печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2026 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання прокурора у кримінальному провадженні - заступник начальника третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна, у рамках кримінального провадження № 0003561 від 30.11.2025,

В С Т А Н О В И В :

В провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання про арешт майна.

Мотивуючи означене клопотання прокурор у клопотанні вказує наступне.

В провадженні Офісу Генерального прокурора здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0003561 від 30.11.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146 КК України.

У клопотанні вказано, що 30.11.2025 приблизно о 11.55 год., ОСОБА_4 реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на позбавлення волі та викрадення ОСОБА_5 , спільно із ОСОБА_6 та невстановленою на даний час особою, на автомобілі марки «Hyundai Sonata», із зміненими номерними знаками НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 , прибув до будинку № 40/2-Б в м. Хмельницький, де на вулиці діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, усвідомлюючи суспільну небезпечність, караність та протиправність своїх дій, почали наносити ОСОБА_5 удари руками та ногами по різним частинам тіла, з метою подолання його волі до опору.

Після чого, ОСОБА_6 проти волі ОСОБА_5 захопив його за шию, а ОСОБА_4 за ноги, чим унеможливили вільне пересування потерпілого, та силоміць, проти його волі примусово помістили на заднє сидіння салону даного автомобіля, а невстановлена досудовим розслідуванням особа, знаходячись за кермом автомобіля, розпочала рух у напрямку с. Лісові Гринівці Хмельницької області, тим самим зазначені особи позбавили ОСОБА_5 фізичної свободи, особистої недоторканості, а також вільного вибору місця знаходження, можливості вільно пересуватися на власний розсуд.

Під час руху, в салоні автомобіля грубо порушуючи гарантовані державою конституційні права і свободи людини, передбачені ч. 1 ст. 3 Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю та ч. 1 ст. 28 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню, ОСОБА_6 тримав ОСОБА_5 за шию, з метою подолання його волі до опору, а ОСОБА_4 почав піддавати ОСОБА_5 катуванню.

Так, ОСОБА_4 розуміючи, що потерпілий наляканий, його воля подавлена, тому не може об`єктивно оцінити складену обстановку подій, дістав з кишені своєї куртки розкладний ніж та приклав лезо ножа до грудної клітини ОСОБА_5 , тим самим принижуючи його честь та гідність, заподіяв фізичних страждань та болю потерпілому, з метою примушення вчинити дії, що суперечать його волі, а саме визнати свою причетність до образ в бік ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та принести свої вибачення перед ними.

Після чого, ОСОБА_5 переживаючи за своє життя та здоров`я, діючи проти своєї волі, за вказівкою ОСОБА_4 вибачився перед ОСОБА_8 та її матір`ю ОСОБА_9 , а ОСОБА_4 здійснив відеозйомку даного вибачення на свій мобільний телефон.

В подальшому, цього ж дня (тобто 30.11.2025), не пізніше 12.11 год. вказаний автомобіль зупинився на узбіччі вулиці Кантемирівській в с. Лісові Гринівці Хмельницької області та ОСОБА_6 тримаючи ОСОБА_5 за одяг на спині виштовхнув його із салону автомобіля, протягнув декілька метрів по землі та залишив на вулиці, а сам разом із ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , на автомобіля «Hyundai Sonata», із зміненими номерними знаками НОМЕР_1 , поїхали у невідомому напрямку.

Внаслідок вищевказаних протиправних дій ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_5 спричинено легкі тілесні ушкодження у вигляді:

-крововиливу м`яких тканин по передній поверхні правої вушної раковини, в лівій навколоочній ділянці обличчя, на спинці носа;

-садни шкіри на правій скроні з переходом на праву передвушну ділянку та на праву щічну ділянку обличчя, в правій поперековій ділянці, в лівій здухвинній ділянці, по внутрішній поверхні лівого колінного суглобу.

26.02.2026 під час спроби проведення слідчих та процесуальних дій із ОСОБА_6 , останній знаходячись за кермом автомобіля «Volkswagen Passat», VIN-1 НОМЕР_2 , р.н. НОМЕР_3 , втік із місця події, при цьому пошкодивши інший автомобіль та спричинивши ним тілесні ушкодження працівникам правоохоронного органу.

26.02.2026 проведено огляд місцевості біля будинку № 3 по вулиці Смоляно-Рокитнянської в м. Біла Церква Київської області. Під час проведення вказаного, виявлено та вилучено автомобіль «Volkswagen Passat», VIN-1 НОМЕР_2 , р.н. НОМЕР_3 .

Того ж дня, 26.02.2026 року вилучені речі були визнані речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Метою накладення арешту, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, є забезпечення збереження речових доказів.

У судове засідання прокурор не з`явився. До суду прокурор ОСОБА_10 подав заяву відповідно до якої просить розглянути клопотання за його відстуності, вимоги визначені у ньому підтримує, просить задовольнити.

Особа, у якої вилучено майно до суду не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином.

Слідчий суддя, вивчивши матеріали провадження за клопотанням, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 ст. 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Частиною 10 ст. 170 КПК України, передбачено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно положень ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно частин 1 3 статті 64 2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи. Третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, має права і обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються арешту майна. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, повідомляється про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються арешту майна, отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Статтею 98 КПК України, визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним.

Постановою слідчого групи слідчих Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_11 26.02.2026 майно на арешті якого наполягає прокурор, визнано речовим доказом.

Як вбачається із матеріалів клопотання, вилучене майно оглянуто та визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, оскільки воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, так як містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а також наявні достатні підстави вважати, що набуте кримінально-протиправним шляхом.

Таким чином, є передбачені кримінальним процесуальним законом підстави для накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Крім цього, вирішуючи питання щодо законності і обґрунтованості арешту майна враховує і сталу судову практику ЄСПЛ щодо «відповідності втручання в право володіння майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції», згідно якої підлягають оцінці три головні критерії, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Таким чином, втручання держави у право володіння майном у даному конкретному випадку є законним і обґрунтованим, оскільки таке втручання здійснено на підставі чинного КПК України, який є доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм, сумісних з принципами Конвенції.

Втручання у вказаному вище кримінальному провадженні є виправданим, так як воно здійснено з метою задоволення «суспільного інтересу» та за наявності об`єктивної необхідності в цьому у формі публічного, загального інтересу, який включає інтерес держави, громади, а також здійснено з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства, громади), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання, який передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. При цьому, застосовані обмеження стосовно вказаного вище майна не є надмірними або ж такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, не надано та не встановлено.

Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення ймовірною, вірогідною та достатньою певною мірою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

При цьому слід зауважити, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, правильності правової кваліфікації дій особи, на майно якої накладено арешт, переваги одних доказів над іншими тощо.

Слідчий суддя, враховуючи вище викладені обставини, приходить до висновку про задоволення клопотання, оскільки застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна є співрозмірним завданням кримінального провадження, спрямоване на досягнення цілей розслідуваного кримінального провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170-173, 175, 309, 372, 392 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора у кримінальному провадженні - заступник начальника третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна, у рамках кримінального провадження № 0003561 від 30.11.2025 - задовольнити.

Накласти арешт на тимчасово вилучене майно, а саме на автомобіль «Volkswagen Passat», VIN-1 НОМЕР_2 , р.н. НОМЕР_3 , вилучений 26.02.2026 під час огляду місцевості біля будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_12 та яким користується ОСОБА_6 , шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню.

Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1