ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/288/26 Справа № 201/7180/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000428 за апеляційною скаргою прокурора Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_9 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2025 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, із повною середньою освітою, не одруженого, раніше не судимого, зі слів неофіційно працюючого поваром в ресторані «Пастораль», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2025 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та виправдано його у зв`язку з недоведеністю, що ним вчинене дане кримінальне правопорушення.

Крім того, судом вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом не доведеним.

18 лютого 2020 року близько 00 години 30 хвилин ОСОБА_7 перебував за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, надворі неподалік від буд. 134, 140, біля гаражних приміщень, в компанії раніше знайомої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин внаслідок словесного конфлікту у нього виник злочинний умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень.

Далі, ОСОБА_7 усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень перебуваючи за вищевказаною адресою у вищевказаний час, наблизився до ОСОБА_10 , та стоячи обличчям до останньої своєю правою рукою, стиснутою в кулак, наніс серію ударів (не менше 4-х) по голові потерпілої. Своїми протиправними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді: заритої черепно-мозкової травми, забію головного мозку 1-го ступеню: субарахноїдального крововиливу; перелому кісток носу з явищами гемосинусу правої верхньощелепної пазухи; відкритого подвійного перелому нижньої щелепи праворуч зі зміщенням уламків (в проекції суглобового відростку та в проекції тіла нижньої щелепи між 2-м та 3-м зубом), розриву слизової оболонки в проекції альвеолярного відростку нижньої шелепи праворуч, крововиливу та забійно-рваної рани верхньої губи праворуч; синця у лівій параорбітальній області з переходом на спинку носу; чотирьох синців: у правій параорбітальній області з переходом на спинку носу в скроневу та виличну область; в проекції правої щоки з переходом в передвушну область далі на проекцію нижньої щелепи та з частковим переходом в підшелепну область; на правому крилі носу; у верхній та средній третині правої вушної раковини з переходом на їх задню поверхню; трьох саден: в лобній області ліворуч та лобній області праворуч; восьми саден: на верхній та нижній повіці правого ока у зовнішнього кута з переходом в скроневу та виличну область, у носо-губному трикутнику праворуч, на правій щоці, на підборідді праворуч, в підшелепній області праворуч та у правого кута роту; контузії правого ока, субкон?юнктивального крововиливу правого ока. За своїм характером вищевказані тілесні ушкодження відносяться до ушкоджень середньої тяжкості що зумовили тривалий розлад здоров?я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день).

Умисні дії ОСОБА_7 , які виразилися в умисному середньої тяжкості тілесному ушкодженні, тобто умисному ушкодженні, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 122 КК України.

Короткий зміст вимог апеляційних скарги і узагальнені доводи осіб, які її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

На переконання прокурора, суд не надав належної оцінки доказам у кримінальному провадженні та дійшов передчасного висновку про виправдання обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

До того ж, прокурор звертає увагу на те, що суд мотивуючи прийняте рішення, пославшись на те, що спричинення потерпілій тілесних ушкоджень середньої тяжкості є частиною тяжких та особливо тяжких злочинів проти життя, здоров`я, статевої свободи, статевої недоторканості, вчинених вірогідно ним разом з іншими невстановленими слідством особами, фактично вийшов за межі судового розгляду, визначені ст. 337 КПК України.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Прокурор та представник потерпілої підтримали апеляційну скаргу сторони обвинувачення.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За приписами статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною третьою ст. 373 КПК України встановлено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Отже, мотивувальна частина вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини та його мотивів.

Обґрунтування обвинувачення, це не перелік доказів наданих органами досудового розслідування, це аналіз усіх зібраних у провадження доказів, тобто всі фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинуваченого, у висновках експертів та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.

Суд зобов`язаний саме після всебічного, повного і об`єктивного розгляду, дати оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності для ухвалення обвинувального вироку.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні, крім іншого, підлягають доказуванню подія кримінального правопорушенні, а саме час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Проте, вказаних вимог закону суд першої інстанції в повній мірі не дотримався, що призвело до ухвалення необґрунтованого та належним чином невмотивованого судового рішення.

Дослідивши безпосередньо під час судового провадження докази, суд першої інстанції дійшов висновку про їх належність і допустимість, та оцінивши їх за своїми внутрішніми переконаннями вважав, що стороною обвинувачення не надано суду достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження висунутого ОСОБА_7 обвинувачення.

Однак, в порушення вимог ст. ст. 410, 411 КПК України, суд першої інстанції провів неповний судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, ухвалив рішення, яке не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, тобто, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, та навів висновки у судовому рішенні, що містять істотні суперечності.

Одним із важливих кроків у стратегії інтеграційного розвитку та впровадження міжнародних стандартів судочинства в правову систему України було закріплення законодавцем у КПК України положення про необхідність доведення вини особи поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Так, виправдовуючи ОСОБА_7 , суд першої інстанції послався на те, що викладені в обвинуваченні обставини інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, не узгоджуються із показами потерпілої ОСОБА_10 , наданими під час слідчого експерименту показами ОСОБА_7 , з висновками судово-медичних експертиз та іншими обставинами, встановленими з наданих стороною обвинувачення доказів, щодо місця, часу та механізму спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, у заподіянні яких обвинувачується ОСОБА_7 .

Так, допитана судом першої інстанції потерпіла ОСОБА_10 стверджувала, що не пам`ятає подій, окрім нанесення ОСОБА_7 удару рукою в потиличну частину голови, від якого вона впала та втратила свідомість, яка відновилися лише в реанімації.

На думку суду першої інстанції, така позиція потерпілої ОСОБА_10 є непереконливою та викликає об`єктивні сумніви щодо повноти висвітлення останньою подій, які відбулися з нею упродовж 4 діб, коли вона начебто перебувала без свідомості.

Крім того, як зазначено судом першої інстанції, під час слідчого експерименту ОСОБА_7 вказав, що знаходячись у просторі між гаражами, наніс 4 удари кулаком руки в область лівої половини обличчя потерпілої (при перегляді відеозапису відтворив нанесення ударів у нижню частину обличчя ліворуч (проекція щоки та нижньої щелепи), проте в ході проведення судово-медичної експертизи у ОСОБА_10 у вищевказаних анатомічних ділянках тілесних ушкоджень не виявлено.

Тобто, за висновком суду, виявлені у ОСОБА_10 тілесні ушкодження (наявність, локалізація та характер), не відповідають даним (механізму та локалізації), на які вказує підозрюваний ОСОБА_7 в ході проведення слідчого експерименту.

Таким чином, висновком експерта за результатами проведеної додаткової судово-медичної експертизи повністю спростовано спроможність наданих підозрюваним ОСОБА_7 показів щодо механізму та локалізації спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, заподіяння яких йому інкримінується.

На підстави наведеного, суд визнав обставини, зафіксовані в ході слідчого експерименту з обвинуваченим неспроможними виключно через неспроможність версії останнього, зокрема, через невідповідність механізму, що само по собі не є підставою для визнання вказаного доказу неналежним чи недопустимим.

На думку колегії суддів, не зважаючи на висновки експерта, яким фактично спростовано спроможність всіх без виключення показів підозрюваного ОСОБА_7 , щодо механізму та локалізації спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, судом прийняті за основу очевидно неспроможні покази ОСОБА_7 при визначенні остаточної правової кваліфікації його дій, що викликає обґрунтовані сумніви.

Тому, за наявності істотних, взаємовиключних та таких, що не узгоджуються між собою показань обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_10 , суд першої інстанції був зобов`язаний вжити всіх передбачених кримінальним процесуальним законом заходів для всебічного, повного та неупередженого з`ясування обставин кримінального провадження.

Зокрема, відповідно до вимог ст. 333 КПК України, суд мав можливість ініціювати та провести слідчий експеримент за участю потерпілої та експерта, з метою перевірки та уточнення фактичних обставин події, механізму спричинення тілесних ушкоджень, можливості чи неможливості вчинення інкримінованих дій за умов, описаних кожним із учасників провадження.

Не проведення слідчого експерименту в умовах наявності кардинально протилежних показань сторін істотно обмежило можливість суду надати належну оцінку доказам у їх сукупності, що призвело до неповного судового розгляду та порушення принципу змагальності сторін і активної ролі суду у дослідженні доказів.

Разом із тим апеляційний суд, у силу положень статті 404 КПК України, позбавлений можливості безпосередньо перевірити докази у цій частині та усунути наявні суперечності шляхом проведення слідчих (розшукових) дій, зокрема слідчого експерименту, що унеможливлює повну та об`єктивну перевірку висновків суду першої інстанції.

Також залишились без належного з`ясування судом першої інстанції обставини того, що обвинувачений ОСОБА_7 стверджував, що покази надані ним в ході слідчого експерименту не відповідають дійсності і були надані в результаті здійснення працівниками поліції тиску на нього після затримання.

Слід звернути увагу також на те, що виходячи з висновків судово-медичних експертиз встановлено, що термін спричинення виявлених у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень у вигляді синця в лівій параорбітальній області, садна в лобній області становить біля 3-5 діб до первинного огляду (21 лютого 2020 року госпіталізована до дитячої лікарні о 13:45), тобто за тривалий час до надходження на стаціонарне лікування в ДОДКЛ, що, у свою чергу, може відповідати встановленій органом досудового розслідування даті вчинення злочину, а саме 18 лютого 2020 року.

Разом з тим, термін спричинення інших інкримінованих ОСОБА_7 тілесних ушкоджень на голові та обличчі потерпілої, зокрема, у вигляді переломів кісток лицьового черепу, синців, становить біля 1-1,5 доби до моменту первинного огляду що, очевидно, не відповідає встановленій органом досудового розслідування даті скоєння злочину, 18 лютого 2020 року.

Тобто, експертом було розмежовано тілесні ушкодження за часом їх нанесення, частина з яких відповідають часу, який інкримінується обвинуваченому.

Окрім наведеного вище, судом першої інстанції зроблено висновок, що стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження належності абонентського номеру ( НОМЕР_1 ) обвинуваченому ОСОБА_7 .

Однак, поза увагою суду залишився той факт, що згідно інформації, отриманої від операторів мобільного зв`язку, абонентський номер ( НОМЕР_2 ), в період часу з 00:00 годин до 08:00 годин 18 лютого 2020 року реєструвався за різними адресами базових станцій, та у зазначений в обвинуваченні час міг перебувати біля будинків 134, 140 по вул. Набережній у м. Дніпрі, що не заперечував і сам обвинувачений в ході судового розгляду.

Крім того, як зазначено судом першої інстанції, з висновків проведених судово-медичних експертиз зразків крові потерпілої ОСОБА_10 та підозрюваного ОСОБА_7 , які мають однакову групу крові, судово-медичних експертиз піднігтьового вмісту обох рук потерпілої, її одягу, пасм волосся та листя (вилученого з місця події), змивів з рук та обличчя ОСОБА_7 , його одягу, вбачається, що сліди крові в піднігтьовому змиві з лівої руки потерпілої, на светрі, куртці, черевику потерпілої, пасмі волосся та фрагментах листя, на марлевому тампоні зі змивами з поверхні обличчя ОСОБА_7 можуть походити, як від ОСОБА_10 , так і від ОСОБА_7 .

Втім, за висновком суду, такі висновки судово-медичних експертиз самі по собі не доводять винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у спричиненні потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень, тим більше, останні мають однакову групу крові.

Разом з цим, суд не надав належної оцінки висновку молекулярно-генетичної експертизи № 8-362 від 16 червня 2020 року, відповідно до якого, генетичні ознаки крові людини на кофті ОСОБА_7 містять домінуючі генетичні ознаки жіночої генетичної статі, які збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_10 .

Тобто, за наслідками розгляду кримінального провадження залишилась не зясованими обставини того, яким чином кров потерпілої з`явилася на кофті обвинуваченого ОСОБА_7 .

При цьому суд не знайшов підстав вважати висновки згаданої експертизи беззаперечним доказом вини ОСОБА_7 , оскільки під час вилучення кофти в ході особистого обшуку ОСОБА_7 при його затриманні, в протоколі не зафіксовано наявність будь-яких плям, схожих на сліди крові.

Однак, такий висновок суду також не є цілком прийнятним, оскільки дійсно, в дослідницькій частині цього висновку і зазначено про те, що при візуальному огляді на поверхні кофти слідів, що нагадують кров людини не виявлено, однак вже виключно цим висновком встановлена наявність ознак крові жіночої генетичної статі, які збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_10 .

Усі вищенаведені обставини залишилися поза увагою суду та не отримали належної оцінки у вироку, тобто судом не досліджені всі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, зроблено передчасні, чим допущено неповноту судового розгляду.

Таким чином, аналіз сукупності всіх доказів у повному обсязі районним судом не здійснений, а мотиви щодо недоведеності вини обвинуваченого, викладені у мотивувальній частині вироку, на думку колегії суддів, не є безсумнівними та однозначними, оскільки є недостатніми та непереконливими, а тому не можуть слугувати беззаперечними підставами для висновку про законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо невинуватості ОСОБА_7 .

Відповідно до пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

За вимогами ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.

Отже, перевіривши матеріали кримінального провадження та надавши їм належну оцінку, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції не дотримано вимог кримінального процесуального закону, а ухвалене ним рішення підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, правильності кваліфікації дій обвинуваченого, застосування судом того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Скасовуючи вирок у зв`язку з істотним порушеннями вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів не входить в обговорення інших доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора, не досліджує їх та вважає, що останні підлягають ретельній перевірці під час нового судового розгляду, тому вимоги апеляційної скарги прокурора підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2025 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 , - скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3