КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/490/2026 Категорія: ч. 1 ст. 353 КК України
ЄУН: 755/4244/22 Суддя у І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 лютого 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретарів ОСОБА_5

ОСОБА_6

ОСОБА_7

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 , ОСОБА_11

захисника ОСОБА_12

обвинуваченого ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального № 000847 від 6 квітня 2022 року за обвинуваченням

ОСОБА_13

який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Донецьк, громадянина України, з вищою освітою, директора ТОВ «Укрбіотехнології», добровольця формування № 10 територіальної громади м. Києва «Континет», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 353 КК України,

за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 , першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_14 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А :

ВирокомДніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2023 року ОСОБА_13 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 353 КК України та призначено йому покарання у виді арешту на строк 2 місяці.

Зараховано ОСОБА_13 строк попереднього ув`язнення у строк покарання з 7 квітня 2022 року по 6 червня 2022 року та відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України звільнено останнього від його (покарання) відбування по повному відбуттю.

Цим же вироком вирішено питання речових доказів та накладених арештів.

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_13 , будучи добровольцем добровольчого формування № 10 територіальної громади м. Київ «Континент» та на якого з 10 березня 2022 року поширюється дія статутів Збройних Сил України (див. п. 2 контракту), в тому числі зобов`язання свято і непорушно додержуватися Конституції Українита законів України, військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), знати ти виконувати свої службові обов`язки, що визначають обсяг завдань доручених йому за посадою, діючи у супереч норм ст. 6 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», 4 квітня 2022 року прибувши на територію СТО, за адресою: м. Київ, вул. Канальна, буд. 1, на автомобілі «Фольксваген», встановив фактичну наявність автомобілів, які належали третім особам та знаходились у розпорядженні ОСОБА_15 . Надалі, ОСОБА_13 висунув ОСОБА_15 вимогу визначитись з тим, яку саме кількість автомобілів останній безоплатно передасть в користування ТРО, мотивуючи свої дії воєнним станом та наявністю у нього повноважень на вчинення відповідних дій в умовах воєнного стану. Отримавши відмову від ОСОБА_15 щодо передачі майна, ОСОБА_13 повідомив, що він повернеться наступного дня для отримання відповіді, при цьому висловив ОСОБА_15 пропозицію обдумати сказане ним.

В подальшому 5 квітня 2022 року ОСОБА_13 знову прибув на СТО за адресою: м. Київ, вул. Канальна, 1, де під час розмови з ОСОБА_15 повідомив, що у нього є відповідні повноваження на вилучення автомобілів в воєнний стан та що його цікавлять виключно позашляховики, при цьому ОСОБА_15 самостійно має вирішити питання з власниками щодо безоплатної передачі такого майна.

6 квітня 2022 року ОСОБА_13 в чергове прибув на території СТО, де повідомив, що його цікавить передача автомобіля «Гранд Черокі», який перебував на території СТО, при цьому поцікавився, чи вирішив ОСОБА_15 самостійно питання з власником транспортного засобу, щодо передачі останнього. ОСОБА_15 повідомив, що власники транспортних засобів, які перебували на ремонті, не згодні передати зазначене майно на вимогу ОСОБА_13 в його безоплатне користування. В свою чергу ОСОБА_13 вказав викликати власника вказаного автомобіля для розмови.

Після чого, 7 квітня 2022 року о 10 годині ОСОБА_13 , спільно з ОСОБА_16 , який не приймав участі у вказаних подіях, не був поставлений до відома про наявні плани останнього та якого ОСОБА_13 залучив для посилення психологічного тиску на потерпілого, повернулись на територію СТО по АДРЕСА_3 , повідомив ОСОБА_15 , що його цікавить передача автомобіля «Рендж Ровер», який перебував на ремонті, та висловив вимогу негайної передачі вказаного майна. ОСОБА_15 повідомив, що власник зазначеного автомобіля не погодиться передати відповідний автомобіль в користування ОСОБА_13 , а він особисто не має на нього документів, оскільки документи знаходяться у власника. ОСОБА_13 , не бажаючи припиняти своїх протиправних дій, вчергове висунув вимогу передати йому ключі від автомобіля «Рендж Ровер».

ОСОБА_15 , враховуючи зазначене та беручи до уваги дії, вчинювані по відношення до нього в період часу з 4 квітня 2022 року до 7 квітня 2022 року, передав ОСОБА_17 наявні у нього ключі від автомобіля «Рендж Ровер», після чого останній здійснив спробу запустити двигун вказаного автомобіля, однак був затриманий правоохоронними органами.

Наведе вказує, що дана вимога не витікала з повноважень ОСОБА_13 за контрактом, що, хоча і не підпадає під дію ч. 1 ст. 356 КК України, в силу відсутності даних про заподіяння значної шкоди, однак вказує на ознаки діяння, що за своїми критеріями відповідає адміністративному проступку - самоуправство (ч. 1 ст. 186 Кодексу України про адміністративні правопорушення), тобто самовільне, всупереч встановленому законом порядку, здійснення свого гаданого права, що не завдало істотної шкоди громадянам.

Відповідність вчиненого критеріям адміністративного проступку в свою чергу вказує на наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_13 , в описаній ситуації, в період часу з 4 квітня 2022 року до 7 квітня 2022 року, самовільного присвоєння владних повноважень, котрі йому не належать в силу норм Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

Дії ОСОБА_13 кваліфіковані за ч.1 ст. 353 КК України як самовільне присвоєння владних повноважень.

Не погоджуючись з вироком суду, перший заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_18 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок стосовно ОСОБА_13 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального правопорушення та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі, обвинуваченого, внаслідок м`якості; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_13 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, та призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що судом першої інстанції незаконно та необґрунтовано змінено правову кваліфікацію дій ОСОБА_13 з ч. 4 ст. 189 КК України на ч. 1 ст. 353 КК України на підставі показань самого обвинуваченого, не взявши до уваги показання свідка та потерпілого ОСОБА_15 , з яких вбачається, що в діях ОСОБА_13 наявні всі ознаки складу інкримінованого злочину, тобто вимагання передачі чужого майна, з погрозою насильства над потерпілим (вимаганні), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану. Так, подія злочину відбувалась на території СТО за адресою: м. Київ, вул. Канальна, 1, директором якою є ОСОБА_15 . При цьому, діючи згідно з заздалегідь розробленим планом злочинних дій, реалізуючи свій злочинний корисливий умисел, направлений на незаконне заволодіння майном, яке тимчасово перебувало у розпорядженні ОСОБА_15 та належить третім особам, шляхом вимагання, 4 квітня 2022 року ОСОБА_13 разом з іншими невстановленими особами, на автомобілі «Фольксваген» приїхали на територію вищевказаного СТО, де встановили фактичну наявність автомобілів, які перебували на ремонті. У подальшому, застосовуючи психологічне насильство до ОСОБА_15 , обвинувачений наказав йому визначитись, яку саме кількість автомобілів останній безоплатно передасть в користування ТРО, мотивуючи свої дії воєнним станом та наявністю у нього безмежних повноважень на вчинення відповідних дій в умовах воєнного стану. Отримавши відмову від потерпілого, щодо негайної передачі чужого майна, ОСОБА_13 повідомив, що він та його спільники повернуться наступного дня для отримання відповіді, при цьому висловив погрозу фізичною розправою над ОСОБА_15 в разі відмови від передачі такого майна, та документів на нього.

З наведеного вище, на переконання прокурора, вбачається, що ініціатором вищеописаної ситуації був саме обвинувачений, який вимагав передати транспортні засоби. Оскільки потерпілий на час зберігання транспортних засобів на території СТО несе за них відповідальність, то, побоюючись за своє життя та здоров`я, перебуваючи під тиском ОСОБА_13 , сприймав всі висловлювання як необхідність попередити власників транспортних засобів про наявність вимог передати майно, що він і зробив.

Таким чином, прокурор вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України. Всупереч встановленим в ході судового розгляду фактичним обставинам кримінального провадження, дійшов до помилкового висновку про необхідність зменшення тяжкості обвинувачення та перекваліфікував дії ОСОБА_13 з ч. 4 ст. 189 КК України на ч. 1 ст. 353 КК України. Також внаслідок неправильної юридичної кваліфікації діяння обвинуваченого йому призначено явно несправедливе, невиправдано м`яке покарання.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати обвинувальний вирок від 15 березня 2023 року і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Захисник в обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд, визнавши відсутність в діях ОСОБА_13 складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, з чим повністю погоджується сторона захисту, перекваліфікував його дії та визнав винуватим за ч. 1 ст. 353 КК України. Такі висновки суду, на переконання захисника, є неправильними з огляду на те, що насамперед положення ч. 1 ст. 337 КПК України мають на меті забезпечити особі можливість знати точний обсяг висунутого обвинувачення, від якого він повинен захищатися (включаючи як фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими та які будуть предметом доказування в суді, так і відповідну правову кваліфікацію). Здійснення судом перекваліфікації дій ОСОБА_13 в нарадчій кімнаті на інше кримінально каране діяння, яке хоч і є менш тяжким, однак його об`єктом є зовсім інші суспільно-правові відносини, істотно обмежило спроможність ОСОБА_13 та його захисника будувати свою лінію захисту, оскільки, насамперед, перед ОСОБА_13 ніколи не ставилось питання, чи перебирав він на себе якісь владні повноваження, і останній ніколи не давав з цього приводу жодних пояснень. Не ставилось й таке питання перед потерпілим та свідками.

Також, як наголошує захисник, в даному випадку застосування судом ч. 3 ст. 337 КК України жодним чином не покращувало становище ОСОБА_13 , оскільки на підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд першої інстанції встановив відсутність складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, про що зазначив, у оскаржуваному вироку, а не якоїсь кваліфікуючої його ознаки. Відтак ОСОБА_13 мав правомірні сподівання на отримання справедливого розгляду судом першої інстанції його справи шляхом постановлення виправдувального вироку.

Захисник вважає, що суд, здійснивши таку перекваліфікацію дій ОСОБА_13 з ч. 4 ст. 189 КК України на ч. 1 ст. 353 КК України, безпосереднім та родовим об`єктами яких є зовсім різні суспільні правовідносини, перейняв на себе не властиві йому функції державного обвинувачення, чим порушив принципи верховенства права та змагальності сторін.

Захисник зазначає, що посилання у вироку суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к не є релевантним та слушним, з огляду на те, що правовий висновок, сформульований у вказаній постанові, стосувався інших правовідносин, оскільки у згадуваній справі Велика Палата ВС аналізувала на стадії судового розгляду кримінального провадження, розпочатого в порядку публічного обвинувачення, можливість чи неможливість продовження провадження у зв`язку зі зміною кваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення і пов`язані з цим межі процесуальних повноважень суду. Поряд з вказаним, посилаючись в оскаржуваному вироку суду на правовий висновок Верховного Суду від 3 липня 2019 року, суд першої інстанції не звернув увагу на правовий висновок Верховного Суду від 13 січня 2021 року, чим порушив темпоральний принцип застосування правових висновків Верховного Суду.

Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції, кваліфікувавши дії ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 353 КК України, встановив вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 186 КУпАП, чим фактично не надав адекватної можливості для підготовки ОСОБА_13 свого захисту у зв`язку з невизначеністю щодо точних фактичних обставин його дій або бездіяльності, які ставилися йому у провину, з огляду на відсутність будь-коли складеного протоколу про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 186 КУпАП, та зазначення цього в обвинувальному акті. Вказане у подальшому надає можливість уповноваженим органам скласти такий протокол про адміністративне правопорушення, а це, в свою чергу, призведе до погіршення становища ОСОБА_13 . Тому, зважаючи на описані вище дії суду, захисник стверджує, що відносно ОСОБА_13 мало місце грубе порушення права на захист.

Окрім того, захисник вважає, що суд першої інстанції в основу обвинувального вироку поклав докази, які не могли бути визнані допустимими внаслідок порушення конвенційних прав ОСОБА_13 під час проведення досудового розслідування в даному кримінальному провадженні.

Так, інкримінований ОСОБА_13 злочин, начебто, вчинений за адресою: вул. Канальна, 1, в м. Києві, що територіально належить до Дарницького району міста Києва.

Юрисдикція слідчих Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві не поширюється на територію Дарницького району м. Києва відповідно до п. 2.2. розділу 1 Положення «Про слідчі підрозділи Національної поліції України». Керівник Дніпровської окружної прокуратури м. Києва Дніпровського району м. Києва неодноразово підписував численні процесуальні документи в даному кримінальному провадженні, відтак повинен був скерувати дане кримінальне провадження за підслідністю до Дарницького УП ГУНП в м. Києві, яке не припиняло свою діяльність в період часу з 6 квітня 2022 року і до закінчення досудового розслідування, що підтверджується дослідженою під час судового розгляду відповіддю Дарницького УП ГУНП в м. Києві від 18 липня 2022 року за № 16-3І/125/48/05-2022, також не припиняла й свою діяльність і Дарницька окружна прокуратура міста Києва, що також підтверджується відповідною відповіддю від 29 червня 2022 року за № 10.52-46-1804ВИХ-22, які досліджені під час судового розгляду. Однак цього зроблено не було, що, на переконання захисника, вказує на недотримання правової процедури при проведенні досудового розслідування. Всі описані порушення встановленої законом процедури, допущені стороною обвинувачення на стадії досудового розслідування, потягли за собою грубі порушення прав ОСОБА_13 , передбачені ст.ст. 5, 6, 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

Захисник наголошує, що, зважаючи на ті обставини, що на час здійснення досудового розслідування і Дарницька окружна прокуратура міста Києва, і Дарницьке УП ГУНП в м. Києві працювали та працював Дарницький районний суд міста Києва, однак провадження не передавалось за підслідністю до належного органу, а прокурором неодноразово було самостійно застосовано та продовжено відносно ОСОБА_13 запобіжний захід у виді тримання під вартою без доступу до незалежного і безстороннього суду, який перевірив би його законність такого ув`язнення, за наявної можливості, мало місце кричущої відмови у правосудді та відповідно порушення ст. 5 Конвенції. Знову ж таки, як би досудове розслідування проводилося належним органом досудового розслідування, сторона захисту переконана, що не відбулося б обшуку в житлі ОСОБА_13 без відповідного рішення суду, а відтак мало місце порушення ст. 8 Конвенції.

Щодо порушення ст. 6 Конвенції, захисник зазначає, що порушення правил територіальної підслідності не відповідає принципу загальної справедливості провадження за кримінальним аспектом і порушує принцип правової визначеності як складову права на справедливий суд. (в широкому тлумаченні кримінально-правового аспекту). Апелянт вказує, що стороною захисту наводились зазначені аргументи під час судового розгляду та навіть наводився перелік релевантних рішень ЄСПЛ. Однак суд першої інстанції оминув такі твердження та не надав їм належної оцінки, пославшись на правові висновки Верховного Суду, які в даному випадку не можуть бути застосовані з огляду на наявність порушень конвенційних прав ОСОБА_13 .

Також захисник зазначає, що під час судового розгляду справи в суді першої інстанції досліджено такі процесуальні документи, на підставі яких суд визнавав докази в кримінальному провадженні допустимими: постанова про створення групи слідчих від 6 квітня 2022 року за підписом начальника СВ Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві ОСОБА_19 та постанова про зміну раніше призначеної групи слідчих від 12 квітня 2022 року. Захисник вважає зазначені постанови незаконними, оскільки підпис не належить начальнику СВ Дніпровського управління поліції ГУ НГІ у м. Києві ОСОБА_20 . Однак якщо порівняти підписи на попередньо дослідженій судом постанові та зазначеному дорученні, візуально вони різні, що видно, навіть, звичайній особі без спеціальних знань. Поряд з вказаним перед зазначенням посади на дорученні стоїть характерна риска, що вказує на те, що доручення підписувала інша особа. При цьому, як підкреслює захисник, ні її посади, ні прізвища з даного доручення встановити неможливо. Відтак слідча ОСОБА_21 прийняла на виконання доручення на проведення досудового розслідування даного кримінального провадження від невідомої особи та сама по собі, на переконання захисника, є неуповноваженим слідчим на здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні. Також захисник підкреслив, що під час судового розгляду сторона захисту стверджувала, що ця постанова підписана та видана неуповноваженою відповідно до ст. 39 КПК України особою, а відтак всі слідчі, які входять до визначеного в постанові переліку, є особами, не уповноваженими на здійснення досудового розслідування даного кримінального провадження, які не мали повноважень на складання ні повідомлення про підозру ОСОБА_13 , ні на складання обвинувального акту у даному кримінальному провадженні

Окрім того, як наголошує захисник, з дослідженого судом першої інстанції доручення встановлено, що цей документ невідомо ким підписаний, підпис особи, яка його здійснила, не має його розшифрування та не містить такого обов`язкового реквізиту як посада. Відтак, на переконання захисника, дане доручення, яке підписано кимось, кого неможливо ідентифікувати, не відповідає вимогам ст. 39 КПК України. Окремо захисник вказує, що підписи, які містяться у постанові від 6 квітня 2022 року, дорученні від 6 квітня 2022 року, постанові від 12 квітня 2022 року, то всі ці документи підписані різними особами. Суд першої інстанції, визнаючи допустимими докази у кримінальному провадженні, на всі зазначені вище твердження сторони захисту вказав, що обставини підписання перелічених документів не входять до предмету доказування в межах даного кримінального провадження та послався на два висновки Верховного Суду у кримінальних справах.

Однак, захисник наголошує, що такі обставини самі по собі не входять до предмету доказування, проте, в сукупності з іншими грубими порушеннями закону з боку сторони обвинувачення в даному кримінальному провадженні як то: незаконне затримання, незаконне без рішення суду тримання під вартою з метою отримати зізнавальні показання, безпідставне позбавлення права власності на майно шляхом накладення арештів без судового рішення, беззаперечно свідчать про те, що досудове розслідування відносно ОСОБА_13 здійснювалось упереджено та без дотримання встановленої законом процедури, на що суд зобов`язаний був звернути у вагу та всі сумніви, які не спростовані стороною обвинувачення (щодо різних підписів в документах від однієї і тієї ж особи), повинен був розтлумачити на користь обвинуваченого.

На упереджене ставлення з боку сторони обвинувачення, на думку захисника, вказувало й те, що з дослідженого під час судового розгляду в суді першої інстанції витягу з ЄРДР вбачається, що кримінальне провадження, у якому обвинувачувався ОСОБА_13 , зареєстроване 6 квітня 2022 року о 17.59 год., що є досить пізнім часом, зважаючи на кількість процесуальних рішень, прийнятих того ж дня. При цьому постанова про визначення групи прокурорів датована також 6 квітня 2022 року. Однак, як слідує з відповіді Дніпровської окружної прокуратури міста Києва від 1 липня 2022 року за № 10.54-46-1804 вих-22, Дніпровська окружна прокуратура міста Києва 6 квітня 2022 року працювала з 08-00 до 17-00 год. Апелянт вказує, що прокурор в судовому засіданні стверджував про ненормований робочий час прокуратури, однак, таке твердження, з огляду на відповідь прокуратури, на переконання захисника, є не спростованим сумнівом, який також повинен тлумачитись на користь обвинуваченого.

Захисник зазначає, що оскаржуваний вирок не відповідає вимогам та містить розділи, не передбачені ст. 374 КПК України, оскільки зміст оскаржуваного вироку відносно ОСОБА_13 сформульовано таким чином, що викликає труднощі в його сприйнятті, оскільки в першому розділі мотивувальної його частини «суть порушеного перед судом питання» викладено формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі, що в свою чергу призводить до розуміння постановлення виправдувального вироку з урахуванням положень п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України.

Також захисник вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 364 КПК України, а саме, в судовому засіданні 11 січня 2023 року о 16.18 год. суд на місці ухвалив: завершити судове слідство та перейти до судових дебатів, однак, в наступному судовому засіданні 15 лютого 2023 року, до того, як учасники розпочали свій виступ, тобто без потреби подання нових доказів, як наслідок з`ясування нових обставин в судових дебатах, на що наголошувала сторона захисту в судовому засіданні, без відновлення судового слідства задовольнив клопотання прокурора про допит свідка, чим грубо порушив право ОСОБА_13 на захист, оскільки той не мав можливості підготуватися до допиту вказаного свідка та мав правомірні сподівання на завершення розгляду його справи. Поряд з вказаним, в обґрунтування доводів клопотання прокурора про допит нового свідка ОСОБА_22 , була зазначена невідповідність показань потерпілого його показанням, наданим на досудовому розслідуванні. Тобто вказане клопотання не відповідало ні змісту, ні цілям ч. 5 ст. 364 КПК України.

Щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, які вплинули на вирішення питання про винуватість обвинуваченого, захисник зазначає, що в основу зазначеного твердження суд поклав заяву потерпілого ОСОБА_15 та, начебто, його показання, які, як ствердив суд, були тотожними його заяві. Однак, допитаний в судовому засіданні 30 червня 2022 року та 11 січня 2023 року потерпілий надав показання не те, що не тотожні заяві про вчинення злочину, а в деякій мірі навіть протилежні, про що у своєму клопотанні про виклик і допит ще одного свідка зазначила сторона обвинувачення. Окрім того, з огляду на надані потерпілим показаннями, слідує, що ОСОБА_13 жодного разу не мотивував свої дії в ході спілкування з потерпілим наявністю у нього повноважень на вчинення будь-яких дій в умовах війни. Окрім того, суд першої інстанції, поклавши в основу обвинувального вироку заяву потерпілого, не надав жодної оцінки тому, що її зміст потерпілий сам не викладав, не зазначав фактичні дані, які в ній відображені, про що вказував під час свого допиту. Відтак, як наголошує захисник, в заяві викладена інтерпретація подій, яка не відповідала фактичній дійсності.

Також захисник вказує про те, що двічі допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_15 жодного разу не говорив саме про вимогу передачі автомобілів, а постійно зазначав про те, що ОСОБА_13 цікавився можливістю передачі власниками на потреби армії їхніх автомобілів. При цьому захисник зазначає, що вимога означає викладену в рішучій формі пропозицію винного до потерпілого (власника, особи, у віданні чи під охороною яких перебуває майно) про передачу майна, права на майно або вчинення останнім інших дій майнового характеру. Тобто, як наголошує захисник, з показань потерпілого, які покладені в основу оскаржуваного вироку суду, слідує, що ОСОБА_13 ніколи в рішучій формі не викладав пропозицію до потерпілого про передачу будь-якого майна.

Окрім того, апелянт наголошує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що при порівнянні показань потерпілого ОСОБА_15 , які надані в судовому засіданні, зі змістом дослідженої в судовому засіданні його заяви про вчинення кримінального правопорушення від 6 квітня 2022 року, яку суд фактично поклав в основу обвинувального вироку, вбачається, що навіть вже в самій заяві, яка з`явилась невідомо звідки, адже потерпілий декілька раз ствердно зазначив, що писав її власноруч, а не друкував, вказано, що він працює на посаді керівника, а не маляра. Тобто вже при прийнятті повідомлення про кримінальне правопорушення особа, яка її приймала, вдалась до фальсифікації даних в цій заяві, яке на переконання захисника було з метою «підігнати» обставини під склад будь-якого кримінального правопорушення, оскільки саме директор мав би бути матеріально відповідальною особою ввіреного йому майна, а не маляр, адже автомобілі для ремонту (у даному випадку СТО) передаються юридичній особі, а не фізичній особі-підприємцю - ОСОБА_15 .

Захисник акцентує увагу на тому, що з показань потерпілого ОСОБА_15 слідує, що він не знав, учасниками якого батальйону, якої військової частини є ті особи, які приїжджали на СТО, адже, як він сам зазначив, не запам`ятав, що було написано в пред`явлених йому посвідченнях, а вже в заяві про вчинення злочину, яка й стала підставою для внесення відомостей до ЄРДР, зазначається чітко про військово-службовців НОМЕР_1 батальйону територіальної оборони в/ч НОМЕР_2 Дніпровського району. Означене, на переконання захисника, вказує на те, що, навіть, якщо припустити, що ОСОБА_15 «забув», що підписував заяву, надруковану з його слів, він не міг не знати, що працює на посаді маляра, а не директора, та не міг знати про номер батальйону і військової частини, які зазначені в заяві, а тому, на переконання захисника, ця заява надрукована значно пізніше, вже після затримання Попова співробітниками СБУ та після його особистого обшуку, а відтак в органу досудового розслідування не було підстав для внесення відомостей до СРДР та проведення будь-яких слідчих дій.

Більш того, як наголошує захисник, зазначена заява не містить ні штампу реєстрації вхідної кореспонденції ГУ СБУ у м. Києві та Київській області, ні вхідного номеру, якщо така була прийнята на особистому прийомі, оскільки у такому разі вона повинна була бути зареєстрована відповідно до Інструкції «Про порядок приймання, реєстрації та розгляду в Службі безпеки України заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення», затвердженої наказом Центрального управління СБ України № 515 від 16 листопада 2012 року, яка є чинною станом і на сьогодні. Всі ці обставини в сукупності, на переконання захисника, насамперед вказують на можливе підроблення заяви про вчинення кримінального правопорушення, а відтак і відсутність самого приводу для внесення відомостей в ЄРДР відносно ОСОБА_13 .

Захисник вважає, що, посилаючись в оскаржуваному вироку на показання свідка ОСОБА_22 , допит якого було проведено в порушення ч. 5 ст. 364 КПК України, як на підтвердження винуватості ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 353 КК України, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що свідок ОСОБА_23 в судовому засіданні надав показання з чужих слів - потерпілого ОСОБА_15 , оскільки не був очевидцем подій. Однак, якщо співставити такі показання, то двічі допитаній потерпілий ОСОБА_15 , який був безпосереднім очевидцем подій, надав показання інші, ніж ті, які зазначав свідок ОСОБА_23 .

Також захисник звертає увагу на те, що суд на підтвердження встановлених в оскаржуваному вироку обставин справи послався на протоколи огляду предметів від 7 квітня 2021 року та від 18 квітня 2021 року, з яких слідувало, що слідчими оглядалися записи з камер відео спостереження на території СТО. Однак, зазначений доказ не міг бути прийнятий судом з огляду на те, що в своїх показаннях потерпілий ОСОБА_15 неодноразово зазначав, що він відеозаписи з камер спостереження надавав на флеш накопичувачі, на підтвердження чого в матеріалах провадження є його заява, згідно з якою він добровільно надає флеш накопичувач з відеозаписом, однак згідно згадуваних протоколів слідчий ОСОБА_24 оглядає наданий ОСОБА_15 не флеш накопичувач, а компакт-диск типу DVD-R. Тобто, судом в основу обвинувального вироку суду покладено докази, які в жодному разі не могли бути визнані допустимим. На всі ці обставини сторона захисту звертала увагу суду та в письмовому вигляді надавала як свої зауваження, так і захисну промову в судових дебатах, однак жодної оцінки їм надано не було. Натомість, як вказує захисник, суд, замість того, щоб відобразити в оскаржуваному вироку показання потерпілого, які фактично виправдовують ОСОБА_13 у вчиненні будь-якого кримінально-караного діяння, послався на заяву, яка не відповідала критеріям допустимості доказів, зміст якої фактично спростував потерпілий.

Окрім того, на переконання захисника, суд першої інстанції у своїх висновках допустив істотні суперечності щодо наявності/відсутності протиправної вимоги з боку обвинуваченого у відношенні потерпілого.

Захисник зазначає, що твердження суду першої інстанції про те, що «заперечення захисту не містять аргументів про порушення будь-яких конвенційних або конституційних прав, свобод чи інтересів обвинуваченого в результаті здійснення досудового розслідування» не відповідає обставинам справи, оскільки сторона захисту навіть в письмовому вигляді надала заперечення, в яких зазначила перелік порушених конвенційних прав ОСОБА_13 та навела факти, які, на переконання сторони захисту, беззаперечно вказували на упередженість з боку сторони обвинувачення на стадії досудового розслідування даного кримінального провадження. При цьому, суд першої інстанції при формуванні справи не поклав такі в матеріали. Однак зазначене чітко чути на записі технічного носія судового засідання, яке відбулось 14 березня 2023 року.

Захисник вважає, що судом було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, оскільки суд в оскаржуваному вироку здійснив неправильне тлумачення Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», яке суперечить його точному змісту. Так, захисник вказує, що ОСОБА_13 , надаючи показання в судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції, зазначав, що дійсно щиро хотів допомогти ТРО, зрадів, що побачив автомобілі, і подумав, що їх власники могли би такі надати для тимчасового використання. Тим більше, що постійно в новинах, в соціальних мережах писали про потребу в автомобілях і Збройних силах і в силах ТРО. Постійно з`являлись різні повідомлення з приводу того, що громадяни надають власні автомобілі для таких потреб. Тому саме це й стало причиною, що він поцікавився автомобілями, які були на СТО. В судовому засіданні двічі допитаний потерпілий ОСОБА_15 вказував, що ОСОБА_13 цікавився всіма автомобілями, наявними на СТО, та вказував, що, у разі згоди власників автомобілів передати їх на потреби ТРО, зможе надати необхідні документи. Тобто потерпілий повністю підтвердив показання ОСОБА_13 . Таким чином, як наголошує захисник, навіть з показань потерпілого слідує, що ОСОБА_13 не зазначав, що має якісь повноваження на вилучення автомобілів, а виключно цікавиться можливістю такої їх передачі для потреб ТРО. Пред`явлення ж посвідчення учасника ДФТГ ТРО з боку ОСОБА_13 потерпілому мало намір продемонструвати те, що він не є шахраєм, який має намір заволодіти чужим майном, а підтвердженням правдивості та щирості його намірів. Захисник наголошує, що ОСОБА_13 не приймав на себе нічиї повноваження, показаннями потерпілого, які той надавав в судовому засіданні, підтверджується тільки те, що ОСОБА_13 цікавився, чи можуть власники передати автомобілі для потреб армії без посилання на якісь повноваження. При цьому зазначав, що зможе надати всі необхідні документи у разі їх згоди, що, на думку захисника, підтверджує, що ОСОБА_13 не мав наміру без відповідного рішення військового командування вчиняти будь-які дії, пов`язані з вилученням автомобілів

Захисник вважає, що всі досліджені в судовому засіданні докази, на які посилається в оскаржуваному вироку суд, не містять жодної вказівки на те, то ОСОБА_13 видавав себе за конкретну службову особу, чи хоч якось повідомляв потерпілому про свої повноваження конкретної службової особи.

Окрім того, кваліфікувавши дії ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 353 КК України, суд першої інстанції зазначив, що присвоєння ним владних повноважень супроводжувалось вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 186 КУпАП. Проте, оскаржуваним вироком в жодному його реченні не встановлено про заподіяння будь-якої шкоди діями ОСОБА_13 , навіть незначної, чи то неістотної, будь-якій особі або державній чи громадській організації, що є складовою об`єктивної сторони правопорушення. Потерпілий ОСОБА_15 під час його допиту в судовому засіданні про завдання йому шкоди не зазначав, як і не зазначав він про її наявність у своїй заяві про вчинення злочину. Всі досліджені під час судовою розгляду докази не містили відомостей про заподіяння комусь ні майнової, ні моральної шкоди діями ОСОБА_13 в будь-якому її розмірі.

Відтак, на переконання захисника, за обставин встановлених у оскаржуваному вироку суду, в діях ОСОБА_13 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 186 КУпАП, що в свою чергу виключає, окрім зазначеного вище, кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 353 КК України у зв`язку з відсутністю поєднання цього діяння з іншим суспільно-небезпечним діянням.

Зважаючи на викладене, на переконання захисника, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_13 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 353 КК України, відтак застосував закон про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню.

Захисник зазначає, що, проаналізувавши всі зібрані в кримінальному провадженні докази, в діях ОСОБА_13 відсутній склад як кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України (який інкримінувався ОСОБА_13 стороною обвинувачення), про що зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному вироку, так і склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 353 КК України.

Потерпілий ОСОБА_15 , неодноразово повідомлявся про день, час та місце апеляційного розгляду, проте, в жодне судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, будь-яких заяв та клопотань не подавав. Прийнятими судом та прокурором заходами забезпечити участь потерпілого під час апеляційного розгляду не надалось можливим.

Зважаючи на позицію учасників апеляційного розгляду, положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора, який підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника; захисника та обвинуваченого, які підтримали у повному обсязі апеляційну скаргу захисника та категорично заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; повторно за клопотанням сторін дослідивши докази у кримінальному провадженні, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК Українисудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст.. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Частиною 2 статті 94 КПК Українивизначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Проте, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок щодо обвинуваченого, не у повній мірі дотримався вище вказаних вимог закону.

Так, обґрунтовуючи вирок, суд послався на те, що з належних та допустимих доказів, встановлено таке.

Згідно з заявою ОСОБА_15 від 6 квітня 2022 року про вчинення кримінального правопорушення слідує, що в ній він поінформував начальника ГВ «Д» УЗНД ГУ СБ України у м. Києві та Київській області щодо того, що 4 квітня 2022 року на СТО, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Канальна, 1, приїхали люди у військовій формі, які представились військовослужбовцями зазначеного ТРО, але підтверджуючих документів не надали. В ході бесіди, зазначені особи повідомили, що їм потрібні автомобілі для потреб армії, та почали цікавитись наявними автомобілями, які перебували на СТО, їх власниками та ключами від них. 5 квітня 2022 року вказані військові знов навідались на СТО. Під час бесіди, вони запитали чи згодні власники автомобілів передати їх на потреби ТРО. 6 квітня 2022 року військові ТРО знов прийшли на СТО та повідомили, що 7 квітня 2022 року вони прийдуть забирати на власний розсуд автотранспортні засоби, які знаходяться на СТО. З урахуванням вищевикладеного, заявник просив вжити заходів щодо припинення правопорушень з боку військовослужбовців НОМЕР_3 батальйону територіальної оборони в/ч НОМЕР_2 АДРЕСА_4 , передбачених чинним законодавством України.

Будучи допитаним в суді, потерпілий ОСОБА_15 зауважив, фактичні обставині тотожні вищенаведеним та вказаним ним в заяві від 6 квітня 2022 року, додавши, що у період зберігання ТЗ на території СТО несе за них відповідальність щодо їх належного зберігання та стану. Вказав, що 7 квітня 2022 року, коли прибув обвинувачений за ТЗ на СТО, його відразу затримали. Однак, потерпілий однозначно вказав в суді, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за неправді показання згідно норм КК України, що при спілкуванні з обвинуваченим той йому не погрожував, не висловлювався нецензурної лексики, а репліки останнього щодо розмов «поки що по нормальному» сприймав як необхідність попередити власників транспортних засобів про наявність вимог передати майно, що він і зробив.

Будучи допитаним, свідок ОСОБА_22 зазначив, що є володільцем ТЗ та залишав його на території СТО для зберігання під відповідальність потерпілого. Щодо картини подій, то свідок очевидцем не був, про виниклу ситуації з ТРО дізнався від ОСОБА_15 та щодо її картини (описи ситуації) надав свідчення тотожні показанням потерпілого.

Свідок ОСОБА_16 підтвердив показання потерпілого щодо картини подій за 7 квітня 2022 року.

Згідно з протоколами огляду предметів від 7 квітня 2021 року (рік протоколу є очевидною опискою) слідує, що слідчим Дніпровського УП ОСОБА_24 оглянуто записи з камер відео нагляду на території СТО та установлено, що 6 квітня 2022 року об 11.35.42 год. на територію СТО прибуває ТЗ «Опель» з людьми. Між ними та потерпілим відбувається діалог про ТЗ, в ході якого потерпілому пропонують набрати власника з огляду на питання, котрі виникли щодо його авто в них.

Згідно з протоколом огляду предметів від 18 квітня 2021 року (рік протоколу є очевидною опискою) слідує, що слідчим Дніпровського УП ОСОБА_24 оглянуто записи з камер відео нагляду на території СТО та установлено, що 7 квітня 2022 року о 10.08.02 год. на територію СТО прибуває ТЗ, з якого виходять 2 особи, підходять до потерпілого та відбувається діалог, у ході якого у нього запитують, чи спілкувався він з власником ТЗ, то й інформує, що так, але останній не дає авто. Особи відповідають, що їм зрозуміло, та просять дати номер власника. Потерпілий запитує в осіб, чи їм відомо, чиє це СТО, та інформує їх, що це «серйозні» люди. Йому відповідають, що їм без різниці, так як вони не «отжимают», а беруть покористуватися в військових цілях. Далі в ході діалогу ці особи вказують вчергове «мы же не забираем, мы вернем». Потерпілий запитує, чи є у них документи, ті відповідають, що так, та зауважують, що нададуть повний пакет власнику ТЗ. На уточнююче запитання потерпілого, який саме пакет, вказують, що ті, котрі передбачено по закону, зокрема «письмо - акт изьема».

Досліджені судом відеозаписи, як речові докази, відповідно до ст. 357 КПК, вказують на те, що загальна картина подій відповідає наведеній слідчою у протоколах перегляду відеозаписів.

Будучи допитаним в суді, у порядку ст. 351 КПК України, обвинувачений ОСОБА_13 підтвердив картину подій, описану вище, зокрема, в частині показань потерпілого в суді, свідка ОСОБА_16 , відомостей, встановлених протоколів перегляду відеозапису, у т.ч. в частині того, що з 10 березня 2022 року уклав контракт та став добровольцем ТРО. На СТО дійсно приїздив, спілкування з потерпілим щодо питання передання ТЗ для потреб ТРО у військових цілях пов`язаних з захисту Вітчизни в умовах воєнного стану. Обвинувачений вказав, що вимагання не вчиняв, потерпілому в ході спілкування не погрожував, ТЗ був потрібний ТРО для реалізації покладених на неї завдань, в т.ч. з огляду на фактичну ситуації у місті Києві в перших числах квітня 2022 року, яка була складною, оскільки місто до 30 квітня вказаного року належало до території, де велись активні бойові дії, відповідно і рішення мали бути оперативними та, можливо, і певною мірою екстраординарними, однак потрібними в ситуації того часу.

Оцінюючи та аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що обставини вимагання, описані в акті, не є доведеними в ході розгляду справи судом, хоча в силу ч. 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91цього Кодексу покладається на слідчого, прокурора.

З посиланням на диспозицію ст. 189 КК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», суд дійшов висновку, що за наслідками даного розгляду цих обставин не встановлено, тобто, обставини, визначені ст. 91 КПК щодо вимагання, не є встановленими.

При цьому судом критично оцінені надані стороною обвинувачення докази.

Так, суд вказав, що згідно з протоколами обшуку від 7 квітня 2022 року в обвинуваченого за місцем проживання, особистого, в ТЗ виявлено грошові кошти, предмети, схожі на зброю. Однак, згідно з даними військової частини НОМЕР_4 від 15 квітня 2022 року це саме та зброя, котра знаходиться на балансі в/ч, а обвинувачений згідно з посвідченням серії 10 № 0003 та контракту добровольця територіальної оборони, затвердженого Наказом міністерства оборони України № 84 від 7 березня 2022 року, є добровольцем добровольчого формування № НОМЕР_5 територіальної громади м. Київ «Континент». Згідно пункту 2 контракту на добровольця поширюється дія статутів Збройних Сил України. Пунктом 1 передбачено обов`язок добровольця вміло володіти та застосовувати особисту та/або надану зброю (мисливську, стрілецьку, інші види озброєння та боєприпаси до них у порядку, визначеному КМУ). Відповідно, наявність у ході слідчої дії - обшуку в обвинуваченого зброї в повній мірі відповідає його перебуванню у складі добровольчого формування № 10 територіальної громади м. Київ «Континент».

Судом враховано, що потерпілий в суді не вказував на наявність зброї в обвинуваченого при спілкуванні або ж її певного використання чи демонстрації йому цілеспрямовано останнім.

Також суд вказав, що згідно акта йдеться про «психологічне насилля», дані про певну зброю, як форму погрози, навіть не висувалися, а тому ці докази (дані, встановлені в ході обшуків в обвинуваченого), в ключі наведеного та, з урахуванням норм ч. 3 ст. 337 КПК України , не відповідають критеріям ст. 85 КПК України .

При цьому суд вказав, що встановлення факту їх неналежності, як доказів, в свою чергу, не обумовлює потреби суду надавати їм оцінку за критеріями допустимості з передумов, вказаних захистом, щодо застосування в квітні та травні 2022 року положень ч. 1 ст. 615 КПК України , в розрізі норм ст.ст. 4-6 вказаного Кодексу, зокрема в ключі даних, викладених у рапорті начальника СВ ВП № 4 Дніпровського УП ОСОБА_25 від 8 квітня 2022 року. Водночас суд зауважив, що у рапорті описуються події 8 квітня 2022 року, у той час, як процесуальні рішення щодо обшуку, арешту майна датовані 7 квітня 2022 року, відповідно для суду залишилось відкритим питанням, що саме та яким чином доводить такий рапорт щодо дій за дату, котра передує подіям, описаним в рапорті.

В частині протоколу затримання обвинуваченого від 7 квітня 2022 року, то суд вказав, що він не підписаний слідчим Дніпровського УП ОСОБА_26 , а тому не може бути вагомим доказом певних фактичних даних, так як згідно ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів» складовою реквізиту документу є його підпис. Підпис має містити найменування посади особи, яка підписує документ (у повній формі, якщо документ надрукований не на бланку, у скороченій - на документі, надрукованому на бланку), особистий підпис (окрім електронних документів), власне ім`я і прізвище. Тим самим, як вказав суд, є дійсний факт, що підпис - реквізит службового документа, який надає документу юридичної сили і свідчить про відповідальність особи за його зміст. Підпис (службового документа) (англ. autograph, countersign) - реквізит службового документа, який свідчить про відповідальність особи за його зміст та є єдиний чи один з реквізитів, що надають документові юридичної сили. В цій ситуації відсутній підпис у документі його ініціатора, а тому такий документ не має юридичної сили в силу вищенаведеного.

Щодо інших доказів, котрі надавала сторона обвинувачення, як-то: протокол обшуку від 7 квітня 2022 року за місцем мешкання ОСОБА_16 та його особистого обшуку, зокрема, в частині виявлених у нього речей в ході цих слідчих дій, протокол його затримання від 7 квітня 2022 року, огляду речей від 18 квітня 2022 року, то, на переконання суду, вони також не відповідають критеріям належних, відповідно до ст. 85 КПК України , так як ОСОБА_16 є свідком у цьому провадженні, та прокурором не надавались на підтвердження обставин, вказаних ст. 91 КПК України.

Надаючи оцінку іншим доказам у кримінальному провадженні, судом першої інстанції враховані:

- положення Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» (далі Закон) в редакції, чинній на квітень 2022 року, яким визначався механізм передачі, примусового відчуження або вилучення майна у юридичних та фізичних осіб для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану, у т.ч. те, що примусове відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану здійснюється за рішенням військового командування, погодженим відповідно з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, районною, Київською чи Севастопольською міською державною адміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої ради . У місцевостях, де ведуться бойові дії, примусове відчуження або вилучення майна здійснюється за рішенням військового командування без погодження з органами, зазначеними у частині першій цієї статті;

- те, що відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону термін «військове командування» вживається у значенні, наведеному в Законі України «Про правовий режим воєнного стану»або Законі України «Про правовий режим надзвичайного стану», залежно від правового режиму, в умовах якого передається, відчужується або вилучається майно:

- положення ст. 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», згідно з яким військовим командуванням є: Генеральний штаб Збройних Сил України; командування видів Збройних Сил України; об`єднане оперативне командування, управління оперативних командувань, територіальні управління, командування військових з`єднань, частин Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

- те, що станом на дату, описану в акті, м. Київ відносилось до місцевості, де велись активні бойові дії.

За наведеного суд дійшов висновку, що обвинувачений, враховуючи умови контракту, не відносився до «військового командування» у розумінні ст. 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», ч. 2 ст. 1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», а тому не був компетентним (уповноваженим) приймати рішення, передбачені ст. 4 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

Також суд дійшов висновку, що за встановлених обставин взаємовідносин потерпілого та обвинуваченого не були дійсними і обставини, передбачені ст. 6 Закону, що, на переконання суду, давало підстави констатувати факт відповідності дій обвинуваченого критеріям ч. 1 ст. 353 КК. Суд вказав, що самовільне присвоєння владних повноважень утворює склад злочину, передбачений ст. 353 КК, лише тоді, коли воно поєднане із вчиненням будь-яких суспільно небезпечних діянь. Такими діяннями слід визнавати, зокрема, адміністративні правопорушення., а, окрім того, суд дійшов висновку, що всі складові (об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона цього діяння (ч. 1 ст. 353 КК) є наявними.

З посиланням на положення ч. 3 ст. 337 КПК України, постанову Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 552/2540/20, постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року (справа № 288/1158/16-к), суд вважав за необхідне вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, бо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Перевіряючи доводи сторони захисту в частині порушення правил підслідності, суд, з посиланням на положення ч. 1 ст. 214, ч. 1 ст. 218 КПК України зауважив, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань та здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

У заяві про злочин від 6 квітня 2022 року, яка не містить у собі інформації про її реєстрацію в СБ України та вхідний номер, потерпілий чітко вказав адресу СТО, вул. Канальна, яка знаходиться у межах Дарницького району міста Києва, та зазначив, що всі події, прибуття військових відбувалося саме на території СТО.

З рапорту начальника 2 відділу ГВ «Д» УЗНД ГУ СБ України у м. Києві та Київській області ОСОБА_27 від 6 квітня 2022 року слідує, що заяву потерпілого було скеровано до Дніпровського УП, так як ознаки злочину за ст. 189 КК ним убачалися в діях військовослужбовців НОМЕР_3 батальйону територіальної оборони в/ч НОМЕР_2 АДРЕСА_4 .

Провадження надійшло до Дніпровського УП на підставі листа без дати та вихідного, в якому містяться посилання на норми ст. 214, 216 КПК, начальника Головного відділу з протидії системним загрозам управлінню державною ОСОБА_28 від 6 квітня 2022 року.

Відповідно до листа керівника Дарницької окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_29 від 29 червня 2022 року у період з 6 квітня 2022 року по 27 травня 2022 року прокуратура працювала з понеділка по четвер з 08:00 год. до 17:00 год., п`ятницю з 08:00 год. до 15:45 год.

З листа Дарницького УП ГУ НП в м. Києві вбачається, що УП в період з 6 квітня 2022 року по 27 травня 2022 року здійснювало свою діяльність в умовах воєнного стану, як орган досудового розслідування, а саме здійснювалась робота по прийому та реєстрації заяв і повідомлень громадян про вчинення кримінальних правопорушень та реєструвались до ЄРДР, а також проводилось їх досудове розслідування.

Групу слідчих визначено 6 квітня 2022 року та в постанові про її формування вказано адресу подій - м. Київ, вул. Канальна, 1.

Групу прокурорів сформовано у провадженні 6 квітня 2022 року та в постанові про її визначення вказано адресу подій - м. Київ, вул. Канальна, 1.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 218, 615 КПК України, суд констатував, що у цій ситуації, ані слідчий, ані прокурор вимоги ч. 2 ст. 218 КПК не виконали, хоча, з урахуванням норм ст. 115 КПК, самий пізній термін в який кримінальне провадження мало б бути передано до належного органу настав, щонайменше, з 21 квітня 2022 року, оскільки слідчий мав би забезпечити письмове повідомлення прокурору до 10 квітня 2022 року, а прокурор його розгляд до 20 квітня 2022 року. За таких обставин суд дійшов висновку, що докази, отримані до 21 квітня 2022 року, є належними та допустимими, а тому відсутні приводи та підстави для сприйняття таких доказів критично з підстав вказаних захистом, а саме з огляду на недотримання положень ч. 2 ст. 218 КПК після 21 квітня 2022 року.

При цьому суд дійшов висновку, якщо орган розслідування здійснює слідчі дії, прямо передбачені КПК, у межах дотримання строків, котрі витікають з норм ч. 2 ст. 218 КПК, такі дії не можуть вважатися «реалізацією повноважень, не передбачених КПК» у значенні п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК і мати наслідком автоматичне визнання доказів недопустимими, а у цьому кримінальному провадженні здійснено процесуальні дії та прийнято рішення, які належать до повноважень слідчого за законом та у межах строків визначених ч. 2 ст. 218 КПК.

Водночас суд наголосив, що заперечення захисту не містять аргументів про порушення будь-яких конвенційних або конституційних прав, свобод чи інтересів обвинуваченого в результаті здійснення досудового розслідування саме СВ Дніпровського УП в період до 21 квітня 2022 року, так само як і конкретних фактів, які би вказували на упередженість слідчого чи прокурора, могли свідчити про їх особисту заінтересованість у результатах кримінального провадження або перешкоджали участі в ньому в силу інших прямих заборон, передбачених КПК.

За встановлених обставин судом не встановлено підстав для констатації факту порушення вимог ст. 87 КПК по відношення до зазначених доказів в підрозділі «щодо подій квітня 2022 року описаних в обвинувальному акті» цього судового рішення.

Судом посилання захисту на рішення Верховного Суду у справі № 520/8432/16-к по відношенню до обставин цієї справі визнані такими, що не є релевантними та слушними, оскільки, як зазначив суд, у цьому провадженні аналізувались норми статті 218 в редакції Закону № 1888-IX від 17 листопада 2021 року, оскільки процесуальні дії та рішення вчинялися під час дії статті 218 КПК у даній редакції Закону, а Верховний Суд надав оцінку ст. 218 КПК в редакції, яка була чинною, до прийняття Закону № 1888-IX.

Також судом оцінені критично доводи сторони захисту в частині питання повноважень слідчих, з огляду на сумніви захисту щодо того, що постанову про групу підписано особисто ОСОБА_30 . При цьому суд зауважив, що параграф ІІ глави 4 КПК України визначає обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні; обов`язок їх доказування; порядок збирання доказів та їх оцінки. Суд дійшов висновку, що зміст положень кримінального процесуального закону, зокрема ч. 1 ст. 92, ст. 84 КПК, дає достатні підстави для висновку про те, що справжність підпису начальника СВ УП на процесуальних рішеннях, так само як і будь-якого іншого учасника кримінального провадження на процесуальному документі, що подається від його імені, не відноситься до предмета доказування. Компетентний суб`єкт, котрий прийняв відповідне процесуальне рішення не тільки не повинен доказувати належність йому підпису на своєму процесуальному рішенні, зокрема, постанові про створення групи слідчих, він взагалі позбавлений такої можливості. При цьому суд вказав, що, якщо припустити зворотне, то судовий процес у значній мірі можна спрямувати на дослідження справжності підписів учасників кримінального провадження на процесуальних документах, з якими вони звертаються до суду, що ускладнить або унеможливить розгляд кримінальної справи по суті та суперечить завданням кримінального провадження, передбаченим ст. 2 КПК України.

На переконання суду, констатація факту відсутності повноважень у слідчих на розслідування провадження може мати місце тільки у випадку відсутності підпису у відповідній постанові або при відсутності такої постанови.

Окрім того, суд, посилаючись на постанову Верховного Суду від 11 квітня 2019 року в справі № 642/5974/13-к, наголосив на тому, що, навіть, якщо погодитись з аргументами захисту, то все одно не можна ігнорувати наявні у справі фактичні дані, оскільки встановлення судом недопустимості доказів або порушень вимог процесуального закону під час збирання доказів не може повністю спростовувати фактів, які в них зафіксовано, та показання потерпілих та/або свідків, а в цій ситуації ці дані вказують на вчинення обвинуваченим дій, котрі відповідають кваліфікації за ч. 1 ст. 353 КК.

Однак, колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Так,колегія суддів враховує, що згідно з вимогами ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Частина 2 статті 17 КПК України передбачає, що сторона обвинувачення має довести винуватість особи поза розумним сумнівом.

Для додержання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який сумнів у версії обвинувачення був спростований фактами, встановленими на підставі доказів, і єдиною версією, якою безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною у пред`явленому обвинуваченні.

Обов`язок всебічного дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може ігнорувати обставин, які встановлені під час судового розгляду, лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Встановлення в судовому розгляді таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення, є підставою для розумного сумніву в доведеності винуватості особи.

При цьому, відповідно до положень ст. 91, 92 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, у встановлених КПК випадках, - на потерпілого. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

Отже, сторона обвинувачення повинна була довести, що ОСОБА_13 вчинив інкриміновані йому дії.

Так, під час судового розгляду встановлено, та не заперечується жодним з учасників кримінального провадження, що з 24 лютого 2022 року внаслідок збройною агресії рф проти України відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на території нашої держави введений воєнний стан, який триває по цей час.

З метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, Указом Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України від 3 березня 2022 року № 2105-IX оголошено загальну мобілізацію.

28 лютого 2022 року, згідно з п. 9 «Положення про добровольчі формування територіальних громад», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1449, ініціативна група жителів Дніпровського району міста Києва на своїх зборах утворила добровольче формування «Континент» в цій територіальній громаді з затвердженням командира ОСОБА_31 .

10 березня 2022 року Командувач Сил територіальної оборони Збройних Сил України ОСОБА_32 , відповідно до витягу з Наказу від вказаної дати № 20 «Про призначення командирів добровольчих формувань територіальної громади міста Київ», на підставі Закону України «Про основи національного спротиву» та постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1449 «Про затвердження Положення про добровольчі формування територіальних громад», подання командирів військових частин згідно з протоколами зборів ініціативних груп про утворення добровольчих формувань територіальної громади, наказав на підставі подання командира військової частини НОМЕР_4 Сил територіальної оборони та протоколу зборів ініціативної групи призначити командиром добровольчого формування №10 територіальної громади м. Київ «Континент» громадянина ОСОБА_31 . Командиру військової частини НОМЕР_4 Сил територіальної оборони прийняти до безпосереднього керівництва та контролю за діяльністю добровольче формування № 10 територіальної громади м. Київ «Континент».

Того ж дня, тобто 10 березня 2022 року, обвинувачений ОСОБА_13 уклав з ОСОБА_33 контракт добровольця територіальної оборони за формою, затвердженою Наказом Міністерства оборони України № 84 від 7 березня 2022 року, строком на три роки (див. п. 5 контаркту).

Згідно з п. 2 вказаного контракту від 10 березня 2022 року ОСОБА_13 є добровольцем добровольчого формування № НОМЕР_5 територіальної громади м. Київ «Континент» та на нього поширюється дія статутів Збройних Сил України.

Відповідно до ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджених Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», кожен військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), знати ти виконувати свої службові обов`язки, що визначають обсяг завдань доручених йому за посадою.

Також ОСОБА_13 отримав відповідне посвідчення серії 10 № 0003 щодо свого статусу згідно зазначеного контракту.

З довідки начальника штабу військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_34 від 15 березня 2022 року слідує, що обвинувачений ОСОБА_13 є залученим до виконання завдань в інтересах вказаної військової частини, згідно з Законом № 1702-ІХ «Про основи національного спротиву».

Відповідно до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004, у місті Київ велись активні бойові дії по 30 квітня 2022 року.

За змістом обвинувального акту, складеного 27 травня 2022 року слідчим Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_35 та погодженого того ж дня прокурором Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_36 , слідує, що ОСОБА_13 , будучи членом добровольчого формування № 10 територіальної громади м. Києва «Континент», котрий входить до Сил територіальної оборони м. Києва, перебуваючи на території міста Києва, у невстановленому органом досудового розслідування місці, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 4 квітня 2022 року, тобто в період дії воєнного стану, що введений в дію Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про введення воєнного стану в Україні», зустрівся з групою невстановлених осіб з метою розроблення злочинного плану щодо подальшого вимагання чужого майна, а саме безоплатної передачі в користування автомобілів, які перебували на території СТО за адресою м. Київ, вул. Канальна, 1, директором якого є ОСОБА_15 , з корисливих мотивів, з метою власного протиправного збагачення, при цьому чітко усвідомлюючи той факт, яке саме майно може бути відчужене чи примусово вилучене в умовах правового режиму воєнного стану, а також порядку вилучення майна фізичних осіб, та відсутністю у нього відповідних повноважень, всупереч Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» від 2 жовтня 2012 року (зі змінами від 30 березня 2022 року).

Діючи згідно заздалегідь розробленого плану злочинних дій, реалізуючи свій злочинний корисливий намір, направлений на незаконне заволодіння майном, яке тимчасово перебувало у розпорядженні ОСОБА_15 та належить третім особам, шляхом вимагання, 4 квітня 2022 року ОСОБА_13 разом з іншими невстановленими особами, на автомобілі «Фольксваген» приїхали за адресою: м. Київ, вул. Канальна, 1, на територію СТО, де встановили фактичну наявність автомобілів, які перебували на ремонті. У подальшому, цього самого дня, тобто 4 квітня 2022 року ОСОБА_13 , застосовуючи психологічне насилля над ОСОБА_15 , наказав ОСОБА_15 визначитись, яку саме кількість автомобілів останній безоплатно передасть в користування ТРО, мотивуючи свої дії воєнним станом та наявністю у нього безмежних повноважень на вчинення відповідних дій в умовах воєнного стану. Отримавши відмову від потерпілого ОСОБА_15 негайної передачі чужого майна, ОСОБА_13 повідомив, що він та його спільники повернуться наступного дня для отримання відповіді, при цьому висловив погрозу фізичною розправою над ОСОБА_15 в разі відмови від передачі такого майна та документів на таке майно.

Продовжуючи свої злочині дії, направлені на вимагання передачі чужого майна, з корисливих мотивів, з метою власного протиправного збагачення 5 квітня 2022 року ОСОБА_13 , спільно з невстановленою особою, повернувся на СТО за адресою: м. Київ, вул. Канальна, 1, де під час розмови з ОСОБА_15 , маючи на меті залякування потерпілого, схиляння його до передачі майна, повідомив, що у нього є відповідні повноваження на вилучення таких автомобілів, та повідомив, що їх цікавлять виключно позашляховики, при цьому ОСОБА_15 самостійно має вирішити питання з власниками щодо безоплатної передачі такого майна.

6 квітня 2022 року, продовжуючи втілення свого злочинного плану, ОСОБА_13 самостійно повернувся до території СТО, де повідомив, що його цікавить передача автомобіля «Гранд Черокі», який перебував на території СТО, при цьому поцікавився, чи вирішив ОСОБА_15 самостійно питання з власникам транспортних засобів, щодо передачі майна. ОСОБА_15 повідомив, що власники транспортних засобів, які перебували на ремонтів, не згодні передати зазначене майно на вимогу ОСОБА_13 в його безоплатне користування. В свою чергу ОСОБА_13 почав вимагати викликати власника вказаного автомобіля для розмови, а також, висловив погрозу фізичною розправою, у випадку переміщення ОСОБА_15 зазначених автомобілів з території СТО до іншого місця з метою їх приховування.

Продовжуючи свої протиправні дії, направлені на вимагання чужого майна, 7 квітня 2022 року о 10 год. ОСОБА_13 спільно з ОСОБА_16 , який раніше не приймав участі у вказаних подіях, не був поставлений до відома про злочинні плани групи осіб, та якого ОСОБА_13 залучив для посилення психологічного тиску на потерпілого, повернулись на територію СТО по вул. Канальна, 1, в м. Києві, де ОСОБА_13 повідомив ОСОБА_15 , що на даний час його цікавить передача автомобіля «Рендж Ровер», який перебував на ремонті, та висловив вимогу негайної передачі вказаного майна. ОСОБА_15 повідомив, що власник зазначеного автомобіля не погодиться передати відповідний автомобіль в користування ОСОБА_13 , а він особисто не має на нього документів, оскільки документи знаходяться у власника.

ОСОБА_13 , вперто не бажаючи припиняти своїх протиправних дій, почав вимагати негайно передати йому ключі від автомобіля «Рендж Ровер». ОСОБА_15 , побоюючись за своє життя та здоров`я, перебуваючи під тиском ОСОБА_37 , що вчинявся відносно нього в період часу з 4 квітня 2022 року до 7 квітня 2022 року, передав ОСОБА_13 наявні у нього ключі від автомобіля «Рендж Ровер», після чого останній здійснив спробу запустити двигун вказаного автомобіля, з метою його протиправного вилучення, проте з технічних причин не зміг цього зробити.

Таким чином, ОСОБА_13 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, тобто у вимозі передачі чужого майна, з погрозою насильства над потерпілим (вимаганні), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, вчиненому в умовах воєнного стану.

Допитаний під час апеляційного розгляду 2 травня 2024 року обвинувачений ОСОБА_13 показав, що станом на час подій він не знав ОСОБА_15 . У квітні 2022 року він перебував у складі ДФТГ, та водночас був директором компанії та власником. Він уклав контракт з ДФТГ неодноразово, підпорядковувався директору ДФТГ та не підпорядковувався ТРО, діяв на підставі наказу КМУ та в межах контракту брав участь у діяльності ДФТГ. В залежності від змін, внесених Кабінетом Міністрів України, вони цей контракт неодноразово переукладали. Чи підпорядковувалось ДФТГ комусь, важко сказати. Вони здійснювали охорону двох будинків. На території організували пекарню, займались волонтерською діяльністю, тощо. Один з працівників ДФТГ приніс розгрузку, і вони поїхали на територію СТО по вул. Канальна, 1, в м. Києві, де знаходився цех по пошиттю, який був єдиний на той час у м. Києві, де можна було пошити розгрузки, щоб пошити 20 комплектів. Коли вони приїхали, це субота або неділя була, але у цеху нікого не було, сторож повідомив, що там будуть працівники протягом 10-15 хвилин. Вони вийшли з автомобіля, та побачили, що там же є СТО, де були розібрані, вдарені автомобілі, яких було штук 7-10. На той час ЗСУ та ТРО постійно звертались до них у зв`язку з необхідністю авто, особливо пікапів. У них була тоді практика, згідно з якою вони від «Континенту» писали листи, роздавали, розсилали з проханням допомогти з транспортними засобами. Там на території побачили, що є СТО, і там вперше побачили ОСОБА_15 , у якого поцікавились та запитали про можливість передати автомобілі для ЗСУ та ТРО. ОСОБА_15 відповів, що транспортні засоби не його, треба уточнити у власників. Транспортні засоби були різні, але більша частина була побита або у розібраному стані. Там цех по фарбуванню ще був. У цей раз з ОСОБА_15 будь-якої розмови, у який спосіб можна отримані автомобілі, не було, оскільки останній повідомив, що треба уточнити у власників. Після цього вони побачили, як їдуть хлопці, які займались шиттям, та пішли до них. Пройшов день чи два, він знову туди заїхав з приводу пошиття, та побачив, що машин стало менше. Він залишив автомобіль, зайшов на СТО, але ОСОБА_15 не побачив, сів в автомобіль та почав рух. Він був одягнутий в одяг ЗСУ, піксель, без шевронів та опізнавальних знаків. У нього з собою був пістолет Форт, який був виданий. Однак, пістолет знаходився в автомобілі, в багажнику. Безпосередньо при ньому пістолета або будь-якої зброї не було. Пістолет був виданий ТРО на підставі контракту та посвідчення члена ДФТГ. Пістолет з собою не носив. Коли він побачив ОСОБА_15 , то останній сказав почекати. Вони недовго поговорили з приводу власників автомобілів, ОСОБА_15 сказав, що телефони ще не знайшов, та він ( ОСОБА_13 ) поїхав. У ОСОБА_15 він нічого не вимагав, сказав, що завтра о 10-й приїде. На наступний ранок він прийшов в офіс, збирався їхати на територію автосалону Фольцваген, мав їхати замінювати масло. З ним поїхав сусід, який попросив його підвезти. По дорозі заїхали на СТО, з ОСОБА_15 говорили хвилин 10. Була машина Фрілендер 2015-2016 року, який був вдарений. Він запитав у ОСОБА_15 , чи заводиться цей автомобіль, на що ОСОБА_15 відповів негативно, та на його прохання дав ключі від цієї машини. Він ( ОСОБА_13 ) спробував завести автомобіль, але автомобіль не заводився. Після цього він вийшов з автомобіля, віддав ключі ОСОБА_15 , попрощалися. Коли він вийшов з машини, пішов до своєї машини, то його затримали. Пояснити, чому показання ОСОБА_15 на досудовому розслідуванні інші, ніж в суді, не може, але в суді ОСОБА_15 давав такі ж покази, як і він ( ОСОБА_13 ). ОСОБА_15 говорилось про те, що у разі згоди передати автомобіль, будуть відповідні представники ТРО чи ЗСУ з повним пакетом документів, щоб оформити авто на передачу. Він ( ОСОБА_13 ) не говорив, що від себе надасть ОСОБА_15 будь-які документи.

Показання обвинуваченого частково підтверджуються і показаннями потерпілого ОСОБА_15 в суді першої інстанції 30 червня 2022 року, які були відтворені під час апеляційного розгляду, згідно з якими потерпілий ОСОБА_15 показав, що з обвинуваченим він раніше не був знайомий, будь-яких відносин не було. Вперше обвинуваченого побачив у зв`язку з цими подіями.

Відповідаючи на запитання прокурора, потерпілий вказав, що приблизно через місяць після початку війни вдень приїхали на СТО 4 особи, які попросили, щоб він подзвонив клієнтам - власникам авто, з`ясував, чи готові вони віддати автомобілі для оборони, повідомивши, що їм потрібно авто для ТРО, для ЗСУ. У складі цієї групи був і обвинувачений. Потім вони поїхали. Не говорили, що ще приїдуть. Наступного дня приїхали 2 особи, серед яких був обвинувачений. Вони запитали, чи телефонував він власникам, чи готовий хтось віддати авто. Він вказав, що не телефонував. Реакції жодної з боку цих двох осіб не було. Потім наступного дня знову приїхали дві особи, серед яких був обвинувачений, який сказав, що приїдуть завтра о 10 годині ранку забирати машину. Перед цим він повідомив, що власники не готові віддавати машину. Ці особи показали якісь посвідчення. Інших документів не було. Жодних погроз з боку цих осіб не було. Зброї у цих осіб не було. Вони були одягнуті в військову форму - камуфляж. Коли обвинувачений приїздив, то з ним були інші особи. Він не запитував в обвинуваченого, навіщо приїжджати на наступний день, якщо ніхто не погодився віддавати автомобіль. О 10 годині ранку наступного дня приїхав обвинувачений, з яким була ще одна особа. Один попросив номер телефону, щоб зателефонувати клієнтам. Інший попросив ключі від автомобіля, і він ( ОСОБА_15 ) дав ключі, оскільки у цей день була вже група СБУ на СТО. Коли він вперше зателефонував клієнту та повідомив, що приїжджали військові, просили передати авто для тероборони, то спочатку клієнт нічого не сказав, типу, подивимось. Коли наступного дня обвинувачений ще з однією особою приїхав, він поспілкувався з ними, зателефонував власникам, і останні йому сказали, що будуть самі вирішувати це питання. Військові просили передати конкретний автомобіль «Рендж Ровер». Інші автомобілі також розглядали, але потім розмова йшла про один автомобіль. В середу на 10 годину на СТО вже була група СБУ. Він передав ключі обвинуваченому, бо йому сказали, щоб він починав, а там буде. При спілкуванні з обвинуваченим останній йому не погрожував, не вживав ненормативну лексику. Під час досудового розслідування його допитували, він підписував протокол, але різниці він не бачить. Після затримання осіб їх забрали. Наступного дня він пішов і забрав ключ від автомобіля. Після цієї події він обвинуваченого не бачив і до нього ніхто з боку обвинуваченого чи в його інтересах не звертався.

Відповідаючи на запитання захисника, потерпілий показав, що він працює на підставі трудового договору, на посаді муляра, старшого. Посадової інструкції у нього немає. До його повноважень входить прийняття і передача авто власникам, іноді здійснює фарбування авто. При передачі авто вони не підписують будь-яких документів з клієнтами - власниками авто. У нього є постійні клієнти. Автомобілі власники приганяють саме до нього, віддають йому ключі на автомобіль та документи. Транспортні засоби привезли йому. У разі викрадення або пошкодження автомобіля відповідальність буде нести він. На якій підставі, не може пояснити. З приводу подання заяви до СБУ, то він подзвонив клієнтам - власникам транспортних засобів і повідомив, що потрібно авто на тероборону. Після цього напередодні того дня, коли відбулося затримання, він поїхав до СБУ на пр. Перемоги. Напередодні клієнти йому дали номер телефону. Коли він приїхав приблизно о 13 год., то зателефонував працівникам СБУ, і вони вийшли та забрали його. Він зайшов в кабінет, де написав заяву. Заяву писав власноручно на бланку. На чиє ім`я писати заяву, йому сказав працівник СБУ ( ОСОБА_38 ). Заяву писав власноручно, аркуш паперу і ручку йому дали там. Після того, як він написав заяву, то поїхав на роботу. Після цього йому зателефонував працівник СБУ ( ОСОБА_38 ), який сказав, що потрібно поїхати до Дніпровського УП ГУ НП по вул. Червоноткацькій, 2, написати ще там заяву. Він одразу ж поїхав туди. Протягом години він був вже там. На прохідній сказав, що його викликали. Після цього він набрав номер телефону співробітника СБУ, а через деякий час вийшов працівник поліції та забрав його. Коли він заходив до Дніпровського УП, то показав паспорт, до журналу його не записували. Приблизно хвилин 40 він там знаходився, десь до 16 год. Протягом 4-6 квітня він користувався лише своїм телефоном, по якому він з усіма спілкувався. На СТО камери були встановлені приблизно 2 роки назад, скільки по часу відео зберігається, він не знає. Відеозапис ще до моменту затримання він передав працівнику СБУ. Це було тоді, коли він був в СБУ, а інше відео він передавав після того, коли їх затримали. Відео він передавав в СБУ. Перше відео він скинув по телефону, а стосовно другого відео, то його працівник перекинув на флеш карту. Перший раз приїхали чотири особи, які всі говорили. В інші дні, коли приїжджав обвинувачений, один раз була особа, яка перед цим з ним приїжджала, а потім були інші. Обвинувачений спілкувався з ним спокійно, адекватно. У діалозі передостанній раз обвинувачений говорив з ним трішки емоційно, трохи підвищував тон. Погроз з боку обвинуваченого не було, він не говорив, що там вб`є його, чи щось зробить з ним. Обвинувачений говорив, що потрібні машини для ЗСУ, іншого нічого не говорив і не погрожував. Діалоги були короткими. Під час другого приїзду обвинувачений запитував, чи готові клієнти віддати авто. Він ( ОСОБА_15 ), сказав, що не готові. Після цього обвинувачений розвернувся та поїхав. На третій день обвинувачений прийшов, сказав, щоб він машини нікуди не ховав з території, що вони завтра о 10 год. приїдуть за автомобілями, та поїхав. Коли обвинувачений прихав останній раз, то він ( ОСОБА_15 ) попросив показати документи. Обвинувачений показав документ, попросив ключ від автомобіля. Він дав обвинуваченому ключ від автомобіля. Обвинувачений підійшов до автомобіля, потім сказав, що він не заводиться. Обвинувачений подивився всередині авто, відкрив багажник, після чого сказав, чи не в угоні цей автомобіль. Він ( ОСОБА_15 ) відповів, що ні. Далі було затримання працівниками СБУ. Обвинувачений, коли спілкувався з ним у перші дні, то говорив, що у разі згоди на передачу автомобіля, документи їм всі нададуть, що все буде оформлено офіційно, документально. 6 квітня 2022 року під час спілкування з обвинуваченим були присутні 5-6 чоловік з СТО. Вони мовчали. Коли обвинувачений показав йому посвідчення, він ( ОСОБА_15 ) не пам`ятає, що там було. Коли писав заяву в СБУ, то не вказував частину, батальйон, звідки обвинувачений, бо не знав цього. Знав, що десь у Дарницькому районі. У перший день він бачив у когось зброю з тих чотирьох осіб, які приїхали. У кого саме, не пам`ятає. Бачив автомат. У подальшому зброю в обвинуваченого він не бачив.

Надаючи відповіді на додаткові запитання прокурора, потерпілий показав, що у перший день вони приїхали на одній машині - «Джипі», а всі інші дні - на «Фольксваген пасат» темного кольору. За кермом «Фольксвагена» був обвинувачений. В один з днів обвинувачений не виходив з авто, просто опустив вікно і спілкувався з ним. В останній раз обвинувачений намагався завести автомобіль після того, як він дав ключ обвинуваченому. Він дав ключ обвинуваченому, машина була відкрита, обвинувачений намагався завести автомобіль, але там був «сівший» акумулятор. Обвинувачений не говорив йому, що власники дозволили забрати автомобіль. Він не пам`ятає, які саме були висловлювання з боку обвинуваченого. Було висловлювання з боку обвинуваченого, що зараз по хорошому, а потім подивимося. Це було у передостанній день, коли обвинувачений не виходив з автомобіля. У той момент обвинувачений був за кермом. Він підтверджує, що писав заяву до СБУ. Чому заява у матеріалах справи друкована, він не знає. Можливо надрукували, а він підписав. Він не пам`ятає прізвище особи на ім`я ОСОБА_38 , яка в СБУ була. Він писав заяву в поліції про долучення відеозапису до матеріалів кримінального провадження. У перший день він спокійно сприймав ситуацію. Потім трошки вже налякався, почалися переживання, бо СТО дуже впливових людей. Навіть, коли почалась війна, на СТО було 10-15 машин, які ніхто не забирав. Він ( ОСОБА_15 ) увесь час був у м. Києві, бо не міг залишити це СТО. Він почав телефонувати власникам, говорити, що просять автомобілі. Він вжив максимальних заходів, щоб зберегти автомобілі, бо, якщо машину заберуть, він не знав, що буде робити. Він всіх попередив, вжив максимальних заходів, щоб убезпечити все.

Хто є власником СТО, не скаже. Будь-яких матеріальних претензій до обвинуваченого він не пред`являв і таких претензій немає.

При повторному допиті в суді першої інстанції потерпілого за клопотанням прокурора в судовому засіданні 11 січня 2023 року потерпілий ОСОБА_15 , відповідаючи на запитання прокурора, показав, що під час досудового розслідування його допитували, коли викликали в поліцію. Там він розповідав так, як було, що до нього приїхали 4 особи, вимагали автомобілі, щоб він подзвонив клієнтам. Це було у перший день. Він говорив про те, що у нього вимагали автомобілі. Другого дня приїхали дві особи, запитали, чи телефонував він власникам. Сказав, що так, що вони відмовились. Ці особи розвернулись і поїхали. Нічого не вимагали, не погрожували. Третій день приїхав обвинувачений один, не виходив з автомобіля, кричав, щоб він ( ОСОБА_15 ) не ховав машини, що завтра о 10 він приїде. Два дні просто приїжджали, а на третій день людина сказала, щоб машини нікуди не ховати, що завтра він приїде, забере їх. Ні він, ні власники не дозволяли забирати автомобілі. Він говорив, що обвинувачений говорив фразу, що зараз по нормальному розмовляють, поки що по нормальному приїхали. 7 квітня 2022 року ОСОБА_13 та інший чоловік про те, що, якщо не віддадуть автомобіль «Гранд Черокі», то приїдуть і заберуть інші автомобілі, не говорили. На запитання прокурора, чи вимагались ще якісь автомобілі, крім «Гранд Чероки», потерпілий відповів, що «Рендж ровер». Ключи від цих автомобілів у нього були, однак, він повідомив, що немає ключів. На «Гранд Чероки» документів не було, оскільки автомобіль приїхав з Америки. На «Рендж Ровер» були документи. ОСОБА_13 та інші особи в останній день запитали з приводу документів на машину. Добровільно він не хотів віддавати автомобілі. Погроз щодо автомобілів, які перебували на СТО, або щодо нього безпосередньо не було, повідомили, що все буде оформлено офіційно, з документами. Погрози були тільки ті, що на камері.

Відповідаючи на запитання суду, потерпілий вказав, що у перший день приїхали 4 особи, нічого не вимагали, ні про які автомобілі конкретно мова не йшла. На другий раз обвинувачений приїхав вдвох, перепитали, чи телефонував він власникам. Тоді було на СТО біля 20 автомобілів. Про конкретні автомобілі не питали. Питали про всі автомобілі, хто може віддати, щоб він ( ОСОБА_15 ) перепитав. У перший день, коли було 4 особи, передивились автомобілі, побачили джип і сказали, що цей їм підійде. Тоді звернули увагу на два джипи. Легкові автомобілі їм не були потрібні. У перший день не запитували про документи та ключі. У другий раз запитали тільки про ключі, і він відповів, що немає. Третій раз, коли обвинувачений приїхав один, то нічого не питав. А останній раз коли приїхали, тоді запитали, чи є ключи. Також обвинувачений у цей раз запитав, чи є документи. Він відповів, що немає документів. Він дав обвинуваченому ключі, оскільки на СТО вже були працівники СБУ, які були заховані.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно з технічним записом судового засідання при повторному допиті потерпілого стороною захисту неодноразово наголошувалось та зверталась увагу суду на те, що фактично прокурором належним чином не обґрунтована необхідність повторного допиту потерпілого, а, не задовольнившись відповідями потерпілого під час його першого допиту, прокурор намагається отримати від потерпілого відповіді, які б влаштували сторону обвинувачення.

Відповідно до даних заяви ОСОБА_15 від 6 квітня 2022 року, яка виконана у друкованому виді, на ім`я начальника ГВ «Д» УЗНД ГУ СБ України у м. Києві та Київській області ОСОБА_28 , та яка досліджена під час апеляційного розгляду, ОСОБА_15 повідомив про факт вимагання майна у вигляді автомобілів військовослужбовцями 128-го батальйону територіальної оборони в/ч НОМЕР_2 АДРЕСА_4 .

За змістом заяви ОСОБА_15 вказав, що (дослівно) «Приблизно з 2017 року я працюю на СТО «Універсал авто України», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . На вказаному СТО я являюсь керівником. На території СТО постійно перебувають багато автомобілів, які клієнти віддають на ремонт.

Так, 04.04.2022 на СТО приїхали люди у військовій формі, які представились військовослужбовцями зазначеного ТРО, але підтверджуючих документів не надали. В ході бесіди, зазначені особи повідомили мені, що їм потрібні автомобілі для потреб армії та почали цікавитись наявними автомобілями, які перебували на СТО, їх власниками та ключами від них.

05.04.2022 вказані військові знов навідались на СТО. Під час бесіди, вони запитали мене чи згодні власники автомобілів передати їх на потреби ТРО, на що я дав відповідь, що я не є розпорядником вказаних автомобілів.

06.04.2022 військові ТРО знов прийшли на СТО та в ультимативній формі, повідомили мені, що 07.04.2022 вони прийдуть забирати на власний розсуд автотранспортні засоби, які знаходяться на СТО.

З урахуванням вищевикладеного, прошу Вас вжити заходів щодо припинення правопорушень з боку військовослужбовців НОМЕР_3 батальйону територіальної оборони в/ч НОМЕР_2 АДРЕСА_4 , передбачених чинним законодавством України.

Мені відомо, про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих повідомлень про вчинення злочину, яка передбачена ст. 383 КК України».

Згідно з технічним записом судового засідання 11 січня 2023 року, який досліджувався під час апеляційного розгляду, на стадії судового розгляду при пред`явленні вказаної заяви потерпілому, останній повідомив, що на заяві його підпис. Пояснити, чому заява друкована, а він говорив, що власноручно писав, не може, не пам`ятає.

При цьому колегія суддів звертає на невідповідність даних, вказаних у заяві потерпілого, про те, що він є керівником СТО, даним, наведеним потерпілим під час допиту в суді першої інстанції, згідно з якими ОСОБА_15 вказав, що він працює на підставі трудового договору, на посаді старшого муляра, посадової інструкції у нього немає, на що обґрунтовано посилався захисник в апеляційній скарзі.

Окрім того, потерпілий в судовому засіданні чітко зазначив, що він не знав, з якої частини, батальйону військові, зрозумів, що десь з Дарницького району, що також суперечить даним, викладеним у заяві, в якій зазначені конкретні дані про батальйон та частину, в який проходив службу ОСОБА_13 , про що також обґрунтовано наголошував захисник.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що зміст заяви суперечить показанням потерпілого в суді першої інстанції по обставинах подій, які відбулись протягом 4-7 квітня 2022 року. Водночас будь-яких даних про те, що потерпілому погрожували у будь-який спосіб, заява не містить. Натомість, потерпілий в судовому засіданні підтвердив, що обвинувачений 6 квітня розмовляв з ним досить емоційно, проте, жодних погроз не було; що обвинувачений повідомляв, що будуть надані відповідні документи, однак, він ( ОСОБА_15 ) переймався, що можуть забрати чужий автомобіль, що і стало підставою для звернення до правоохоронних органів, і наведені обставини спростовують обставини висунутого ОСОБА_13 обвинувачення та висновки суду про самовільне присвоєння владних повноважень обвинуваченим.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що всупереч Інструкції про порядок приймання, реєстрації та розгляду в Службі безпеки України заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, затвердженої наказом Голови Служби від 16 листопада 2012 року № 515, заява ОСОБА_15 не була зареєстрована, про що зазначив і суд першої інстанції в оскаржуваному вироку, однак, залишив такі обставини поза увагою. Однак, недотримання процесуальної форми реєстрації заяви, з урахуванням показань потерпілого, що він дійсно звертався з заявою в СБУ, на думку колегії суддів, не може слугувати єдиною підставою для визнання цього доказу недопустимим, оскільки заява про вчинення кримінального правопорушення подається відповідно до вимог ст. 214 КПК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що обставини, зафіксовані у заяві, частково не відповідають показанням потерпілого в судовому засіданні, а, відтак, вони приймаються до уваги у тій частині, що не суперечить показанням потерпілого в суді.

При цьому, на думку колегії суддів, показаннями потерпілого в судовому засіданні спростовуються як обставини висунутого обвинувачення, так і висновки суду про самовільне присвоєння обвинуваченим владних повноважень.

Згідно з заявою ОСОБА_15 від 7 квітня 2022 року на ім`я начальника СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві він просив долучити до матеріалів кримінального провадження копію відеозапису з камер зовнішнього спостереження, встановлених на території СТО, за адресою вул. Канальна, 1, за 6 та 7 квітня 2022 року, що збережені в електронному форматі на флеш накопичувачі, і наведені обставини були підтверджені потерпілим під час судового розгляду в суді першої інстанції.

У той же час, відповідно до даних протоколів огляду предметів від 7 та 18 квітня 2021 року слідчим Дніпровського УП ОСОБА_24 оглянуто DVD-диски, на яких містяться записи з камер відеоспостереження на території СТО за 6 та 7 квітня 2022 року. При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про описку у році складання вказаних документів.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що досліджені судом відеозаписи, як речові докази, відповідно до ст. 357 КПК України, вказують на те, що загальна картина подій відповідає наведеній слідчою у протоколах перегляду відеозаписів.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції і наголошує на невідповідності даних, зафіксованих у вказаних протоколах огляду, даним, зафіксованим на відеозаписах, які досліджувались під час апеляційного розгляду та на отриманні об`єктів огляду у не процесуальний спосіб.

Так, згідно з відеозаписом від 6 квітня 2022 року об 11.35 (WhatsApp Video 2022-05-18 at 13.32.36) зафіксована розмова між двома особами, одна з яких перебуває за кермом легкового автомобіля темного кольору, а друга - перебуває поруч з автомобілем (розмова відбувається російською мовою), яка починається зі слів: «Ми тобі акт напишемо, все нормально буде», що не знайшло свого відображення у відповідному протоколі з датою від 7 квітня 2021 року, а також цією ж особою у подальшому зазначено, щоб зібрали машину, вони приїдуть завтра о 10 год., що відповідає обставинам, зазначеним потерпілим під час судового розгляду. При цьому на даному відеозаписі не зафіксовані слова погроз або вимагання автомобіля, а, навпаки, ця особа звертається до особи з СТО, щоб набрав власника автомобіля, щоб останній також під`їхав.

З відеозапису від 7 квітня 2022 року о 10.08.01 (wvobwov_ch4_0803_0803), який оглянутий протоколом огляду від 18 квітня 2021 року, встановлено, що аудіозапис не співпадає з відеозаписом (на відеозаписі зафіксовано, що особа продовжує розмову, однак, звукова доріжка не відтворюється). У подальшому у частині відеозапису звукоряд не співпадає з відеозаписом. Окрім того, у протоколі огляду не знайшли своє відображення пояснення особи у військовій формі при зверненні до особи з СТО про те, що вони приїдуть з листом, який віддадуть, видадуть акт прийому; що вони не забирають автомобіль, а беруть у тимчасове користування на момент воєнного часу; що автомобіль повернуть; що особа з СТО на прохання особи у військовій формі називає номер телефону НОМЕР_6 , на якій обидві особи телефонують, проте, без результату.

Друга особа у військовій формі жодної участі у розмові не бере, стоїть осторонь неподалеку. Після цього всі втрьох відходять до автомобіля, на якому приїхали особи у військовій формі. Особа, яка вийшла з місця пасажира, залишається біля машини, а особа з СТО та друга особа у військовій формі, розмовляючи про щось між собою, обходять автомобіль та зникають з кадру. У той час, коли особа у військовій формі залишалась біля автомобіля, на відео чутно крики: «Лежати» та інші. Подальше відео фіксує приїзд бронеавтомобіля, його від`їзд, приїзд мінівена коричневого кольору, якісь розмови, не зрозуміло кого. Періодично фіксується особа з СТО, з якою спілкувалась особа у військовій формі. У подальшому звук зникає, а на відео фіксуються військові у повному екіпіруванні: у касках, зі зброєю, бронежилетах.

Третій відео файл, датований 7 квітня 2022 року, який оглянутий протоколом огляду від 7 квітня 2021 року, починається 10.08.06 (wvobwov_ch2_0808_0808), фактично є відеозаписом з іншої камери, частково відтворюючі події та розмову, яка зафіксована на другому відеозаписі. При цьому о 10.09.19 відбувається скачок на 10.10.03, різко змінюється місце знаходження однієї з присутніх осіб.

10.14.19 - особа з СТО та особа у військовій формі, яка виходила з місця водія, підходять до автомобілів, які стоять позаду праворуч від автомобіля, на якому приїхали особи у військовій формі. Чи відбувається там розмова, чи ні, відеозаписом не відображено. Особа у військовій формі показує на автомобіль типу джипа, підходять до нього. Особа з СТО відкриває капот. До них підходить другий чоловік у військовій формі. У цей час перший чоловік щось передивляється під капотом автомобіля. Працівник СТО відходить від військових, рухається в бік приміщення та заходить у середину приміщення. Особа у військовій формі, яка виходила з водійського боку автомобіля, підходить з боку дверки водія автомобіля, до якого вони підійшли (10.14.50).

Після цього йде скачок кадру та продовжується запис з 10.17.38.

10.18.00 особа у військовій формі, яка виходила з водійського боку автомобіля, знаходиться на відстані від цих автомобілів, ближче до стіни приміщення, де спілкується з кимось по телефону.

10.18.05 аудіозапис відтворює крики, проте, у цей час на відеозаписі фіксується друга особа у військовій формі, яка перебуває на дорозі між машинами, та фіксується особа з СТО, яка перебуває біля приміщення.

Після закінчення розмови по телефону особа у військовій формі, яка виходила з водійського місця, рухається в бік автомобіля, до якого підходила разом з працівником СТО. Також зафіксовано, як працівник СТО рухається у бік цієї особи, яка знову з кимось спілкується по телефону, розвернувшись обличчям до автомобіля (10.18.59)

У подальшому знову скачок кадру та продовжується запис о 10.20.21. На даному етапі відеозапису, який супроводжує звуковий ряд криків та команд, фіксується на задньому фоні в`їзд мінівена темного кольору, який під`їжджає до автомобіля, на якому приїхали особи у військовій формі. У цей час особа у військовій формі, яка виходила з місця водія, закриває капот автомобіля, який вони оглядали, та разом з іншою особою у військовій формі та працівником СТО розвертаються від машини в бік проїзду. Мінівен темного кольору зупиняється за автомобілем, на якому приїхали особи у військовій формі. З мінівена вискакують люди, одягнуті у камуфляжну форму, зі зброєю, та затримають двох осіб у військовій формі, які приїхали на СТО. Подальша відеофіксація та звуковий ряд знову не співпадають, однак, фіксується приїзд бронеавтомобіля, якась розмова, не зрозуміло, кого. Після цього бронеавтомобіль виїжджає. Особа з СТО, яка перебувала разом з двома особами у військовій формі, у той час, як вони затримані, з іншою особою рухається в бік заїзду на СТО, та у подальшому зникає з кадру. Через деякий час на відеозаписі фіксується приїзд ще одного мінівена коричневого кольору, з якого також виходить особа у військовій формі та бронежилеті. Подальші дії пов`язані з затриманням осіб у військовій формі.

При тому, що відеозаписами не підтверджується як обставини висунутого ОСОБА_13 обвинувачення, у тому числі, погрози і вимагання, у тому числі показання потерпілого в частині того, що ОСОБА_13 говорив, що зараз по нормальному розмовляють, поки що по нормальному приїхали, так і висновки суду про самовільне присвоєння обвинуваченим владних повноважень, колегія суддів вважає об`єкти огляду під час проведення цих слідчих дій - DVD-диски - недопустимими доказами у кримінальному провадженні.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних.

Матеріали кримінального провадження не містять і стороною обвинувачення не надано будь-яких доказів огляду слідчим або прокурором переданого потерпілим флеш накопичувача, а також здійснення копіювання інформації з флеш накопичувача на DVD-диски.

Оскільки потерпілим слідчому передавався флеш накопичувач з відеозаписами подій, то за відсутності відповідних процесуальних документів отримання об`єктів дослідження - DVD-дисків здійснено з порушенням норм КПК України.

З огляду на те, що об`єкти огляду є недопустимими доказами, а протоколами огляду предметів зафіксовано огляд недопустимих доказів, а, окрім того, обставини, зафіксовані на вказаних відеозаписах, викладені у неповному обсязі, на думку колегії суддів, вказані протоколи також не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку внаслідок їх недопустимості.

Під час апеляційного розгляду внаслідок неявки за викликом до суду апеляційної інстанції досліджені показання свідка ОСОБА_22 , допитаного в суді в суді першої інстанції за клопотанням прокурора в судовому засіданні 15 лютого 2023 року, який показав, що з обвинуваченим не знайомий, з ОСОБА_15 був знайомим років 5, з ним відносини нормальні.

Відповідаючи на запитання прокурора, свідок повідомив, що йому відомо, що обвинувачений хотів забрати належний йому ( ОСОБА_22 ) автомобіль; що декілька разів він приїжджав на СТО, погрожував, користуючись воєнним станом, хотів заволодіти належним йому автомобіль. Це було десь у 2022 році, через невеликий проміжок часу після того, як почалась війну. ОСОБА_39 телефонував йому ( ОСОБА_40 ) у паніці, що йому робити, і він ( ОСОБА_41 ) примусив ОСОБА_15 кудись звернутись, у правоохоронні органи. Він ( ОСОБА_22 ) позичив гроші на цей автомобіль, був в істериці. Йому відомо, що приїжджав 4 рази. ОСОБА_39 почав йому телефонувати одразу в істериці, що хочуть забрати його автомобіль. ОСОБА_39 сказав, що приїхала людина у формі, хоче забрати автомобіль, погрожує зброєю, що треба на війну автомобіль. Він ОСОБА_42 не надавав дозвіл на те, щоб забрали автомобіль, сказав, щоб ОСОБА_39 робив, що хоче, але, щоб автомобіль був на місці. Перший раз обвинувачений приїхав не сам, другий та третій раз сам, а четвертий раз їх було двоє. ОСОБА_39 кожний раз йому телефонував після цього. Сказав ОСОБА_42 , що це «безпрєдєл». Це все було по телефону. ОСОБА_39 повідомляв, що йому погрожували тим, щоб він телефонував власникам, що будуть забирати машини, що поки по хорошому, а потім буде по іншому. Погрози були з першого дня, з кожним разом все більше та більше. Погрози були словесного характеру, про це йому відомо зі слів ОСОБА_15 та з відео, він чув з відео. Було на підвищених тонах, щоб ОСОБА_39 дзвонив, а потім було, що все буде по іншому. ОСОБА_39 говорив, що ці особи хотіли забрати й інші автомобілі. ОСОБА_39 говорив, що давав ключи від автомобіля, що людина хотіла завести автомобіль, але був «сівший» акумулятор. Про це ОСОБА_39 повідомив після того, як це відбулось. ОСОБА_39 переживав, істеричний стан був, але ОСОБА_39 переживав не так, як він ( ОСОБА_22 ). На його ( ОСОБА_22 ) адресу погроз не було. Він говорив ОСОБА_42 , щоб останній дав номер телефону цим особам, але йому ( ОСОБА_22 ) ніхто не телефонував.

Відповідаючи на запитання захисника, свідок показав, що він на час події перебував у м. Харкові, потім повернувся після цих подій до м. Києва, відремонтував автомобіль, оскільки там був пошкоджений бампер. Документів на автомобіль, які підтверджують належність автомобіля йому, у нього немає. Він купив через іншу особу даний автомобіль на аукціоні у Південній Кореї. Відношення до Збройних Сил України немає.

На запитання суду свідок показав, що автомобілі він придбавав з метою подальшої перепродажу. Даний автомобіль він придбав для себе, але у подальшому восени 2022 року продав. Автомобіль був на транзитних номерах, тривалий час стояв на СТО, його ніхто не ремонтував. ОСОБА_39 говорив, що звернувся у правоохоронні органи, коли приїхали втретє, що набрав якогось знайомого з райвідділу. Він ОСОБА_42 сказав, щоб останній звернувся у правоохоронні органи, але не до конкретних осіб. До кого звертався ОСОБА_39 , йому невідомо.

В судовому засіданні він з`явився за телефонним дзвінком прокурора за два тижні до судового засідання. Прокурор телефонував декілька разів, говорив, що треба зустрітись, що йому ( ОСОБА_22 ) треба приїхати в суд. З прокурором, який в залі, він не спілкувався. Пояснення він написав 15 лютого 2023. Пояснення написав власноруч, без диктовки.

Вперше, десь тиждень тому, трохи більше, тому, йому зателефонував слідчий, сказав, що по цій справі; запитав, чи може він ( ОСОБА_22 ) дати показання. Потім телефонував прокурор, назвав адресу та запитав, чи може він ( ОСОБА_22 ) під`їхати. Про те, що сьогодні треба приїхати в суд, йому повідомив слідчий тиждень тому. З часу, коли зателефонував слідчий, він перебував увесь час в м. Києві. ОСОБА_39 запитав у нього, чи можна дати номер телефону, він не заперечував. Після цього йому зателефонував слідчий - чоловік. Він ( ОСОБА_22 ) зустрічався зі слідчою, де забирав ключі. Це було влітку.

На додаткові запитання прокурора, свідок вказав, що з ОСОБА_43 після цих подій вони не обговорювали їх, крім того, що ОСОБА_15 зазначив, що цю особу затримано. ОСОБА_39 повідомляв йому ( ОСОБА_22 ), що хтось йому телефонував, пропонували зустрітися, як ОСОБА_15 зрозумів, від обвинуваченого, але з ОСОБА_43 ніхто не зустрічався; ніхто більше йому не телефонував.

Надаючи оцінку показанням вказаного свідка, колегія суддів звертає увагу, що свідок дав показання з приводу досліджуємих обставин, посилаючись на відомості, вказані йому потерпілим ОСОБА_15 . Однак, показання свідка по обставинам подій суперечать сукупності досліджених доказів, у т.ч. і показанням самого потерпілого, наданим в суді першої інстанції, у т.ч. і в частині погроз, і в частині того, що ОСОБА_15 хтось телефонував від обвинуваченого, оскільки такі показання свідка прямо спростовані показаннями потерпілого в суді першої інстанції, на що обґрунтовано звертав увагу захисник в апеляційній скарзі.

Окремо колегія суддів враховує, що згідно з відомостями, зафіксованими у матеріалах кримінального провадження, у т.ч. і клопотанні прокурора про допит вказаного свідка, адресованому суду, свідок ОСОБА_22 під час досудового розслідування не допитувався. Також відомості про належність саме вказаному свідку будь-якого автомобіля, який знаходився на території СТО по АДРЕСА_3 , станом на період 4-7 квітня 2022 року, матеріали справи не містять і стороною обвинувачення не надано, а потерпілим вказаний свідок як власник будь-якого автомобіля, або як особа, з якою потерпілий у цей період часу спілкувався у зв`язку з подіями, які відбувались, не зазначався.

За сукупністю наведених обставин, на думку колегії суддів, показання свідка ОСОБА_22 , хоча і отримані у спосіб, передбачений КПК України, проте, є неналежними, оскільки за встановлених обставин не підтверджують достовірність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

При цьому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтування та визнання інших доказів, наданих стороною обвинувачення, а саме, протоколів обшуку від 7 квітня 2022 року в обвинуваченого за місцем проживання, особистого, транспортного засобу, під час проведення яких виявлено та вилучено грошові кошти та речі; протоколу обшуку від 7 квітня 2022 року за місцем проживання ОСОБА_16 та його особистого обшуку, зокрема, в частині виявлених у нього речей в ході цих слідчих дій, протоколу його затримання від 7 квітня 2022 року, огляду речей від 18 квітня 2022 року, - неналежними в силу не відповідності критеріям ст. 85 КПК України.

Будь-якихінших доказів, які б були належними, допустимими та достатніми стороною обвинувачення не надано та в судовому засіданні таких даних не встановлено.

Диспозицією ч. 1 ст. 189 КК України передбачена кримінальна відповідальність за вимогу передачі чужого майна чи права на майно або вчинення будь-яких дій майнового характеру з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичами, обмеження прав, свобод або законних інтересів цих осіб, пошкодження чи знищення їхнього майна або майна, що перебуває в їхньому віданні чи під охороною, або розголошення відомостей, які потерпілий чи його близькі родичі бажають зберегти в таємниці (вимагання).

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» погроза при вимаганні має місце тоді, коли винна особа, висловлюючи її в будь-якій формі (словами, жестами, демонстрацією зброї тощо), бажає, щоб у потерпілого склалося враження, що якщо він протидіятиме винній особі або не виконає її вимог, то ця погроза буде реалізована. Це стосується і випадків, коли винна особа погрожує застосуванням предметів, які завідомо для неї не можуть бути використані для реалізації погроз (зіпсована зброя, макет зброї тощо), але потерпілий сприймає ці предмети як такі, що являють собою небезпеку для життя чи здоров`я. Така погроза може стосуватись як потерпілого, так і його близьких родичів і завжди містить у собі вимогу майнового характеру щодо передачі майна в майбутньому.

На думку колегії суддів, у кримінальному провадженні не встановлені достатні, належні, допустимі та беззаперечні докази для доведення винуватості обвинуваченого в суді у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, і з урахуванням вимог КПК України вичерпані можливості їх отримати, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за наслідками розгляду даного кримінального провадження обставин вимагання з боку ОСОБА_13 не встановлено.

За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення.

Що стосується доводів захисника про безпідставне визнання ОСОБА_13 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 353 КК України, то колегія суддів вважає їх слушними.

Так, ч. 1 ст. 353 КК України передбачена відповідальність за самовільне присвоєння владних повноважень або звання службової особи, поєднане із вчиненням будь-яких суспільно небезпечних діянь.

Згідно з нормативним тлумаченням, під самовільним присвоєнням владних повноважень треба розуміти дії приватної особи, яка шляхом обману інших осіб видає себе за конкретну службову особу і використовує це з метою впливу на потерпілого для досягнення власних інтересів. При цьому законодавець не конкретизує способів, за яких винною особою здійснюється присвоєння владних повноважень або звання службової особи, тобто ці способи можуть бути доволі різноманітними, зокрема й у вигляді усного повідомлення про наявність владних повноважень іншим особам (постанова Верховного Суду України справа № 5-4кс13 від 4 квітня 2013 року).

Колегія суддів бере до уваги, що наявними у справі доказами не підтверджуються обставини вчинення ОСОБА_13 за встановлених судом обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 353 КК України, а, окрім того, враховує, що таке обвинувачення ОСОБА_13 не висувалось, і він від нього не захищався, про що обґрунтовано вказав захисник, а, відтак, з урахуванням положень ст. 337 КПК України, докази в цій частині є неналежними.

Оцінюючи та аналізуючи зібрані у кримінальному провадженні та досліджені як судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду докази, колегія суддів вважає, що за встановлених під час апеляційного розгляду обставин наявними у справі доказами спростовується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 353 КК України.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів зважає на положення ст. 62 Конституції Українипро те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, чи на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Відповідно до ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі положень ст. 409 КПК України у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а кримінальне провадження підлягає закриттю у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, в суді і вичерпані можливості їх отримання, а тому апеляційна скарга захисника підлягає до задоволення частково, оскільки кримінальне провадження підлягає закриттю з інших підстав, ніж зазначено в апеляційній скарзі.

Що стосується інших доводів захисника, а саме про процесуальні порушення під час досудового розслідування, то колегія суддів приймає до уваги, що аналогічні доводи захисника були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції, і суд визнав їх непереконливими, з наведенням у вироку відповідного обґрунтування, з яким погоджується й колегія суддів.

Долю речових доказів у кримінальному провадженні колегія суддів вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_14 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 - задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2023 року щодо ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 353 КК України - скасувати.

Кримінальне провадження № 000847 від 6 квітня 2022 року за обвинуваченнямОСОБА_13 за ч. 4 ст. 189 КК України закрити на підставі п 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Речові докази:

- вилучені:

- 7 квітня 2022 року за адресою: м. Київ, вул. Канальна, 1, у ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: мобільний телефон марки Айфон 6, пароль: 2580, IMEI: НОМЕР_7 з номером НОМЕР_8 ; каблучка виготовлена з металу золотого кольору; два шнурки від кросівок коричневого кольору;

- за адресою: м. Київ, проспект Соборності, 30, під час проведення обшуку в кв. АДРЕСА_5 за місцем мешкання ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: предмет схожий на АК74, № НОМЕР_9 із ремінцем 1 шт; предмет схожий на пістолет Форт-14, чорного кольору, № НОМЕР_10 - 1 шт.; магазин до Форту -14 із набоями у кількості 14 шт., - 1 шт.; магазин до АК74 чорного кольору із позначками «27» та «М» із набоями калібру 5х45 у кількості 27 штук; - магазин до АК74 коричневого кольору із набоями у кількості 30 штук, калібру 5х45: магазин до АК74 подовжений коричневого кольору із набоями до нього калібру 5х45 у кількості 45 штук; підсумок світлого кольору до магазинів під АК74; предмет схожий на ніж із рукояткою коричневого кольору та чохлом коричневого кольору із металевим лезом сірого кольору із номерами на рукоятці та чохлі «524» - 1 шт.; набої до АК74 у кількості 120 штук; посвідчення добровольця територіальної оборони на ім`я ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 серія 10 №0014 зеленого кольору - 1 шт., - повернути ОСОБА_16 ;

- вилучені:

- 7 квітня 2022 року за адресою: м. Київ, вул. Канальна, 1, у ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: з правої кишені штанів ОСОБА_13 мобільний телефон марки Айфон 12 з пошкодженим екраном IMEI НОМЕР_11 з номером мобільного телефону НОМЕР_12 , ключі від автомобіля марки «Фольцваген»,

- 7 квітня 2022 року з автомобіля марки Фольцваген Пасат, номерний знак НОМЕР_13 , адресою: м. Київ, вул. Канальна. 1, речі, а саме: (1) з лівого пасажирського сидіння вищевказаного транспортного засобу - сумку зеленого кольору, всередині якої знаходився гаманець коричневого кольору марки Кельвін Кляйн із банківськими картками банку Райфайзен НОМЕР_14 , свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу автомобіля марки Фольцваген Пасат державний номерний знак НОМЕР_15 та номер свідоцтва НОМЕР_16 та грошовими коштами у сумі 702 гривні; (2) із багажного відділення вищевказаного транспортного засобу - пістолет марки Форт 14 з маркуванням НОМЕР_17 та предмет схожий на магазин з маркуванням НОМЕР_18 , предмет схожий на магазин із маркуванням НОМЕР_19 , всередині яких знаходились предмети схожі на набої у кількості 28 штук; (3) із багажного відділення вищевказаного транспортного засобу - коробку 3 предметами схожими на набої калібру 223 Rem у кількості 20 штук, предмети схожі на набої калібру 223 Rem у кількості 37 штук, предмети схожі на набої калібру 9 мм у кількості 29 штук, предмети схожі на набої в упаковці з написом 7.62 x 39-8 по 20 патронів в кожній у кількості 5 упаковок; (4) із салону вищезазначеного транспортного засобу - радіопередавач марки BAOFENG та зарядний пристрій до нього, посвідчення добровольця тер.оборони № НОМЕР_20 на ім`я ОСОБА_13 із багажного відділення вищевказаного транспортного засобу - шість упаковок з предметами ззовні схожі на патрони у кількості 50 штук в упаковці калібром 9 мм; (5) транспортний засіб марки Фольцваген Пасат номерний знак НОМЕР_13 ,

- з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: предмет схожий на зброю марки «Макберг» с/т MMP24688A; предмети схожі на набої марки «Federal» у кількості 60 шт., складені у коробки; предмети схожі на набої марки «Federal» у кількості 20 шт., складені у коробку; предмет схожий на набої марки «GGG» у кількості 50 шт., предмет схожий на зброю марки «STOEGER» с/н НОМЕР_21 ; предмет схожий на зброю марки «АК-74» с/н НОМЕР_22 ; предмет схожий на зброю марки «WEATHERBY» с/н НОМЕР_23 ; предмет зовні схожий на магазин споряджений предметами зовні схожими на набої у кількості 4 шт. та один предмет зовні схожий на магазин для зброї без набоїв та предмет зовні схожий на ніж; предмет зовні схожий на зброю марки «Ф-14ТП» с/н НОМЕР_24 складений у коробку з написом «Форд»; флеш накопичувач марки «medial Products» зеленого кольору, клаптики паперу, зовні схожі на грошові кошти,

- мобільний телефон марки Айфон-12 в корпусі чорного кольору; рацію з зарядним пристроєм чорного кольору марки BAOFENG; сумку тактичну кольору олива, в якій знаходяться гаманець з банківськими картками в кількості 3 шт. та грошові кошти в сумі 702 гривні,

- предмети схожі на зброю марки Stooger Model 200 та ствол до нього; Weatherby 3 серійним номером НОМЕР_23 з оптичним прицілом в чохлі; Mossberg серійний номер MMR 24688A, чорного кольору з оптичним прицілом та помпою «Стрела ПСУЗВ», в комплекті з магазином, без патронів,

- п`ять картонних коробок в яких знаходяться патрони мисливські 7,62х39-8 з кулею зі свинцовим осердям; дві картонні коробки з патронами з маркуванням GGG 50 CRTG 55 gr 3.56g) FMJ.223 Rem; три картонні коробки з патронами нарізними 223L Federal Pover shok, 223 REM, куля 64 GR (4,15 г) JSP; картонну коробку з патронами Federal 223 REM картонна коробка з патронами LLAPUA, 223 REM, GB541 HРВТ, повернути ОСОБА_13 .

- ключ-брилок чорного кольору від автомобіля з наявним маркуванням «Land Rover» - повернути власнику.

Арешти на майно ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , накладені згідно з постановами керівника Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_44 від 7 квітня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 6 квітня 2022 року за № 0000847, а саме на:

(1) мобільний телефон марки Айфон-12 з пошкодженим екраном та ІМЕІ НОМЕР_11 та номером мобільного телефону НОМЕР_25 , ключі від автомобіля Фольцваген;

(2) мобільний телефон марки Айфон 6, IMEI: НОМЕР_7 з номером НОМЕР_8 , каблучку виготовлену з металу золотого кольору, два шнурки від кросівок коричневого кольору,

(3) предмет схожий на АК74, № НОМЕР_9 із ремінцем - 1 шт, предмет схожий на пістолет Форт-14, чорного кольору, № НОМЕР_10 - 1 шт., магазин до Форту -14 із набоями у кількості 14 шт., - 1 шт., магазин до АК74 чорного кольору із позначками «27» та «М» із набоями калібру 5х45 у кількості 27 штук, магазин до АК74 коричневого кольору із набоями у кількості 30 штук, калібру 5х45; - магазин до АК74 подовжений коричневого кольору із набоями до нього калібру 5х45 у кількості 45 штук, підсумок світлого кольору до магазинів під АК74, предмет схожий на ніж із рукояткою коричневого кольору та чохлом коричневого кольору із металевим лезом сірого кольору із номерами на рукоятці та чохлі «524» - 1 шт., набої до АК74 у кількості 120 штук, посвідчення добровольця територіальної оборони на ім`я ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 серія 10 № 0014 зеленого кольору - 1 шт.;

(4) сумку зеленого кольору, всередині якої знаходився гаманець коричневого кольору марки Кельвін Кляйн із банківськими картками банку Райфайзен НОМЕР_14 , свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу автомобіля марки Фольцваген Пасат державний номерний знак НОМЕР_15 та номер свідоцтва НОМЕР_16 та грошовими коштами у сумі 702 гривні, пістолет марки Форт 14 з маркуванням НОМЕР_17 та предмет схожий на магазин з маркуванням НОМЕР_18 , предмет схожий на магазин із маркуванням НОМЕР_19 , всередині яких знаходились предмети схожі на набої у кількості 28 штук, коробку 3 предметами схожими на набої калібру 223 Rem у кількості 20 штук, предмети схожі на набої калібру 223 Rem у кількості 37 штук, предмети схожі на набої калібру 9 мм у кількості 29 штук, предмети схожі на набої в упаковці з написом 7.62 x 39-8 по 20 патронів в кожній у кількості 5 упаковок, радіопередавач марки BAOFENG та зарядний пристрій до нього, посвідчення добровольця тер.оборони № НОМЕР_20 на ім`я ОСОБА_13 , шість упаковок з предметами ззовні схожими на патрони у кількості 50 штук в упаковці калібром 9 мм, транспортний засіб марки Фольцваген Пасат номерний знак НОМЕР_13 ;

(5) зброю марки «Макберг» с/т MMP24688A; предмети схожі на набої марки «Federal» у кількості 60 шт., складені у коробки; предмети схожі на набої марки «Federal» у кількості 20 шт., складені у коробку; предмет схожий на набої марки «GGG» у кількості 50 шт., предмет схожий на зброю марки «STOEGER» с/н НОМЕР_21 ; предмет схожий на зброю марки «АК-74» с/н НОМЕР_22 ; предмет схожий на зброю марки «WEATHERBY» с/н НОМЕР_23 ; предмет зовні схожий на магазин споряджений предметами зовні схожими на набої у кількості 4 шт. та один предмет зовні схожий на магазин для зброї без набоїв та предмет зовні схожий на ніж; предмет зовні схожий на зброю марки «Ф-14ТП» с/н НОМЕР_24 складений у коробку з написом «Форд»; флеш накопичувач марки «medial Products» зеленого кольору, клаптиків паперу, схожих на грошові кошти іноземної валюти - долари США в сумі 69 800, а також ключ-брилок чорного кольору від автомобіля з наявним маркуванням «Land Rover» - скасувати.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4