УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року

м. Київ

Справа № 229/8089/24

Провадження № 51-675 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 серпня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки

с. Красногвардійськ АР Крим, громадянки України, зареєстрованої у АДРЕСА_1 ,) проживає у АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

засудженої за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 436-2 та ч. 3 ст. 436-2 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 серпня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 436-2 та ч. 3 ст. 436-2 КК України, та призначено покарання за ч. 2 ст. 436-2 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 436-2 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватою у тому, що вона, достовірно знаючи про блокування доступу до російської соціальної мережі «Вконтакте» нa підставі рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2017 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», уведеного в дію Указом Президента України від 15 травня 2017 року № 133, та продовженого на підставі рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14 травня 2020 року, затвердженого Указом Президента України від 14 травня 2020 року № 184, використовуючи спеціалізовані програми «VPN» для обходу блокування, умисно, цілеспрямовано, переслідуючи ідеологічні мотиви; достовірно знаючи про публічно комунікативний характер соціальної мережі через можливість поширення інформації через всесвітню мережу «Інтернет» серед невизначеного кола осіб, на постійній основі використовувала власну сторінку у соціальній мережі «Вконтакте» для опублікування та поширення, а також для уподобання матеріалів, у яких міститься виправдовування збройної агресії РФ проти України, розпочатої у 2014 році, та заперечення тимчасової окупації частини території України.

Усвідомлюючи факт наявності збройної агресії РФ проти України, будучи лояльно налаштованою до держави-агресора, усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи з ідеологічним мотивом, в період з 26 березня 2022 року по 30 березня 2023 року громадянка України ОСОБА_5 , знаходячись у АДРЕСА_2 , користуючись планшетом та мобільним телефоном, усвідомлюючи протиправність своїх дій, використовуючи власну сторінку у соціальній мережі «Вконтакте» «ОСОБА_7», неодноразово здійснювала поширення матеріалів, у яких міститься виправдовування збройної агресії РФ проти України, розпочатої у 2014 році, та заперечення тимчасової окупації частини території України.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч.2 ст.436-2 КК України як поширення матеріалів, в яких міститься виправдовування збройної агресії РФ проти України, розпочатої у 2014 році, та за ч.3 ст.436-2 КК України як поширення матеріалів, в яких міститься виправдовування збройної агресії РФ проти України, розпочатої у 2014 році, та заперечення тимчасової окупації частини території України, вчиненому повторно.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_5 залишено без задоволення, а оскаржуваний вирок місцевого суду - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність й невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, просить оскаржені судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх тверджень зазначає, що згідно з висновком комп`ютерно-технічної експертизи № Д-19/113-24/5709-КТ від 08 листопада 2024 року, яка була предметом дослідження у суді, ОСОБА_5 не розміщувала вказаних постів і взагалі не відвідувала вказані соціальні мережі у зазначені дати, що у свою чергу вказує на відсутність у діях засудженої складу будь-якого кримінального правопорушення.

Крім того, працівниками правоохоронного органу всупереч рішенню Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2017 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», згідно з яким відбулося блокування доступу до російської соціальної мережі «Вконтаке», 18 березня 2024 року, порушивши вимоги ст. 19 Конституції України, було здійснено вхід до вказаної соціальної мережі та проведено огляд сторінки, за результатами чого складено протокол огляду.

Тому, на думку скаржника, докази, отримані за результатами таких дій, є недопустимими, а отже і всі похідні від цього докази, такі як висновок семантико-текстуальної експертизи № 235 від 12 квітня 2024 року, є також недопустимими. Зазначає, що тотожні порушення було допущено і при проведенні оглядів від 24 червня 2024 року та 25 червня 2024 року.

Разом з тим зауважує, що місцевий суд, призначаючи засудженій покарання, встановивши дані про особу засудженої, не навів жодного доводу для призначення покарання у виді позбавлення волі без призначення іспитового строку, що, на думку захисника, є порушенням принципів справедливості та співмірності.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень та інших документів, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК України суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Відповідно до змісту ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам закону відповідають.

Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діянні ОСОБА_5 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 436-2 та ч. 3 ст. 436-2 КК України. Такий висновок суду зроблено з дотриманням вимог КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено, перевірено під час судового розгляду та оцінено відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Зокрема, суд обґрунтовано послався на дані, які містять у собі письмові джерела доказів, такі як:

- виконане доручення слідчого від 15 квітня 2024 року, де було встановлено анкетні дані ОСОБА_5 , встановлено, що остання користується обліковим записом соціальної мережі «Вконтакте» на ім`я « ОСОБА_7 », здійснено огляд дописів, розміщених на сторінці в соціальній мережі «Вконтакте» «ОСОБА_7»;

- висновок експерта № 235 від 12 квітня 2024 року, згідно з яким у протоколі огляду від 18 березня 2024 року сторінки соціальної мережі «Вконтакте», якою користується особа, що підписана як « ОСОБА_7 » виявлено у публікації під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_2 » автор номінує збройну агресію РФ проти України спеціальною військовою операцією, в ході якої мають бути «визволені» Харків, Одеса, Миколаїв, які він вважає історично належать РФ. В такий спосіб автор виправдовує збройну агресію РФ проти України, а також заперечує тимчасову окупацію частини території України -АР Крим.

У публікації під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5» збройна агресія РФ проти України подається як так звана «спецоперація», що спрямована на захист безпеки РФ від нападу НАТО з застосуванням ядерної зброї та захист російськомовного населення Донбасу від знищення. Отже в публікації міститься інформація щодо виправдовування збройної агресії РФ проти України, а також заперечення тимчасової окупації Луганської та Донецької областей, вважаючи їх територіями так званих народних республік. У публікації, що починається словами: «Ситуация такая…» та закінчується словами « ІНФОРМАЦІЯ_3 » збройна агресія РФ проти України виправдовується так званим звільненням території та перекладанням провини на київську владу за вчинені нею помилки;

- протокол огляду від 18 березня 2024 року веб-сторінок, розміщених в соціальній мережі «Вконтакте», згідно з яким було здійснено перехід веб-сторінки під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 », що належить та використовується ОСОБА_5 . У подальшому за допомогою контролера «мишка» було переглянуто «стіну» вказаного користувача та вибрано дописи, які містять ознаки складу злочину, з додатком до протоколу огляду;

- протоколи огляду веб-сторінок від 24 червня 2024 року та від 25 червня 2024 року;

- протоколи огляду додатку Telegram від 18 червня 2024 року та від 22 червня 2024 року;

- протокол тимчасового доступу до речей та документів від 07 серпня 2024 року до електронних інформаційних систем-інформації про з`єднання абонента, який користується номером оператора мобільного зв`язку НОМЕР_1 , з іншими абонентами мобільного зв`язку за період, зазначений в ухвалі з 24 лютого 2022 року до 01 липня 2024 року включно, з додатком до протоколу;

- протокол обшуку від 02 жовтня 2024 року домоволодіння за місцем мешкання ОСОБА_5 , під час якого остання добровільно надала слідчому планшет та мобільний телефон, з додатком до протоколу обшуку у вигляді флеш-накопичувача, який було переглянуто в судовому засіданні;

- постанова про визнання речових доказів, їх долучення та визначення місця зберігання речових доказів;

- протокол огляду речового доказу від 02 жовтня 2024 року, де предметом огляду є пакет № 1 з планшетом «Samsung» та мобільний телефон «Nokia»;

- висновок експерта № СЕ-19/113-24/5709-КТ від 08 листопада 2024 року.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов висновку про доведеність вини засудженої ОСОБА_5 у поширенні матеріалів, в яких міститься виправдовування збройної агресії РФ проти України, розпочатої у 2014 році, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.436-2 КК України. А також у поширенні матеріалів, в яких міститься виправдовування збройної агресії РФ проти України, розпочатої у 2014 році, та заперечення тимчасової окупації частини території України, вчиненому повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.436-2 КК України.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою захисника, також зазначив, що вирок місцевого суду є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга захисника є безпідставною; такою, що спрямована на заперечення фактичних обставин кримінального провадження, які були належним чином перевірені і оцінені судом першої інстанції відповідно до принципу змагальності сторін і безсторонності судового розгляду.

Зауважив, що місцевий суд, розглянувши кримінальне провадження з дотриманням положень ч. 1 ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано визнав зазначені докази належними, допустимими, достовірними та в сукупності - достатніми для ухвалення рішення про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень.

Крім того, апеляційним судом було надано відповідь на доводи захисника про недопустимість семантико-текстуальної експертизи. В ухвалі апеляційного суду зауважено, що на дослідження експерта надано протокол огляду особистої сторінки ОСОБА_5 в соціальній мережі, на якій містились публікації, які були у загальному доступі. За результатами дослідження експертом встановлено ознаки глорифікації.

Окрім цього, апеляційний суд визнав безпідставними твердження апеляційної скарги про те, що докази з соціальних мереж є неналежними та недопустимими. Зазначив, що акаунт, який належить ОСОБА_5 , використовувався виключно нею, і за вказаних обставин використання аканту іншою особою не доведено жодним доказом. У зв`язку із зазначеним, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що докази отримані у передбаченому законом порядку і є допустимими, з чим погоджується колегія суддів касаційного суду.

Щодо доводів захисника про те, що відповідно до висновку комп`ютерно-технічної експертизи № Д-19/113-24/5709-КТ від 08 листопада 2024 року ОСОБА_5 не розміщувала вказаних постів і взагалі не відвідувала вказані соціальні мережі у зазначені дати, у зв`язку з чим в її діях відсутній складу кримінальних правопорушень, колегія суддів зазначає таке.

Як убачається з доданих до касаційної скарги судових рішень, місцевий суд не обмежився формальним посиланням на окремий висновок експерта, а здійснив оцінку всієї сукупності письмових доказів у їх взаємозв`язку відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Зокрема, на підставі виконаного доручення слідчого від 15 квітня 2024 року встановлено анкетні дані засудженої та підтверджено, що вона користується обліковим записом соціальної мережі «Вконтакте» під ім`ям « ОСОБА_7 ». Під час огляду дописів, розміщених на сторінці зазначеного облікового запису, зафіксовано конкретні публікації, що містять ознаки кримінально караного діяння, про що складено відповідні протоколи огляду веб-сторінок від 18 березня, 24 та 25 червня 2024 року з додатками, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновком експерта № 235 від 12 квітня 2024 року, наданим за результатом дослідження матеріалів протоколу огляду сторінки «ОСОБА_7», встановлено, що у конкретних публікаціях (« ІНФОРМАЦІЯ_2 », « ІНФОРМАЦІЯ_5 », публікація, що починається словами «Ситуация такая…» та закінчується словами « ІНФОРМАЦІЯ_3 ») містяться висловлювання, якими збройна агресія РФ проти України подається як «спеціальна військова операція», виправдовується так зване «звільнення» українських територій, заперечується тимчасова окупація частини території України та перекладається відповідальність за війну на українську владу. Таким чином, саме зміст оприлюднених матеріалів був предметом дослідження та отримав належну експертну оцінку щодо наявності в них ознак виправдовування та заперечення збройної агресії.

Окрім цього протоколами огляду додатку «Telegram» від 18 та 22 червня 2024 року, а також протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 07 серпня 2024 року щодо з`єднань абонентського номера, яким користувалася ОСОБА_5 , підтверджено використання нею відповідних електронних ресурсів у період, що охоплює час розміщення інкримінованих матеріалів.

Під час обшуку 02 жовтня 2024 року за місцем її проживання ОСОБА_5 добровільно надала свої планшет та телефон, які були визнані речовими доказами, оглянуті та досліджені в судовому засіданні з переглядом інформації, що на них містилася. Протокол огляду речових доказів від 02 жовтня 2024 року та додані до нього носії інформації також були предметом безпосереднього дослідження суду.

Таким чином, встановлення належності облікового запису саме ОСОБА_5 , фіксація конкретних публікацій із протиправним змістом, експертна оцінка цього змісту, а також вилучення та дослідження електронних пристроїв, якими вона користувалася, у своїй сукупності підтверджують висновки суду про наявність факту поширення засудженою матеріалів, що містять виправдовування збройної агресії РФ проти України та заперечення тимчасової окупації частини території України.

Посилання захисника виключно на висновок комп`ютерно-технічної експертизи № Д-19/113-24/5709-КТ як на підставу для заперечення вини засудженої не спростовує наведених доказів й не може розцінюватися ізольовано від інших матеріалів провадження. Сам по собі цей висновок не нівелює встановлену належність облікового запису засудженій, зафіксований зміст публікацій та результати огляду вилучених пристроїв.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд на підставі всебічного, повного та неупередженого дослідження письмових доказів обґрунтовано визнав доведеною вину ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 та ч. 3 ст. 436-2 КК України, а доводи сторони захисту про відсутність складу злочину є безпідставними.

Доводи захисника про те, що здійснення працівниками правоохоронного органу огляду веб-сторінки соціальної мережі «Вконтакте» суперечить рішенню Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2017 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введеному в дію Указом Президента України № 133/2017, а також положенням ст. 19 Конституції України, є безпідставними та ґрунтуються на помилковому розумінні правової природи застосування санкцій.

Запроваджені обмежувальні заходи передбачали блокування доступу до відповідного інтернет-ресурсу для користувачів на території України, однак не встановлювали процесуальної заборони для уповноважених органів державної влади здійснювати фіксацію інформації, розміщеної у відкритому доступі, в межах кримінального провадження. Сам по собі факт застосування санкцій не змінює порядку здійснення досудового розслідування, визначеного КПК України.

Твердження скаржника про порушення ст. 19 Конституції України також є необґрунтованим, оскільки не наведено жодних обставин, які б свідчили про вихід слідчого за межі наданих йому законом повноважень або здійснення процесуальної дії у спосіб, не передбачений законом. Натомість визначені кримінальним процесуальним законом порядок та форма складеного протоколу огляду захисником не оскаржується, а тому відсутні підстави для висновку про його незаконність.

З огляду на відсутність встановленого істотного порушення кримінального процесуального закону, немає підстав і для застосування доктрини «плодів отруйного дерева», на яку посилається захисник. Зазначена доктрина застосовується у випадках, коли первинний доказ отримано з істотним порушенням конституційних гарантій. У цьому ж провадженні таких порушень не встановлено, а тому доводи про автоматичну недопустимість похідних доказів, зокрема висновку систематико-текстуальної експертизи № 235 від 12 квітня 2024 року, є безпідставними.

Стосовно доводів захисника про те, що, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд не навів жодного доводу для призначення покарання у виді позбавлення волі без призначення іспитового строку, що, на думку захисника, є порушенням принципів справедливості та співмірності, то вони також є безпідставними.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення.

Статтею 75 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_5 покарання, зокрема і в аспекті недоцільності звільнення її від відбування покарання з випробуванням, ґрунтується на наведених вимогах закону.

Місцевий суд, призначаючи засудженій покарання, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу засудженої, зокрема те, що ОСОБА_5 не визнала себе винною, раніше не судима, скарг за місцем проживання не надходило, на обліках у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, не заміжня, не працює.

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, відповідно до положень ст. ст. 66 та 67 КК України судом не встановлено.

З урахуванням зазначеного суд прийшов до висновку про необхідність призначення засудженій покарання у вигляді позбавлення волі. Підстав для застосування положень ст. 69, 75 КК України судом не було встановлено.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Таке покарання, на думку колегії суддів касаційного суду, є справедливим й у розумінні положень ст.50 КК України необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та запобіганню вчинення нею та іншими особами нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку за апеляційною скаргою захисника, обґрунтовано спростував доводи апеляційної скарги у цій частині й не знайшов підстав для пом`якшення покарання засудженій.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Колегія суддів касаційного суду убачає, що покарання ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для її виправлення і попередження нових правопорушень, відповідає вимогам ст. 65 КК України, принципам індивідуалізації та справедливості покарання.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги, доданих до неї копій судових рішень та інших документів не убачається підстав для її задоволення згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 серпня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3