ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року

м. Київ

справа № 127/807/21

провадження № 51-6101км21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженогоОСОБА_6 на вирок Вінницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року, в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001576, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вінницький міський суд Вінницької області вироком від 14 червня 2021 року визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Відповідно до ст. 75 цього Кодексу звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і поклав на нього обов`язки, визначені ст. 76 КК.

Постановив стягнути зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 250 000 грн відшкодування моральної шкоди.

Також суд вирішивпитання щодо процесуальних витрат, арешту майна та речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 27 серпня 2020 року о 19:30, перебуваючи у стані амфетамінного й опіатного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «Dacia Logan» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Магістратській зі сторони вул. Лесі Українки в напрямку пров. Цегельного в м. Вінниці, порушив вимоги пп. «а» п. 2.9, п. 18.4 Правил дорожнього руху, а саме наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу та не надав дороги пішоходу ОСОБА_8 , який перетинав перехід справа наліво, внаслідок чого допустив наїзд на нього, через що потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх заподіяння.

Вінницький апеляційний суд 15 січня 2026 року під час розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора скасував вирок місцевого суду в частині правової кваліфікації вчиненого ОСОБА_6 діяння і призначеного покарання та постановив свій, яким призначив засудженому покарання за ч. 2 ст. 286 КК (у редакції Закону від 16 листопада 2008 року) у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

У решті вирок залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеності його винуватості та правильності кваліфікації діяння, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, просить змінити вирок апеляційного суду і на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, установити іспитовий строк тривалістю 3 роки, та покласти на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. У решті вирок апеляційного суду залишити без змін.

Суть доводів касаційної скарги засудженого зводиться до твердження про необґрунтованість рішення апеляційного суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, що необхідно відбувати реально.

На переконання ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції не повною мірою врахував дані про його особу, зокрема щире каяття, сприяння проведенню досудового розслідування, позитивну характеристику за місцем проживання, наявність міцних соціальних зв`язків, а також те, що він уперше притягується до кримінальної відповідальності, здійснює постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю І групи та потребує стороннього догляду, перебування на його утриманні матері, яка є особою з інвалідністю ІІ групи. Крім того, суд не врахував проходження ним військової служби під час дії воєнного стану в період із 04 серпня 2022 року до 08 березня 2024 року, виконання обов`язку щодо захисту Батьківщини та відсічі збройної агресії, а також звільнення його з військової служби у запас у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьками.

Також указує на неврахування під час визначення виду та розміру покарання позиції потерпілого, якому повністю відшкодовано шкоду і який не наполягав на обранні засудженому суворого покарання у виді позбавлення волі, відмовився від подання апеляційної скарги. Зазначає про залишення апеляційним судом поза увагою позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 337/2916/16-к.

Звертає увагу на те, що з моменту вчинення кримінального правопорушення до ухвалення вироку місцевого суду минуло п`ять з половиною років і за цей час він став на шлях виправлення, є законослухняним громадянином, жодного разу не притягувався до будь-якого виду кримінальної чи адміністративної відповідальності, підтримує зв`язок із потерпілим і в разі потреби надає йому допомогу.

Вказує, що стан наркотичного сп`яніння, як установив суд, перебуває у причинному зв`язку з виникненням події ДТП і спричиненням потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, а тому додатково враховувати цей стан як обтяжуючу обставину в ході призначення покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК, є порушенням вимог ч. 4 ст. 67 КК.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 , навівши відповідні пояснення, підтримав подану касаційну скаргу. Захисник ОСОБА_7 також підтримала касаційну скаргу засудженого.

Прокурор ОСОБА_5 заперечив проти задоволення касаційної скарги засудженого та просив рішення апеляційного суду залишити без змін.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзізасудженого, Суд дійшов висновку,що ця скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За частиною 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України(далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації його діяння за ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині засуджений не оскаржує.

Частиною 1 ст. 420 КПК установлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, зокрема, у разі необхідності застосування більш суворого покарання, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Водночас за приписами ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Згідно зі статтями 404, 407 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги й за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 указаного Кодексу.

Під час касаційного перегляду оскаржуваного вироку встановлено, що апеляційний суд дотримався цих приписів закону.

Відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. З огляду на вказану мету та принципи справедливості, співмірності й індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами й свободами людини та захистом інтересів держави та суспільства.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 75 КК (у редакції, чинній на час скоєння діяння), якщо суд, крім визначених у цій нормі випадків, при призначенні покарання у виді, зокрема, позбавлення волі, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього наявні умови і підстави, визначені приписами ст. 75 КК. Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням закон визначає переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, яке ґрунтується на оцінці даних про вчинене кримінальне правопорушення, мету й мотиви, тривалість та інтенсивність протиправної поведінки тощо.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винуватого, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті та повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

За правилами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, установлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що належить до категорії тяжких, фактичні обставини кримінального провадження, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, зареєстрований як фізична особа - підприємець, на диспансерних обліках у лікарів - нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання. Також суд взяв до уваги ставлення ОСОБА_6 до вчиненого, а саме те, що він щиро розкаявся, просив вибачення в потерпілого, частково відшкодував завдану шкоду та висловив готовність відшкодувати її надалі. Крім того, щире каяття місцевий суд визнав обставиною, яка пом`якшує його покарання, а вчинення злочину в стані наркотичного сп`яніння - обставиною, що його обтяжує.

З урахуванням наведених вище обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства і до нього може бути застосовано положення статей 75, 76 КК, та звільнив від відбування призначеного покарання з випробуванням, установивши іспитовий строк.

Не погодившись із вироком місцевого суду, зокрема, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через його м`якість, просив скасувати цей вирок у частині правової кваліфікації діяння та призначеного покарання та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК (у редакції від 16 листопада 2008 року), і призначити покарання, яке необхідно відбувати реально, з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 в апеляційному порядку, не встановив підстав для звільнення засудженого від відбування покарання за ст. 75 КК, а тому задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок суду в частині призначеного покарання і постановив свій.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК, не повною мірою врахував обставини кримінального провадження та його наслідки, зокрема те, що засуджений порушив дві норми ПДР, а саме, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не загальмував та продовжив рух, при цьому він перебував у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів. Крім того, суд не звернув уваги на те, що потерпілий, здоров`ю якого спричинено шкоду, не лише отримав тяжкі тілесні ушкодження, а й втратив 25 % працездатності, внаслідок чого був позбавлений можливості заробляти кошти для проживання та утримання своєї сім`ї. Водночас місцевий суд не надав оцінки вимогам потерпілого щодо покарання і не навів переконливих мотивів, яким чином обставини, що пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і свідчать про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання.

Також апеляційний суд уточнив, що дії засудженого на момент ухвалення та проголошення вироку підлягали кваліфікації за ч. 2 ст. 286 КК, а саме в редакції Закону від 16 листопада 2008 року.

Зважаючи на тяжкість вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, обставини його вчинення, зокрема те, що засуджений, перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння, здійснив наїзд на потерпілого на нерегульованому пішохідному переході, наслідки правопорушення, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , здійснює догляд за матір`ю та батьком, які є особами з інвалідністю (батько потребує сторонньої допомоги), проходив військову службу і був звільнений у запас у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, відшкодував у 2025 році шкоду потерпілому, думку останнього, який просив вирок суду залишити без змін, а також обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття, відшкодування шкоди) та обтяжують покарання (вчинення злочину у стані наркотичного сп`яніння), апеляційний суд призначив ОСОБА_6 основне покарання у мінімальному розмірі, визначеному ч. 2 ст. 286 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а також додаткове - позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

А тому викладені в касаційній скарзі засудженого доводи про те, що апеляційний суд не надав належної оцінки даним про його особу та обставинам, які пом`якшують його покарання, а саме щирому каяттю, відшкодуванню шкоди, не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки суд урахував їх як підставу для призначення мінімального основного покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК.

Водночас така обставина, як сприяння проведенню досудового розслідування не визнавалася судами як пом`якшуюча, у зв`язку з чим підстави вважати її неврахування порушенням вимог закону відсутні.

На переконання Верховного Суду, апеляційний суд не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність застосування місцевим судом до ОСОБА_6 звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З наведеного вбачається, що апеляційний суд взяв до уваги процесуальну позицію та думку потерпілого, який просив залишити вирок суду без змін, в аспекті застосування приписів статей 50, 65, 75 КК та оцінив у сукупності з усіма встановленими обставинами, тяжкістю вчиненого правопорушення і даними про особу засудженого, у зв`язку із чим доводи ОСОБА_6 у цій частині колегія суддів відхиляє.

З огляду на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК, посягає на публічні правовідносини у сфері безпеки дорожнього руху та охороняє учасників дорожнього руху від протиправних посягань, а його додатковим обов`язковим об`єктом є життя людини, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що думка потерпілого стосовно виду та розміру покарання не є вирішальною, і це узгоджується з практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, зокрема з постановою від 24 жовтня 2024 року у справі № 201/11949/23.

Відшкодування шкоди потерпілому не може слугувати достатньою підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, оскільки це є однією з обставин, що враховується під час визначення виду та розміру покарання, необхідного, зокрема, для досягнення мети запобігання вчиненню аналогічних кримінальних правопорушень іншими особами.

Безпідставними є посилання засудженого на ігнорування апеляційним судом позиції Верховного Суду у справі № 337/2916/16-к, у частині того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК, належить до двооб`єктних злочинів, а тому врахування думки потерпілого в ході призначення покарання є обов`язковим, оскільки ця позиція стосується обов`язку суду взяти до уваги думку потерпілого, однак не свідчить про її визначальний чи пріоритетний характер у процесі вирішення питання про вид і розмір покарання.

Як зазначено вище, апеляційний суд зважив на позицію потерпілого та оцінив її в сукупності з іншими обставинами і його думка стала однією з обставин для призначення ОСОБА_6 мінімального основного покарання, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Аргументи ОСОБА_6 про те, що з моменту вчинення кримінального правопорушення до ухвалення вироку місцевого суду минув значний час, протягом якого він став на шлях виправлення, є законослухняним, не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, підтримує зв`язок із потерпілим і надає йому допомогу, не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції та самі собою не є безумовною підставою для звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Також колегія суддів відхиляє доводи засудженого щодо безпідставного врахування судом вчинення ним злочину у стані наркотичного сп`яніння як обставини, що обтяжує його покарання.

За сталою судовою практикою обставина, що обтяжує покарання, не враховується у разі, якщо вона одночасно виступає кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення. Водночас у справі, що розглядається, стан сп`яніння не є конститутивною ознакою об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_6 злочину та не є його кваліфікуючою ознакою, а тому ця обставина, яка обтяжує покарання та підвищує суспільну небезпечність вчиненого, відповідно до ст. 65 КК, обґрунтовано врахована судом під час призначення засудженому покарання. Зважаючи на наведене, твердження касатора у цій частині про порушення принципу подвійного інкримінування є неспроможними.

Доводи засудженого не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, і не містять вагомих аргументів про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості чи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку із чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Вирок апеляційного суду відповідає правилам статей 370, 420 КПК, містить достатні мотиви, якими керувався суд під час постановлення рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування або зміни судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу засудженого необхідно залишити без задоволення, авирок Вінницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року стосовно ОСОБА_6 - без зміни.

Керуючись статтями433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Вінницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року стосовно ОСОБА_6 - без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3