооперативу «Ветеран-2», що за адресою: АДРЕСА_3 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_8 - конфіскувати в дохід держави».

В решті вирок суду залишено без змін.

Судові рішення стосовно засудженого ОСОБА_9 в касаційному порядку не оскаржуються.

За обставин, встановлених апеляційним судом та викладених в ухвалі, у період з 11 лютого 2016 року по 26 лютого 2017 року, діючи за попередньою змовою групою осіб ОСОБА_8 і ОСОБА_9 разом з особою, кримінальне провадження відносно якого закрите, та особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, вчинили ряд розбійних нападів з проникненням у житло, з метою заволодіння майном у великих та особливо великих розмірах, а також інші злочини проти власності за таких обставин.

Так, 11 лютого 2016 року, приблизно о 22 годині, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , особа, кримінальне провадження стосовно якої закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, та особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, провівши попередні підготовчі дії, умисно, з метою вчинення розбійного нападу, на автомобілі «Volkswagen Passat 2.8», державний номер НОМЕР_1 , прибули до будинку на АДРЕСА_4 . З метою запобігання викриттю ОСОБА_9 залишився з автомобілем неподалік Любомльської загальноосвітньої школи № 2, звідки проглядався вказаний будинок.

Приблизно о 23 годині 30 хвилин ОСОБА_8 , особа, кримінальне провадження стосовно якої закрито, та особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, діючи умисно за попередньою змовою групою осіб, використовуючи заздалегідь приготовані знаряддя для вчинення злочину, проникли на територію будинку на АДРЕСА_4 , дочекавшись, поки ОСОБА_11 вийде на вулицю, вчинили напад на останнього, застосовуючи насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілого, яке виразилось в умисному нанесенні потерпілому ОСОБА_11 близько 15 ударів кулаками в голову, придушуванні шиї за допомогою шарфа, внаслідок чого останній отримав легкі тілесні ушкодження.

В подальшому особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, подолавши опір потерпілого, продовжував утримувати ОСОБА_11 , а ОСОБА_8 та особа, кримінальне провадження стосовно якої закрито, через вхідні двері проникли до будинку за вказаною адресою, де вчинили напад на ОСОБА_10 , погрожуючи застосувати насильство, яке є небезпечним для її життя та здоров`я, що виразилося у погрозі вбивством, та застосували насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілої, яке виразилось у нанесенні ОСОБА_8 ударів кулаками в голову та обличчя, в результаті чого вона впала на підлогу, продовженні ним нанесення ударів, зв`язуванні рук та ніг канцелярським скотчем, зриванні сережок з мочок вух та ланцюжків з шиї. В результаті чого ОСОБА_10 отримала легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Подолавши волю потерпілих, особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, ОСОБА_8 та особа, кримінальне провадження стосовно якої закрито, заволоділи речами та грошовими коштами ОСОБА_10 на загальну суму 518 486,44 грн, що на час вчинення злочину становило особливо великий розмір, а також речами ОСОБА_11 на суму 7 747,71 грн.

Діючи за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_9 під час вчинення вказаного розбійного нападу спостерігав за прилеглою територією та в разі виникнення небезпеки повинен був своєчасно повідомити ОСОБА_8 про виникнення небезпеки та забезпечити швидке залишення місця вчинення злочину разом з незаконно здобутими грошовими коштами та майном.

Після вчинення нападу усі учасники залишили територію будинку, направилися до попередньо обумовленого місця, де їх очікував ОСОБА_9 на автомобілі марки «Volkswagen Passat 2.8», д.р.н. НОМЕР_1 , та разом з отриманими злочинним шляхом речами залишили місце вчинення злочину.

Крім цього, 22 березня 2016 року, приблизно о 01 годині 15 хвилин, ОСОБА_9 на належному йому автомобілі «Volkswagen Passat 2.8», державний номер НОМЕР_1 , прибув до с. Куснище, де зайняв позицію очікування та спостерігав, а в подальшому телефоном повідомив про залишення ОСОБА_13 свого домоволодіння та направлення в напрямку с. Нудиже Любомльського району Волинської області.

В цей час ОСОБА_8 , особа, кримінальне провадження стосовно якої закрито, та особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, діючи за попередньою змовою між собою та обвинуваченим ОСОБА_9 , придбавши на АЗС «Укрнафта» пальне, на автомобілі «Volkswagen Jetta», державний номер НОМЕР_3 , прибули до с. Нудиже Любомльського району, де ОСОБА_8 та особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, умисно, діючи за попередньою змовою групою осіб, проникли на територію домоволодіння на АДРЕСА_5 (за матеріалами провадження 15), та шляхом підпалу пошкодили приміщення літньої кухні, чим спричинили потерпілій ОСОБА_14 матеріальних збитків на загальну суму 29 253 грн.

Після чого ОСОБА_8 , особа, кримінальне провадження стосовно якої закрито, та особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, за попередньою змовою, використовуючи заздалегідь приготовані знаряддя для вчинення злочину, проникли до будинку на АДРЕСА_6 та вчинили напад на ОСОБА_12 , що поєднувався із погрозою застосування насильства, небезпечного для її життя та здоров`я, що полягало в залякувані негайним застосуванням фізичного насильства, у словесній погрозі вбити, а також із застосуванням насильства, що полягало у нанесенні більше 6 ударів кулаками в голову та по тілу, внаслідок чого ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження, які ззовні не проявилися. В результаті цих дій ОСОБА_8 , особа, кримінальне провадження стосовно якої закрито, та особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, заволоділи належними їй та її чоловіку ОСОБА_13 речами та грошовими коштами, спричинивши їм матеріальної шкоди на загальну суму 196 289,90 грн, що на момент вчинення злочину становило великий розмір.

Отримавши за допомогою мобільного телефону повідомлення від ОСОБА_9 про небезпеку, ОСОБА_8 разом з іншими учасниками розбійного нападу, заволодівши сейфом, грошовими коштами та іншими цінними речами, вийшли на вулицю, де на автомобілі марки «Volkswagen Jetta» д.р.н. НОМЕР_3 під керуванням особи, кримінальне провадження відносно якого закрите, залишили місце вчинення злочину.

Крім того, 18 липня 2016 року, близько 00 годин, ОСОБА_8 , нібито для відпочинку та спільного проведення часу спонукав ОСОБА_18 залишити місце свого проживання - будинок за адресою: АДРЕСА_7 , в якому залишилася лише ОСОБА_18 , 1937 р. н. В цей час, особа, кримінальне провадження стосовно якої закрито, особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, та ОСОБА_9 на автомобілі «Volkswagen Passat 2.8», державний номер НОМЕР_1 , за попередньою змовою, прибули до будинку за вказаною адресою.

В цей час згідно попередньої домовленості ОСОБА_9 спостерігав за прилеглою територією та в разі виникнення небезпеки за допомогою мобільного телефону, повинен був повідомити інших учасників групи про виникнення небезпеки й забезпечити швидке залишення місця вчинення злочину.

Реалізовуючи єдиний умисел, 18 липня 2016 року, приблизно о 02 годині, за попередньою змовою групою осіб, використовуючи заздалегідь приготовані знаряддя для вчинення злочину, особа, кримінальне провадження стосовно якої закрито, та особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, через незачинені двері проникли до будинку, де вчинили напад на ОСОБА_18 та, незважаючи на її похилий вік, застосували насильство, небезпечне для життя та здоров`я, яке виразилось у киданні її на землю, зв`язуванні рук та ніг пластиковими хомутами, зв`язуванні шарфом рота та шиї, внаслідок чого ОСОБА_18 отримала легкі тілесні ушкодження. Подолавши волю потерпілої до вчинення опору та можливого їх переслідування, нападники заволоділи належними ОСОБА_19 та ОСОБА_20 речами, документами, зброєю, грошовими коштами, спричинивши їм матеріальних збитків на загальну суму 580 710 грн, що на момент вчинення злочину становило особливо великий розмір.

20 листопада 2016 року, приблизно о 06 годині, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , особа, кримінальне провадження стосовно якої закрито, та особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, діючи за попередньою змовою групою осіб з метою вчинення розбійного нападу на автомобілі марки «Volkswagen Passat 2.8», д.р.н. НОМЕР_1 , , прибули за адресою: вул. Любомльська, б. 1-б в м. Любомль Волинської області. З метою запобігання їх викриття автомобіль зупинили на деякій відстані на вул.1-го Травня у м. Любомль, в ньому залишився ОСОБА_9 , який мав у разі виникнення небезпеки повідомити інших учасників групи придбаним для цього телефоном й забезпечити швидке залишення місця вчинення злочину.

В цей час ОСОБА_8 , особа, кримінальне провадження стосовно якої закрито, та особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, за попередньою змовою групою осіб, використовуючи заздалегідь приготовані знаряддя для вчинення злочину, проникли на територію домоволодіння та, дочекавшись, поки ОСОБА_15 вийде з будинку на вулицю, вчинили на нього напад, застосувавши насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілого, яке виразилось у нанесенні йому близько 10 ударів дерев`яною палицею (битою) в голову, по тулубу, обличчю, а також значної кількості ударів кулаками по всьому тілу, внаслідок чого останній отримав легкі тілесні ушкодження.

Після чого особа, кримінальне провадження стосовно якої закрито, та особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, продовжували утримувати ОСОБА_15 , а ОСОБА_8 проник до салону автомобіля, звідки заволодів документами, речами, грошовими коштами, зброєю, належними ОСОБА_15 , спричинивши таким чином останньому матеріальних збитків на загальну суму 219 000 грн, що на момент вчинення злочину становило великий розмір.

Крім того, 30 грудня 2016 року, приблизно о 19 годині 30 хвилин, ОСОБА_8 , особа, кримінальне провадження стосовно якої закрито, та ОСОБА_9 на автомобілі «Volkswagen Jetta», державний номер НОМЕР_3 , з метою вчинення крадіжки та заволодіння майном прибули до знаку «Богушівка», де ОСОБА_8 залишився чекати в автомобілі та в разі виникнення небезпеки викриття повинен був повідомити інших учасників вчинення злочину.

Діючи за попередньою змовою групою осіб, з метою унеможливити їх впізнання, попередньо одягнувши на себе темний одяг, рукавички та балаклави, взявши підготовлений з метою розбиття скла металевий лом, ОСОБА_9 та особа, кримінальне провадження стосовно якої закрито, повторно, шляхом розбиття скла у дверях заздалегідь заготовленим ломом проникли до будинку АДРЕСА_8 , звідки таємно, повторно викрали грошові кошти, ювелірні вироби та біжутерію, спричинивши ОСОБА_17 матеріальної шкоди на загальну суму 13 935,92 грн.

Крім того, 25 лютого 2017 року, приблизно о 23 годині, провівши попередні підготовчі дії, ОСОБА_8 , особа, кримінальне провадження стосовно якої закрито, та ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою групою осіб, з метою вчинення розбійного нападу підійшли до будинку за адресою: АДРЕСА_9 . ОСОБА_8 та особа, кримінальне провадження стосовно якої закрито, мали безпосередньо проникати в житло та вчиняти розбійний напад, а ОСОБА_9 перебувати неподалік приміщення Любомльського ВП ГУНП у Волинській області, спостерігати та в разі виникнення небезпеки викриття за допомогою придбаного для вчинення злочину телефону повідомити учасників.

Після чого, реалізуючи єдиний злочинний умисел, приблизно о 05 годині, ОСОБА_8 та особа, кримінальне провадження стосовно якої закрито, використовуючи заздалегідь приготовані знаряддя для вчинення злочину, шляхом розбиття віконного скла проникли до будинку вказаного домоволодіння, де вчинили напад на ОСОБА_16 , поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для її життя та здоров`я, що полягало у демонстрації пістолета, погрозі вбивством, а також із застосуванням насильства, що виразилося в нанесенні ударів кулаками в голову, обличчя, по тілу та руках останньої. При цьому для подолання волі вони зв`язали ОСОБА_16 спеціально підготовленими з цією метою хомутами, липкою стрічкою, залякували демонстрацією та погрозами застосування вогнепальної зброї. В результаті цих злочинних дій потерпіла отримала легкі тілесні ушкодження, а нападники заволоділи належними їй речами та грошовими коштами на загальну суму 537 743,74 грн, що на момент вчинення злочину становило особливо великий розмір.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачувалися в тому, що 30 грудня 2016 року, приблизно о 03 год 14 хв., діючи згідно з розподілом ролей, використовуючи заздалегідь приготовані знаряддя для вчинення злочину, з метою вчинення розбійного нападу проникли на подвір`я належного ОСОБА_21 будинку АДРЕСА_10 , однак не довели злочин до кінця з причин, що не залежали від їх волі, та не вчинили усіх дій, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки особа, кримінальне провадження стосовно якої закрито, згідно з визначеною їй роллю, знаходилась неподалік Любомльського ГУНП у Волинській області, та, побачивши, що в бік вказаного домоволодіння направляється автомобіль державної служби охорони, телефоном повідомив про це

ОСОБА_8 .

Апеляційний суд за даним епізодом не встановив достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та в цій частині скасував вирок суду першої інстанції і закрив кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що суд апеляційної інстанції в резолютивній частині своєї ухвали визнав ОСОБА_8 винуватим за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 28

ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст.185 КК України, але помилково призначив покарання за ч. 3

ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК України у виді 6 років позбавлення волі.

Зазначає, що в обґрунтування винуватості ОСОБА_8 суди поклали неналежні та недопустимі докази, які отримані з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме протокол отримання зразків для експертизи від 01 березня 2017 року, згідно якого у підозрюваного ОСОБА_23 без участі захисника, участь якого була обов`язковою, відібрано зразки букального епітелію; протокол огляду місця події в с. Машів 26 лютого 2017 року, складеного у період з 18 год до 18 год 40 хв., із вилученням речових доказів, підставою для чого став рапорт о/у УКР ГУНП ОСОБА_24 від 26 лютого 2017 року, відповідно до якого від ОСОБА_23 отримано інформацію про знаходження знарядь вчинення злочину, тоді як перший допит підозрюваного проведено за участю адвоката ОСОБА_25 26 лютого 2017 року, у період з 19 год 45 хв. до 19 год 55 хв., де ОСОБА_23 показав, що вину в оголошеній йому підозрі повністю не визнає та відмовляється від дачі будь-яких показань.

Вважає неналежними і недопустимими доказами рапорт о/у УКР ГУНП ОСОБА_24 від 26 лютого 2017 року, який став підставою для проведення огляду місця події у Машівському борі, під час якого були знайдені речові докази, а також рапорт поліцейського ОСОБА_26 , оскільки викладені в ньому обставини не відповідають дійсним обставинам подій та спростовується показаннями свідка ОСОБА_27 . Вказані рапорти не були зареєстровані відповідно до пунктів 14, 15 «Інструкції про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події», затвердженої Наказом МВС України N? 1377 від 06.11.2015 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.2015 за N? 1498/27943, яка була чинна на той час.

Слідчим СУ ГУНП у Волинській областіОСОБА_28 було складено протокол огляду місця події в с. Переспа від 26 лютого 2017 року, за яким фактично відбувся обшук автомобіля «Volkswagen Passat 2.8», д.н.з. НОМЕР_1 , та були вилучені речі, які подальшому слідчим були визнані речовими доказами. Обшук автомобіля було проведено без участі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_27 . За показаннями ОСОБА_27 вона не розуміла, що відбувається та чому їх затримали.

При складанні вказаного протоколуслідчим допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме: не містить підставу проведення процесуальної дії та повних відомостей інших осіб, які були присутніми при проведенні слідчої дії та підписали протокол; на місці події було більше присутніх ніж вказано у протоколі - слідчий, спеціаліст Клось та о/у Войцешук; відсутні відомості про характеристики технічних засобів фіксації та носіїв інформації, що використовувались при проведенні такої дії; вилучені речі належним чином не упаковані та не засвідчені підписами присутніх осіб. Апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги доводи сторони захисту, що протокол огляду місця події від 26.02.2017 складений з порушенням норм КПК України, пославшись при цьому на висновок викладений у постанові ККС ВС від 22.12.2021 у справі № 161/9741/18.

Крім цього, ОСОБА_8 фактично було затримано о 08 год 45 хв. перед початком обшуку автомобіля «Volkswagen Passat 2.8», д.н.з. НОМЕР_1 , адже він постійно залишався поряд із уповноваженою особою в іншому автомобілі із зав?язаними очима. В той же час, протокол затримання ОСОБА_8 було складено слідчим ОСОБА_29 тільки після проведення обшуку вказаного автомобіля за протоколом огляду місця події в с. Переспа від 26.02.2017 в приміщенні Ковельського відділу поліції ГУНП у Волинській області у кабінеті

№ 419 о 18 год. 3 огляду на ці обставини, під час затримання ОСОБА_8 та проведення обшуку автомобіля «Volkswagen Passat 2.8», згідно з вимогами ч. 2

ст. 20, ст. 42, ст. 209 КПК України уповноважені службові особи органу досудового розслідування у належний спосіб не роз?яснили затриманому ОСОБА_8 його права як підозрюваного, в тому числі і право на захист, яке було роз?яснено останньому фактично лише о 18 год, після повідомлення про підозру, та не забезпечили реалізацію законодавчо визначених прав затриманої особи.

Згідно ухвали слідчого судді Любомльського районного суду Волинської області від 27 лютого 2017 року дозвіл на обшук автомобіля «Volkswagen Passat 2.8», надано слідчим СВ Любомльського ВП ГУНП у Волинській області, однак слідчий ОСОБА_28 не є слідчим вказаного відділу поліції.

Також вважає недопустимим доказом протокол відібрання зразків для проведення експертизи від 21 березня 2017 року, який не містить повних відомостей щодо осіб, які були присутніми при проведенні вказаної слідчої дії та підписали його. Крім цього, стороні захисту безпідставно було відмовлено у відеофіксації даної слідчої дії, чим порушено вимоги ст. 107 КПК України, при цьому ухвала слідчого судді Любомильського районного суду Волинської області від 07 березня 2017 року не містить вказівки на примусове відібрання біологічних зразків, що свідчить про порушення вимог процесуального закону.

Крім того, захисник посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки не погоджується з висновком експерта № 200 від 17.05.2017 з якого неможливо ідентифікувати взуття, яким були залишені сліди.

Стверджує, що стороною обвинувачення не наданодоказів на підтвердження законності отримання роздруківок трафіків з`єднання абонентських номерів та доказів того, що саме ОСОБА_8 є користувачем телефону, з яким відбувалось з`єднання.

Вважає, що оскільки суд апеляційної інстанції виключив з обвинувачення епізод обвинувачення за ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 187 КК України та обтяжуючу обставину - вчинення злочинів організованою злочинною групою, при цьому встановивши, що роль ОСОБА_8 як організатора не доведена, тому на підставі ч. 1 ст. 70 КК України повинен був призначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, тобто пом`якшити призначене покарання.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу.

Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни.

Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися, повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що не погоджуючись із визнанням винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, сторона захисту оспорює правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, наводить власну оцінку доказам, відмінну від оцінки, що надав суд першої інстанції.

Фактичні обставини кримінального провадження були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій і вони перегляду у касаційному порядку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України, не підлягають. Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є підставою для скасування чи зміни судових рішень в апеляційному порядку, згідно положень ст. 409 КПК України.

Слід зазначити, що висновок апеляційного суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194 та ч. 3 ст. 185 КК України, відповідає доказам, зібраним у встановленому законом порядку, дослідженим у судовому засіданні, належно оцінених судом і є обґрунтованим.

В основу вироку місцевий суд, крім іншого, обґрунтовано поклав:

показання потерпілої ОСОБА_10 про те, що особа, яка під час розбійного нападу наносила їй удари по тілобудові схожа на ОСОБА_8 ;

показання потерпілого ОСОБА_17 , з яких слідує, що 30 грудня 2016 року він разом із сім`єю поїхав на богослужіння (вони є прихожанами церкви «Свідки Єгови», їздили туди щоп`ятниці на 18 год 30 хв.) З ОСОБА_8 знайомий з 2005-2006 р.р., оскільки він колишній чоловік рідної сестри його дружини, раніше відносився до цієї громади та відвідував богослужіння. Коли близько 21 год повернулись додому, побачили розбиті двері на терасу та зрозуміли, що було вчинено кримінальне правопорушення;

показання потерпілої ОСОБА_16 , яка пояснила, що особи, які вчинили на неї розбійний напад, по тілобудові схожі на ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , та підтвердила, що під час досудового розслідування вона впізнала викрадені у неї золоті вироби серед тих, які були вилучені в обвинувачених;

показання потерпілого ОСОБА_15 про те, що він по голосу і тілобудові упізнав одного зі співучасники розбійного нападу на нього, а саме ОСОБА_8 , якого на той час знав уже близько 10 років, тому не міг помилитись. Також обвинувачений ОСОБА_9 часто приїздив до ОСОБА_8 на автомобілі «Фольксваген» синього кольору, д.р.н. «11-41», і цей автомобіль він бачив приблизно о 5-6 год поблизу його будинку в день розбійного нападу;

показання свідка ОСОБА_30 , який підтвердив, що саме обвинувачений ОСОБА_8 нібито для відпочинку та спільного проведення часу, спонукав його залишити місце свого проживання - будинок АДРЕСА_7 , в якому залишилася лише потерпіла ОСОБА_18 ;

відомості про трафіки і місце з`єднань абонентських номерів (терміналів), якими користувались обвинувачені і які підтверджують перебування в період вчинення розбійного нападу абонентських номерів і терміналів співучасників цього злочину у зоні дії базових станцій мобільного зв`язку, які покривають місце вчинення розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_18 за місцем проживання її сина, та здійснення ними дзвінків між собою;

дані про трафіки з`єднань в період вчинення розбійного нападу на ОСОБА_10 абонентських номерів і мобільних пристроїв, якими користувались обвинувачені і особа, кримінальне провадження щодо якої було закрито, в зоні дії базових станції мобільного зв`язку, які покривають місце вчинення злочину за адресою:

АДРЕСА_4 ;

протокол огляду місця події від 12 лютого 2016 року за адресою АДРЕСА_4 і сукупність експертних висновків, якими підтверджено, що вилучені з місця події окремі сліди крові походять від особи чоловічої генетичної статі, кримінальне провадження щодо якого було закрито;

висновок експерта № 200 від 17 травня 2017 року, з якого вбачається, що один слід низу взуття, який був вилучений 22.03.2016 під час проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_6 (розбійний напад на потерпілу ОСОБА_12 ) залишений таким же (за конструкцією, формою та характеристикою підошви) взуттям, як і взуття (кросівок на праву ногу), вилучене 29 листопада 2016 року під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 ;

дані про трафіки і місце з`єднань абонентських номерів (терміналів), якими користувались співучасники цих злочинів і які підтверджують перебування в період їх вчинення 22 березня 2016 року належних обвинуваченим абонентських номерів і терміналів у зоні дії базових станцій мобільного зв`язку, які покривають місце вчинення розбійного нападу по пров.Незалежності,15/2 в

м. Любомль та підпалу в с. Нудиже Любомльського району, та здійснення ними з`єднань між співучасниками вказаних кримінальних правопорушень;

протокол огляду місця події від 20 листопада 2016 року, протокол огляду місця події від 26 лютого 2017 року та висновок експертизи № 195 від 11 травня 2017 року, з яких вбачається, що викрадені під час розбійного нападу на ОСОБА_15 пістолет і патрони були виявлені закопаними в ґрунті поблизу комплексу «Машівський Бір» в с. Машів Любомльського району. При цьому, маркування на денці гільз шести з виявлених патронів є аналогічними маркуванням на денцях 3 гільз та одного патрона, які були видані 06 березня 2017 року потерпілим ОСОБА_15 ;

висновок експерта № 2-0431/17 від 12 червня 2017 року, з якого слідує, що надані на дослідження нашарування на двох лопатах, вилучених 26 лютого 2017 року в салоні автомобіля «Фольксваген», д.р.н. НОМЕР_1 , яким пересувались обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 співпадають за комплексом ознак і мають спільну групову належність з ґрунтом, вилученим 26 лютого 2017 року під час огляду лісового масиву за рекреаційним пунктом поблизу комплексу «Машівський Бір» в с. Машів Любомльського району Волинської області, де були виявлені предмети одягу, пістолет і набої, викрадені під час розбійного нападу;

відомості про трафіки і місце з`єднань абонентських номерів (терміналів), якими користувались обвинувачені і які підтверджують їх перебування в період вчинення розбійного нападу у зоні дії базових станцій мобільного зв`язку, які покривають місце вчинення розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_15 ;

протокол пред`явлення речей для впізнання з фототаблицями від 10.03.2017, яким зафіксовано, що потерпіла ОСОБА_16 серед пред`явлених для впізнання речей, які були вилучені 26.02.2017 в автомобілі марки «Фольксваген», д.р.н. НОМЕР_4 , яким пересувались обвинувачені ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , вказала на ладанку під № 1, на хрестик під № 2, на каблучку під № 3, на ланцюжок під № 3, на камінці під № 1, № 2 та на сережки під № 2, № 3 (одна з яких вилучена з автомобіля, а інша - за місцем проживання ОСОБА_9 ), як на такі, що належать їй та якими заволоділи нападники під час вчинення розбійного нападу;

Наведені у вироку відомості про трафіки і місце з`єднань абонентських номерів, якими користувались обвинувачені, підтверджують перебування в період вчинення кримінальних правопорушень абонентських номерів у зоні дії базових станції мобільного зв`язку, які покривають місця вчинення кримінальних правопорушень та здійснення ними дзвінків між собою, при цьому судом детально проаналізована інформація про мобільні термінали в зоні дії базових станцій, згідно якої в подальшому було встановлено, що вилучені в обвинувачених та їх найближчого оточення термінали мобільного зв`язку перебували в зоні дії тих базових станцій, де вчинялись зазначені кримінальні правопорушення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, сторона захисту стверджувала в судах про недопустимість доказів, якими суд першої інстанції обґрунтував вину ОСОБА_8 , з підстав отримання їх із порушенням встановленого КПК України порядку проведення процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Критерії визнання доказів недопустимими обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (ч. 4 ст. 87, ч. 2

ст. 89 КПК України) - у випадках, коли такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (ч. 1 ст. 89 КПК України) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів, що зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів.

Вирішуючи на підставі ч. 1 ст. 87 КПК України питання щодо допустимості доказу, який отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав чи свобод людини, суд має обґрунтувати, яке саме фундаментальне право чи свобода особи були порушені, в чому саме полягає істотність такого порушення в тій мірі, що обумовлює недопустимість доказу, та за відповідності ситуації переліку критеріїв, наведеним в ч. 2 вказаної процесуальної норми, - послатись на конкретний пункт цієї норми.

При вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав та свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 ст. 87 КПК України. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК України, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі ч. 1 ст. 87 цього Кодексу.

У разі встановлення іншого порушення прав та свобод людини, крім істотних, суд в кожному конкретному випадку має перевірити, у тому числі, чи вплинуло таке порушення на загальну справедливість судового розгляду за критеріями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики ЄСПЛ та національного законодавства.

Крім того, при вирішенні питання щодо допустимості фактичних даних, отриманих з порушенням процесуального закону, суд в кожному конкретному випадку має встановити: чи спричинило це порушення появу обґрунтованих сумнівів у достовірності фактичних даних, отриманих в результаті проведення процесуальної дії; чи можливо усунути такі сумніви за допомогою інших доказів чи додаткових процесуальних засобів доказування. У цьому випадку докази, отримані з порушеннями КПК України, можуть бути використані судом як допустимі лише у разі, якщо: ці порушення не є істотними, тобто не могли вплинути та не впливають на достовірність отриманих фактичних даних; порушення є суттєвими (такими, що породжують сумніви у достовірності доказів), втім такі сумніви можуть бути усунуті іншими зібраними допустимими доказами. У разі встановлення порушення, що породжує сумніви в достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути на основі інших доказів чи за допомогою проведення додаткових процесуальних дій, суд має визнати такий доказ недопустимим. Суд здійснює встановлення достовірності доказу шляхом дослідження та аналізу його змісту, перевірки та співставлення з іншими доказами на предмет об`єктивного взаємозв`язку та взаємоузгодження.

Саме виходячи з наведеної вище класифікації недопустимих доказів та критеріїв перевірки доказів на допустимість, суди попередніх інстанцій перевіряли доводи сторони захисту в цій частині.

Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи апеляційних скарг та спростував посилання сторони захисту стосовно істотних порушень вимог кримінального процесуального закону допущених, на її думку, під час дослідження доказів та при їх оцінці судом першої інстанції.

Водночас, слід зазначити, що п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Вказане положення становить підґрунтя для регламентації цього принципу в національному законодавстві.

Згідно із ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Цей конституційний принцип презумпції невинуватості майже аналогічно закріплено безпосередньо в тексті закону України про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 2 КК України), а також відображено у кримінальному процесуальному законі (ст. 7 та ч. 1 ст. 17 КПК України). Отже, згідно з чинним законодавством винуватість особи може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди під час оцінки доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

При цьому обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

В оскаржуваних рішеннях судами першої і апеляційної інстанцій наведено переконливі аргументи, чому вони визнали обвинувачення доведеним поза розумним сумнівом, та чому не взяли до уваги те пояснення події, що надала сторона захисту, при цьому суд апеляційної інстанції за епізодом розбійного нападу 30 грудня 2016 року не встановив достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та в цій частині скасував вирок суду першої інстанції і закрив кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Цей стандарт у цьому кримінальному провадженні, на думку колегії суддів касаційного суду, було дотримано.

З урахуванням наведеного, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів та вважає, що у даному кримінальному провадженні було дотримано принцип презумпції невинуватості, а сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_8 у вчиненні вказаних вище кримінальних правопорушень.

Суд апеляційної інстанції, згідно вимог ст. 404 КПК України, детально перевірив викладені, крім іншого, в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 доводи, які є аналогічними за своїм змістом доводам його касаційної скарги, та в оскаржуваній ухвалі навів відповідне обгрунтування прийнятого рішення.

Доводи касаційної скарги про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події в с. Машів 26 лютого 2017 року, де було оглянуто автомобіль марки «Фольксваген Пасат», д.р.н. НОМЕР_1 , були перевірені апеляційним судом та обґрунтовано визнані неспроможними.

Так, вказана слідча дія проводилась як невідкладна, пов`язана з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. Тому, на виконання вимог ч. 3 ст. 233 КПК України, орган досудового розслідування звернувся з відповідним клопотанням про обшук, яке ухвалою слідчого судді Любомльського районного суду Волинської області від

27 лютого 2017 року було задоволене та надано дозвіл на проведення обшуку зазначеного автомобіля, а отже слідчим суддею перевірено законність проведеної невідкладної слідчої дії.

Також, апеляційний суд правильно зазначив, що не вважає порушенням вимог КПК України, що тягнуть за собою визнання здобутих доказів недопустимими, проведення огляду місця події слідчим СУ ГУНП у Волинській області, а звернення із клопотанням до слідчого судді про обшук автомобіля «Фольксваген Пасат» слідчим СВ Любомльського ВП ГУНП у Волинській області та, відповідно, надання останньому дозволу на здійснення даної слідчої дії, яка проводилась як невідкладна, оскільки в ході проведення працівниками УКР ГУНП у Волинській області відпрацювання Волинської області було зупинено зазначений автомобіль. Рапорт щодо цієї події було передано начальнику ГУНП у Волинській області, а тому огляд місця події був проведений слідчим СУ ГУНП у Волинській області. В подальшому, для узаконення доступу до речей та документів і їх вилучення при огляді місця події з даного автомобіля, слідчий СВ Любомльського ВП ГУНП у Волинській області у провадженні якого перебувало вказане кримінальне провадження звернувся до слідчого судді з клопотанням про обшук, яке і було задоволене.

При цьому, судом не було встановлено наявності процесуальних порушень при складанні даного протоколу огляду місця події, які би були беззаперечною підставою для визнання його недопустимим доказом, адже даний процесуальний документ містить усі необхідні відомості, у його додатку зафіксовано (сфотографовано) усі речі, вилучені в ході проведення огляду, та жодних зауважень до нього від учасників даної слідчої дії не надходило.

Серед доводів сторони захисту в цій частині відсутні і в ході судового розгляду не встановлені підстави вважати, що зазначені обставини, на які посилається захисник, призвели до таких істотних порушень вимог процесуального закону, що вплинули на ті чи інші конвенційні або конституційні права, порушили фундаментальні права учасників судового провадження або ж обмежили в можливостях їх ефективного використання.

Твердження захисника про недопустимість протоколу від 01 березня 2017 року про отримання біологічних зразків особи, кримінальне провадження щодо якого було закрито, є безпідставними, оскільки норми КПК України не передбачають обов`язкової участі захисника під час всіх, без винятку, процесуальних дій у межах кримінального провадження, зокрема, і під час відібрання біологічних зразків. Як правильно встановлено в ході судового розгляду особа, кримінальне провадження щодо якого закрито, в присутності понятих добровільно надав свої біологічні зразки. При цьому, жодних зауважень від учасників цієї слідчої дії не надходило і в матеріалах справи відсутні об`єктивні дані, які би указували, що дана дія була здійснена із застосуванням до нього фізичного чи психічного тиску, а тому апеляційний суд обґрунтовано прийшов до висновку, що в цій справі відсутні підстави вважати отримані докази недопустимими, з чим погоджується й касаційний суд.

Також, слід зазначити, що вказана процесуальна дія пов`язана з необхідністю отримання доказів, які носять об`єктивний характер, а тому вона не може розглядатися як така, що порушує право особи зберігати мовчання. Присутність чи відсутність захисника у цьому випадку не може позначитися щодо змісту отриманих під час цієї дії результатів. Аналогічні висновки щодо оцінки доводів про наслідки відсутності захисника при проведенні слідчих дій, в ході проведення яких було здобуто об`єктивні дані, викладені в постановах ККС ВС від 10 грудня 2020 року (справа № 751/602/18, провадження № 51-2078 км 20) та від 31 березня 2021 року (справа № 727/8945/17, провадження № 51-1270 км 20). Тому, відсутні підстави для визнання недопустимими доказами результатів даної слідчої дії та усіх проведених з отриманими зразками експертиз.

Не підлягають задоволенню доводи сторони захисту щодо безпідставного визнанням судом допустимими доказами рапортів о/у УКР ГУНП у Волинській області ОСОБА_26 та о/у ОСОБА_24 від 26.02.2017, оскільки ці рапорти, відповідно до ч. 2 ст. 84, ст. 99 КПК України, не є процесуальними джерелами доказів у розумінні КПК України і тому вони не покладені в основу вироку як докази винуватості засуджених. Стороною захисту не надано суду жодних фактичних даних, які би підтверджували оскарження будь-ким неправомірних, на думку захисника, дій працівників поліції при збиранні ними зазначеної у рапортах інформації або вказували на об`єктивні підстави вважати, що викладена у вказаних рапортах оперативних працівників інформація могла бути здобута з істотними порушеннями основоположних прав людини, а тому, на переконання Суду, такі твердження слід оцінювати, як обраний спосіб захисту.

Доводи касаційної скарги про недопустимість доказів, здобутих внаслідок проведення 26.02.2017 року огляду місця події (автомобіля в с. Переспа), є аналогічними доводам апеляційної скарги сторони захисту, які були перевірені апеляційним судом та ґрунтовно визнані безпідставними.

Так, не взявши до уваги показання свідка ОСОБА_27 щодо обставин проведення огляду місця події суд першої інстанції правильно вказав, що даний свідок є нареченою обвинуваченого ОСОБА_9 і тому вона зацікавлена сприяти останньому у можливості уникнути покарання за вчинені кримінальні правопорушення. Крім того, показання свідка в частині обставин зупинки автомобіля, виявлення та вилучення грошових коштів та інших речей з нього спростовуються протоколом огляду від 26.02.2017, показаннями допитаного в судовому засіданні в якості свідка понятого ОСОБА_31 та сукупністю інших всебічно, повно досліджених в судовому засіданні доказів, оцінку яким надано в оскарженому вироку.

Доводи про окремі недоліки щодо повноти заповнення даних протоколу огляду не спростовують законності проведення вказаної слідчої дії та допустимості і достовірності отриманих органом досудового розслідування результатів, а тому не є істотними порушеннями вимог КПК України.

Твердження захисника про не зазначення у вказаному протоколі відомостей про всіх присутніх осіб на місці події не свідчать про порушення вимог КПК України. З огляду на ст. 237 КПК України присутність особи на місці вчинення кримінального правопорушення автоматично не означає, що вона брала участь у виявленні та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Відтак особа, котра не зазначена у протоколі як учасник слідчої дії, не повинна його підписувати. Аналогічний висновок викладений у постанові ККС ВС від 22.12.2021 (справа № 161/9741/18, провадження № 51-2248 км 21).

Посилання в касаційній скарзі на недопустимість, як доказів - речей, що були виявлені та вилучені з автомобіля марки «Фольксваген», д.р.н. НОМЕР_1 , при проведенні 26.02.2017 огляду місця події (ділянки траси сполученням «Доманово-Ковель-Чернівці-Теребовля»), суди попередніх інстанцій обґрунтовано відхилили, оскільки дана слідча дія була невідкладною, а законність її проведення перевірена слідчим суддею, який ухвалою Любомльського районного суду Волинської області від 27.02.2017, в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України, надав дозвіл на проведення обшуку легкового автомобіля, тому здобуті внаслідок проведення вказаної слідчої дії докази є допустимими.

Водночас, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції вмотивовано зазначив про те, що твердження сторони захисту про несвоєчасне складення протоколу затримання, та як наслідок - несвоєчасне роз`яснення затриманому права зберігати мовчання і права користуватися допомогою захисника, не дає підстав для висновку про визнання недопустимим доказом результатів огляду місця події 26.02.2017 на підставі положень ч. 1 ст. 87 КПК України.

Не знайшли свого підтвердження доводисторони захисту про відсутність доказів того, що здобуті під час досудового розслідування відомості про трафіки з`єднань абонентських номерів і терміналів мобільного зв`язку не стосуються тих номерів і терміналів, які належали саме ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Такі доводи спростовуються даними протоколів обшуків за місцем проживання останніх. Зокрема, мобільний термінал з ІМЕІ НОМЕР_5 було вилучено під час обшуку за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_8 , а мобільний термінал з ІМЕІ НОМЕР_6 , НОМЕР_7 було вилучено під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 .

Також, під час обшуків за місцем проживання ОСОБА_8 і ОСОБА_9 були вилучені телефони з абонентськими номерами, які пов`язані із вищезазначеними мобільними терміналами. Проаналізовані у вироку дані про трафіки з`єднань різних абонентських номерів, які були розміщені у телефонах із вказаними ІМЕІ підтверджують їх з`єднання в період вчинення інкримінованих злочинів з телефоном, який було вилучено за місцем проживання особи, кримінальне провадження щодо якого було закрито, що підтверджує їх зв`язок між собою для координації злочинних дій.

Висновком експерта № 200 від 17.05.2017, крім іншого, встановлено, що:

1) один слід низу взуття, який був відкопійований на гіпсовий зліпок, вилучений 22.03.2016 під час проведення огляду місця події за адресою:

АДРЕСА_6 , залишений таким же (за конструкцією, формою та характеристикою підошви) взуттям, як і взуття (кросівок на праву ногу), вилучене 29.11.2016 під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою:

АДРЕСА_1 ; 2) два сліди низу взуття зображені у фототаблиці до протоколу огляду місця події від 26.02.2017 за адресою:

м. Любомль, вул. Княжна, 3 залишені таким же (за конструкцією, формою та характеристикою підошви) взуттям, як і взуття (кросівки на праву ногу), вилучені 03.03.2017 у ОСОБА_8 та 09.03.2017 у ОСОБА_23 (т. 2 а. п. 40-68).

Таким чином, у суду касаційної інстанції відсутні підстави вважати вказаний висновок експерта неналежним доказом, тому доводи сторони захисту в цій частині є неспроможними.

Щодо доводів захисту про отримання зразків крові ОСОБА_8 внаслідок істотного порушення його прав та інтересів, що підтверджується протоколом від 21 березня 2017 року, та відповідно недопустимість похідних доказів - висновків імунологічних експертиз, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 107 КПК України, рішення про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час досудового розслідування приймає особа, яка проводить відповідну процесуальну дію. За клопотанням учасників процесуальної дії застосування технічних засобів фіксування є обов`язковим.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що біологічні зразки відбирались у ОСОБА_8 на підставі ухвали слідчого судді про примусове відібрання зразків для проведення судових експертиз від 07 березня 2017 року у зв`язку з його відмовою в добровільному порядку їх надати.

Як слідує зі змісту протоколу від 21 березня 2017 року, у зауваженнях захисник вказав, що до початку даної слідчої дії ним було усно заявлено клопотання про відеофіксацію її проведення, однак слідчим було відмовлено (т. 7 а. п. 69-74).

Даний факт підтвердила свідок ОСОБА_32 , яка була залучена до участі в даній слідчій дії в якості понятої, та була допитана під час судового засідання у Рівненському апеляційному суді 22 травня 2023 року, на що звернув увагу суд касаційної інстанції у постанові від 24 січня 2024 року.

При новому розгляді у Тернопільському апеляційному суді, після скасування Верховним Судом ухвали Рівненського апеляційного суду суд від 25 травня 2023 року, свідок ОСОБА_32 під час допиту 18 лютого 2025 року зазначила, що на даний час уже не пам`ятає чи клопотав захисник на початку слідчої дії про її відеофіксацію, оскільки пройшло багато часу. Аналогічні показання 09 січня 2025 року надав апеляційному суду і свідок ОСОБА_33 , який також був залучений до участі в цій слідчій дії в якості понятого.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов безпідставного висновку, що захисником ОСОБА_6 не заявлялось клопотання про застосування технічних засобів фіксації під час проведення

21 березня 2017 року відібрання біологічних зразків у підозрюваного

ОСОБА_8 .

Відповідно до ч. 6 ст. 107 КПК України, незастосування технічних засобів фіксування кримінального провадження у випадках, якщо воно є обов`язковим, тягне за собою недійсність відповідної процесуальної дії та отриманих внаслідок її вчинення результатів, за винятком випадків, якщо сторони не заперечують проти визнання такої дії та результатів її здійснення чинними.

Частиною 1 та п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що дані протоколу відібрання зразків для проведення експертизи від 21.03.2017 органом досудового розслідування отримані з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що свідчить про недійсність даної процесуальної дії та отриманих внаслідок її проведення результатів.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Гефген проти Німеччини» від

30 червня 2008 року зазначив, що для доказів, отриманих із порушенням встановленого порядку, сформовано доктрину «плодів отруєного дерева», відповідно до якої, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані за його допомогою, будуть такими ж.

У рішенні ЄСПЛ «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року вказано, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до їх несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.

Таким чином, висновки експертів № 10/452 від 27 липня 2017 року, № 10/453 від 26 липня 2017 року та № 10/451 від 21 липня 2017 року, під час проведення яких були використані зразки крові ОСОБА_8 , та відповідно є похідними від процесуальної дії (відібрання біологічних зразків у ОСОБА_8 ) проведеної 21.03.2017 з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, тому з урахуванням доктрини «плодів отруєного дерева» є недопустимими доказами та підлягають виключенню з мотивувальних частин судових рішень, як докази, що підтверджують винуватість ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Натомість, Суд доходить висновку, що сукупність вищенаведених доказів не викликає сумнівів у доведеності поза розумним сумнівом винуватості

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.185, ч. 4 ст. 187 та ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК України.

Вирішуючи питання щодо способу визначення остаточного покарання ОСОБА_8 за сукупністю кримінальних правопорушень відповідно до положень ч. 1 ст. 70 КК України, які надають суду можливість призначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань, апеляційний суд виходив із поняття судової дискреції та врахував відомості про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, а також конкретні обставини цього кримінального провадження, кількість епізодів злочинної діяльності, їх характер та наслідки протиправної поведінки, та дійшов висновку про доцільність визначення остаточного покарання шляхом часткового складання призначених покарань, який у цьому конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню обвинуваченого ОСОБА_8 та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

Отже, Суд вважає висновки суду апеляційного суду щодо призначення

ОСОБА_8 остаточного покарання правильними, навіть з урахуванням зменшення обсягу обвинувачення, визнаного судом доведеним, та не знаходить підстав для зміни оскаржуваної ухвали в цій частині, адже відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Що стосується доводів касаційної скарги про помилкове призначення апеляційним судом ОСОБА_8 покарання за ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК України,то вони є обґрунтованими з огляду на таке.

За наслідками розгляду кримінального провадженняв порядку апеляційної процедури було змінено вирок місцевого суду, зокрема, дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кваліфіковано ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК України, як умисне пошкодження майна ОСОБА_14 шляхом підпалу, за попередньою змовою групою осіб.

Разом з тим, апеляційним судом обвинуваченим помилково призначено покарання за ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК України.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що ухвалу суду апеляційної інстанції та вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України щодо ОСОБА_9 в цій частині необхідно змінити.

За таких обставин касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 10 березня 2025 року та вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 червня 2020 року щодо ОСОБА_8 та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України щодо ОСОБА_9 змінити.

Призначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років;

вважати його засудженим за ч. 4 ст. 187 та ч. 3 ст.185 КК України до покарання призначеного судом апеляційної інстанції.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, визначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією усього належного на праві приватної власності майна.

Призначити ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

вважати його засудженим за ч. 4 ст. 187 та ч. 3 ст.185 КК України до покарання призначеного судом апеляційної інстанції.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, визначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією усього належного на праві приватної власності майна.

Виключити із мотивувальних частин вказаних судових рішень посилання, як на докази, на висновки експертів № 10/452 від 27 липня 2017 року, № 10/453 від

26 липня 2017 року та № 10/451 від 21 липня 2017 року.

В іншій частині вирок та ухвалу залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3