Провадження № 11-кп/824/3681/2026 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

16 лютого 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника (в режимі ВКЗ) - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 22 січня 2026 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 січня 2026 року ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.152 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 22 березня 2026 року включно.

В обґрунтування мотивів ухваленого рішення суд вказав про те, що обвинувачений ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти статевої свободи та недоторканості неповнолітніх осіб, а тому, з урахуванням покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим існує ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, а також існує ризик незаконного впливу на свідків та потерпілих, які ще не допитані судом.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вказав про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали. В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав про те, що йому не було вручено копії клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та матеріалів, якими прокурор обґрунтовував необхідність такого запобіжного заходу. Крім того, вказав також про те, що ним в судовому засіданні суду першої інстанції було заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу, однак судом не було його розглянуто, натомість судом було задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою. Також вказав про те, що під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу суд не дослідив надані ним докази та частину обставин, які вказують на необґрунтованість підозри та обвинувачення, а також спростовують протокол затримання, протокол впізнання особи за фотознімками та в цілому спростовують заявлену подію кримінального правопорушення, що істотно могло вплинути на прийняття рішення щодо запобіжного заходу. Крім того, судом не були розглянуті подані документи щодо стану його здоров`я, а твердження прокурора про те, що зараз всі служби поліції перебувають у посиленому режимі несення служби навпаки вказує на те, що контроль за поведінкою обвинуваченого буде більш ефективним, ніж коли ці служби перебувають у звичному режимі. Також зауважив, що в своєму клопотанні прокурор зовсім не згадує запобіжний захід у вигляді застави та не обґрунтовує неможливість його застосування. Вважає, що оскільки попередня ухвала від 01.12.2025 року про продовження строку тримання під вартою не набрала законної сили, то строк тримання під вартою не може бути продовженим на підставі того, що попередня ухвала не набрала законної сили. За таких обставин, просив оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу про зміну запобіжного заходу на домашній арешт.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого та його захисника, які подану обвинуваченим апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів провадження, питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою було вирішено на стадії судового розгляду. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у вказаному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченогоОСОБА_7 під вартою, належним чином мотивувавши своє рішення.

Так, колегією суддів визнається доведеним ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду. При цьому, вказаний ризик, на думку колегії суддів, є значним. Колегія суддів зважає на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти статевої свободи та статевої недоторканності особи, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років. Наявність вказаного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку доведеності його вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, що суд зобов`язаний враховувати відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України. При оцінці цього ризику, колегією суддів враховуються конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, поставленого у вину обвинуваченому, а також існування реальної можливості переховування, враховуючи ситуацію, яка існує в державі, яка викликана внаслідок військової агресії з боку Російської Федерації та відсутністю у зв`язку з цим контролю за частиною державного кордону в межах тимчасово окупованих територій. Наведене свідчить про існування ризику переховування обвинуваченого від суду, що вказує на наявність підстав для продовження щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обставини вчинення поставленого у вину обвинуваченому ОСОБА_7 кримінального правопорушення дають підстави стверджувати про існування ризику незаконного впливу на потерпілих, їх законних представників та свідків у цьому кримінальному провадженні, зокрема враховуючи те, що потерпілі є неповнолітніми, тобто вразливими особами, а оскільки судовий розгляд наразі не закінчено, то свідки та потерпілі можуть бути допитані, у тому числі, повторно, то вказаний ризик на сьогодні продовжує існувати.

Наведене у своїй сукупності вказує на обґрунтованість висновків суду першої інстанції про існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, що вказує на наявність підстав для продовження застосованого до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Щодо доводів обвинуваченого про те, що суд не перевірив документів про стан його здоров`я, колегія суддів звертає увагу на те, що наявність у обвинуваченого хвороб не є виключною обставиною для неможливості перебування обвинуваченого під вартою, оскільки згідно з Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 1769/5 від 14 червня 2019 року, в СІЗО організовується медичне обслуговування, для чого на її території функціонує медична частина, яка забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим, яка включає консультацію медичного працівника, діагностику і лікування захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги, а також за потреби ув`язненим надається екстрена медична допомога у закладах охорони здоров`я. Разом з цим, будь-яких документів, які підтверджують неможливість перебування обвинуваченого під вартою, ні до апеляційної скарги, ні в процесі апеляційного розгляду стороною захисту долучено не було.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що за своєю правовою природою ризик вчинення обвинуваченим дій, перелік яких визначений ч. 1 ст. 177 КПК України, є твердженням, яке ґрунтується на доказах про ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у один із способів, зазначених в указаній нормі закону. Така протидія може мати місце як у майбутньому, так і нинішньому чи минулому.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

Щодо можливості застосування до обвинуваченого інших альтернативних заходів, то на думку колегії суддів, запобіжний захід у виді домашнього арешту або визначення розміру застави не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 та попередити наявні ризики, у зв`язку із його недостатнім стримуючим впливом за наявності зазначених вище обставин.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» де зазначено, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Таким чином, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у цьому кримінальному провадженні.

Доводи обвинуваченого про те, що під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу суд не дослідив надані ним докази та частину обставин, які вказують на необґрунтованість підозри та обвинувачення, а також спростовують протокол затримання, протокол впізнання особи за фотознімками та в цілому спростовують заявлену подію кримінального правопорушення, що істотно могло вплинути на прийняття рішення щодо запобіжного заходу, не можуть бути предметом розгляду при вирішенні питання щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу, оскільки обґрунтованість обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

Наведене вказує на відсутність підстав для скасування ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 22 січня 2026 року щодо ОСОБА_7 у зв`язку із чим колегія суддів вважає за необхідне залишити ухвалу без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 22 січня 2026 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

______________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4