У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2026 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , їх захисника ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 , його захисника ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000028 від 15.03.2024 за обвинуваченням: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000028 від 15.03.2024 відносно ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, за фактом створення злочинної організації, керівництва такою, участі у злочинній організації та незаконного переправлення осіб через державний кордон України.

ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є створення злочинної організації та керівництво такою організацією, ч. 2 ст. 255 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є участь у злочинній організації, та ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України вказівками, порадами, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене з корисливих мотивів, злочинною організацією.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 255 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є керівництво структурною частиною злочинної організації вчинене службовою особою з використанням службового становища, та ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України, з використанням службового становища шляхом усунення перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене з корисливих мотивів, вчинене злочинною організацією.

ОСОБА_11 в сукупності обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є участь у злочинній організації, та ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене з корисливих мотивів, вчинене злочинною організацією.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є участь у злочинній організації, та ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене з корисливих мотивів, вчинене злочинною організацією.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є участь у злочинній організації, та ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене з корисливих мотивів, вчинене злочинною організацією.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за вказаним обвинувальним актом у кримінальному провадженні призначено підготовчесудове засідання.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив постановити ухвалу про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, вважаючи, що під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту не вбачає, угоди не укладались. Прокурор в судовому засіданні заперечував проти повернення обвинувального акту у зв`язку з недоліками.

Обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник адвокат ОСОБА_9 , у судовому засіданні не заперечували проти призначення обвинувального акта до судового розгляду по суті, одночасно вказуючи про те, що дійсно наявні недоліки обвинувального акту, в частині того, що обвинувачення є неконкретним.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 , у судовому засіданні не заперечував проти призначення обвинувального акта до судового розгляду по суті, одночасно вказуючи про те, що дійсно наявні недоліки обвинувального акту, в частині того, що обвинувачення є неконкретним.

Обвинувачений ОСОБА_4 вважав обвинувачення проти нього неконкретним.

Обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та їх захисник ОСОБА_9 , у судовому засіданні не заперечували проти призначення обвинувального акта до судового розгляду по суті, одночасно вказуючи про те, що дійсно наявні недоліки обвинувального акту, в частині того, що обвинувачення є неконкретним.

Заслухавши думку учасників судового провадження щодо можливості призначення судового розгляду, суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно п.13 ч.1 ст.3КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Приймаючи до уваги засаду кримінального провадження законності, що передбачена ст. 9 КПК України, недотримання будь-яких імперативних вимог КПК щодо змісту обвинувального акту є недопустимим.

Відповідно до положень ч. 4 ст.110КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

На відповідному системному підході до тлумачення норм права з врахуванням обставин конкретного кримінального провадження для дотримання засад законності у своїй практиці наполягає Верховний Суд.

Зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 536/2475/14-к прямо зазначено, що «наслідком ігнорування певних способів тлумачення норм, зокрема, функціонального, системного, порівняльного, може стати також превалювання формального підходу (форми) до розуміння над змістом (суттю) обставин кримінального провадження, які мають бути досліджені всебічно, повно та неупереджено для дотримання засади законності, передбаченої статтею 9 КПК України».

Наведена позиція свідчить, що до оцінки дотримання принципу законності необхідно підходити системно, а не формально.

Вимоги до змісту обвинувального акту та додатків до нього викладені в ст.291 КПК України. Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а також формулювання обвинувачення.

За змістом ч. 2 ст. 291 КПК формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність.

Проте вказані вимоги закону не дотримані.

Так, до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області прокурором скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000028 від 15.03.2024 за обвинуваченням: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України.

Згідно обвинувальному акту:

ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є створення злочинної організації та керівництво такою організацією, ч. 2 ст. 255 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є участь у злочинній організації, та ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України вказівками, порадами, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене з корисливих мотивів, злочинною організацією.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 255 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є керівництво структурною частиною злочинної організації вчинене службовою особою з використанням службового становища, та ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України, з використанням службового становища шляхом усунення перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене з корисливих мотивів, вчинене злочинною організацією.

ОСОБА_11 в сукупності обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є участь у злочинній організації, та ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене з корисливих мотивів, вчинене злочинною організацією.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є участь у злочинній організації, та ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене з корисливих мотивів, вчинене злочинною організацією.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є участь у злочинній організації, та ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене з корисливих мотивів, вчинене злочинною організацією.

В розумінні п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

В своїй практиці Європейський суд з прав людини зазначає, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення (формулювання обвинувачення), а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів (правова кваліфікація). (справа «Маттоціа проти Італії»).

Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.

Вирішуючи питання щодо відповідності обвинувального акту вимогам закону, суд враховує висновок, викладений у Постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року у справі № 5-328кс16, відповідно до якого аналіз норми п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); 3) формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Отже, виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення в обвинувальному акті має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням, зокрема, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченої склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Як вбачається безпосередньо із тексту обвинувального акта, в останньому міститься інформація про те, що: «Надалі, після узгодження деталей, ОСОБА_12 домовився із ОСОБА_10 щодо виготовлення ряду підроблених документів, які можуть бути використані для виїзду через державний кордон України військовозобов`язаними громадянами України в умовах воєнного стану, та з метою надання незаконної послуги ОСОБА_10 наказав ОСОБА_12 надати копії особистих документів, які необхідні для виготовлення підроблених документів, шляхом надсилання таких документів йому на використовуючи меседжер «WhatsApp».

В свою чергу ОСОБА_8 , отримавши в своє розпорядження фото-копії особистих документів ОСОБА_12 , на виконання відведеної їй злочинної ролі, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах та часі, але не пізніше 21.04.2024, перебуваючи в м. Ужгород, виготовила невстановлений підроблений документ, на ім`я ОСОБА_12 , тобто здійснила повну підробку офіційного документа, з метою використання його замовником ( ОСОБА_12 ) для подальшого незаконного перетину державного кордону України.»

Крім цього, по тексту обвинувального акту неодноразово вказується про вироблення та використання підроблених посвідчень, довідок.

Також вказується «Крім того, у невстановлену досудовим розслідуванням дату та час, однак не пізніше 24.08.2023, ОСОБА_10 , з метою реалізації спільного злочинного плану злочинної організації, спрямованого на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, повідомив співорганізатора ОСОБА_4 про особу, якій виготовлено підроблений документ, а саме ОСОБА_13 , для подальшої організації ОСОБА_4 безперешкодного перетину замовником державного кордону України з підробленим документом в межах пунктів пропуску ДПС України Закарпатської області.»

Відповідно «вироблення та використання підроблених документів» неодноразово зазначається як у викладі фактичних обставин, так і у формулюванні обвинувачення в обвинувальному акті обвинуваченим ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 ..

Поряд з цим, в обвинувальному акті відсутня правова кваліфікація такого кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. Зокрема в обвинувальному акті відсутнє обвинувачення за статтями 358 КК України.

Суд звертає увагу, що вищезазначені недоліки містяться в обвинувальному акті щодо всіх обвинувачених.

Крім цього, відповідно до тексту обвинувального акта органом досудового розслідування визначено роль обвинувачених, а саме як організатори злочинної організації ОСОБА_10 та ОСОБА_4 спільно з учасниками створеної ними злочинної організації: ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_14 як виконавці.

Поряд з цим, далі по тексту обвинувального акта прокурором вказується, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255 КК України створення злочинної організації та керівництво такою організацією, ч. 2 ст. 255 КК України участь у злочинній організації, а ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 255 КК України, а саме, керівництво структурною частиною злочинної організації вчинене службовою особою з використанням службового становища.

Поряд з цим, в обвинувальному акті взагалі відсутні відомості про створення структурної частини злочинної організації, та хто входив до такої з числа обвинувачених.

Не зрозуміло також кого саме наділено роллю керівника в кримінальному провадженні в злочинній організації, оскільки в обвинувальному акті вказується про ОСОБА_10 та ОСОБА_4 як організаторів у злочинній організації.

Вказана кваліфікація дій обвинувачених за ч. 1, 2 ст. 255 КК України є неконкретною, оскільки не відповідає диспозиції вказаного кримінального закону, яким передбачено кримінальну відповідальність за різні діяння у виді створення злочинної організації з метою вчинення тяжкого чи особливо тяжкого злочину, керівництва такою організацією або участі у ній, або участі у злочинах, вчинюваних такою організацією.

При цьому, диспозиція ч.1 статті 255 КК України передбачає відповідальність саме за створення злочинної організації, керівництво такою організацією або її структурними частинами, а ч. 2 ст. 255 КК України участь у злочинній організації.

За визначенням вчинення злочину злочинною організацією як окремої (складної) форми співучасті (сумісної злочинної діяльності), що міститься у ч.4 ст.28 КК України - кримінальне правопорушення визнається вчиненим злочинною організацією, якщо він скоєний стійким ієрархічним об`єднанням декількох осіб (п`ять і більше), члени якого або структурні частини якого за попередньою змовою зорганізувалися для спільної діяльності з метою безпосереднього вчинення тяжких або особливо тяжких злочинів учасниками цієї організації, або керівництва чи координації кримінально протиправної діяльності інших осіб, або забезпечення функціонування як самої злочинної організації, так і інших кримінально протиправних груп.

Як вбачається з обвинувального акта, дії ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 також кваліфіковано за ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, кваліфікуючими ознаками якого вказано в обвинувальному акті як організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене з корисливих мотивів, вчинене злочинною організацією.

Поряд з цим в обвинувальному акті зазначаючи, що обвинувачені ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 є виконавці, їх дії кваліфікуються як керівництво та одночасно як сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод. В той же час в обвинувальному акті зазначаючи, що обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_4 є «організаторами» їх дії кваліфікуються як керівництво та одночасно як сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод.

Тобто, в обвинувальному акті, який надійшов до суду в передбачений чинним законодавством порядок та спосіб не в повній мірі зазначені встановлені обставини, не зазначена правова кваліфікація діяння обвинувачення та не сформульовано обвинувачення стосовно обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 ..

Суд звертає увагу, що вищезазначені недоліки містяться в обвинувальному акті щодо всіх обвинувачених.

Тобто, обвинувальний акт в порушення п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України не містить виклад фактичних обставин кожного кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кожного кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення відносно кожного обвинуваченого.

Верховний Суд у своїй постанові від 01 листопада 2021 року (справа № 161/7092/20, провадження № 51-5946кмо20) зазначив, що кримінальний процесуальний закон не містить вичерпного переліку порушень у складанні обвинувального акта, що обумовлює його повернення, нормап. 3 ч. 3ст. 314 КПКвідсилає дост. 291 цього Кодексу, що надає можливість визначити перелік порушень, які є похідними від закріплених у цій статті вимог до підсумкового документа досудового розслідування: порушення, які стосуються змісту та форми самого обвинувального акта (неправильність або відсутність в обвинувальному акті такої інформації, як дата і місце його складання та затвердження; формулювання обвинувачення; правова кваліфікація кримінального правопорушення тощо); порушення, які стосуються змісту та наявності додатків до обвинувального акта (недоліки реєстру матеріалів досудового розслідування; недолучення розписки підозрюваного про отримання копії обвинувального акта тощо).

Аналіз юридичної складової цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Наведений вище аналіз містить чітке визначення трьох складових частин обвинувального акту з урахуванням вимог чинного кримінального процесуального законодавства, який вказує на обов`язковість формулювання обвинувачення, як складової частини у змісті обвинувального акту.

Також, Верховний Суд у своїй постанові від 21 березня 2019 року (справа № 753/11543/17-к провадження № 51-5990км18) зазначив, що чітке відображення фактичних обставин кримінального правопорушення, зокрема, із обов`язковим зазначенням усіх ознак об`єктивної сторони злочину, суспільно небезпечні наслідки, причинний зв`язок між діянням і наслідками, має суттєве значення для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, для реалізації права на захист та вирішення інших питань. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченому. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

У міжнародних джерелах права, зокрема в Європейській конвенції з прав людини, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Європейський суд з прав людини у свої практиці вважає, що неконкретність, розмитість обвинувачення є порушенням прав обвинуваченого в світі ст. 6 Конвенції. Так, зокрема у рішенні за справою «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 р. зазначається наступне: Європейський суд з прав людини (далі - Суд) зазначає, що у тексті підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню "обвинувачення" особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі "І.Н. та інші проти Австрії", № 42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом "b" п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Суд вважає, що вказані недоліки фактично унеможливлюють здійснення судового розгляду, оскільки згідно з вимогами ч. 1 ст. 337 КПК України такий проводиться лише в межах висунутого обвинувачення, а неконкретність обвинувачення порушує право на захист.

За таких обставин судовий розгляд даного кримінального провадження з наявними недоліками, без конкретного формулювання обвинувачення є неможливим, а будь-яке ухвалене рішення буде незаконним.

Вказані стороною захисту недоліки формулювання обвинувачення об`єктивно вбачаються зі змісту обвинувального акта та, на думку суду, можуть негативно вплинути на ефективність реалізації сторонами їх процесуальних прав, а крім того і захисту обвинувачених і реалізацію цього процесуального права, що в будь-якому випадку призводить до порушення розумних строків судового розгляду даного кримінального провадження.

Суд зазначає, що саме на стадії підготовчого провадження виконується функція контролю за досудовим розслідуванням, відповідність вимогам КПК України обвинувального акта та організаційна (підготовча) функція до наступної стадії судового провадження судового розгляду з метою створення належних умов для успішного виконання завдань кримінального судочинства.

Вказані порушення, які допущені стороною обвинувачення при складанні обвинувального акта, на думку суду, є істотними, оскільки торкаються прав та законних інтересів кожного обвинуваченого, зокрема, порушують їх право знати у чому їх обвинувачують та захищатись від обвинувачення, і у свою чергу перешкоджають суду повно та всебічно розглянути дане кримінальне провадження і можуть суттєво вплинути на постановлення законного та обґрунтованого судового рішення.

Крім того, в порушення принципу презумпції невинуватості в тексті обвинувального акту зазначені прізвища інших осіб, вину яких не доведено у встановленому законом порядку, що є неприпустимим.

Так, при викладенні встановлених органом досудового розслідування обставин вчинення злочинів, в істотне порушення завдань та загальних засад кримінального провадження, а також принципу презумпції невинуватості, передбачених ст. ст. 2, 7, 17 КПК України, в обвинувальному акті містяться незаконні твердження про участь у злочинній організації інших певних осіб, що не є обвинуваченими у даному кримінальному провадженні або щодо яких є вирок суду, - ОСОБА_14 , із вказанням певної ролі особи у вчиненні злочинів.

Вищевказані порушення вимог КПК України, допущені в обвинувальному акті є істотними, оскільки порушують права обвинувачених та інших осіб, що не є обвинуваченими або засудженими, перешкоджають суду постановити законне та обґрунтоване рішення у даній справі.

При прийнятті рішення про повернення обвинувального акту прокурору, суд не вирішував питання про доведеність вини обвинуваченого, не вдавався до оцінки доказів, а лише проаналізував викладені фактичні обставини у співставленні із правовою кваліфікацією його дій слідчим.

Не вдаючись до вирішення питань, що підлягають вирішенню під час судового розгляду, а лише перевіряючи обвинувальний акт на відповідність вимогам КПК, суд дійшов висновку, що в порушення вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України в обвинувальному акті і фактичні обставини кримінального правопорушення, і формулювання обвинувачення не відповідають зазначеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, а також містить суперечності.

Обвинувальний акт має вади і змісту, зокрема містить істотні суперечності, які вказують на неконкретність в одній частині та відсутність сформульованого обвинувачення в іншій, а тому позбавляють суд призначити провадження до судового розгляду.

Чітке формулювання обвинувачення та детальне викладення механізму вчинення кримінального правопорушення є необхідним для розуміння суті пред`явленого обвинувачення, недотримання цієї вимоги при складанні обвинувального акта позбавляє обвинуваченого можливості ефективно здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, яке є неконкретним.

Обвинувальний акт відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України повинен містити не тільки виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, але й формулювання обвинувачення.

Тобто в порушення вищезазначених вимог закону в обвинувальному акті відсутнє конкретне формулювання обвинувачення відповідно до положень закону з врахуванням всіх виявлених під час досудового слідства обставин в повному обсязі з дотриманням вимог КПК України, що свідчить про неконкретність пред`явленого обвинувачення, порушує право обвинувачених на захист і в подальшому позбавить суд можливості належним чином роз`яснити обвинуваченим суть обвинувачення на виконання вимог ст.348 КПК України, та розглянути кримінальне провадження в його межах.

Вказані недоліки, не зазначення встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення по обвинуваченим, відсутність сформульованого обвинувачення в іншій частині та суперечності обвинувального акту, фактично ставить сторону захисту ще на стадії підготовчого провадження у нерівноправне в зрівнянні зі стороною обвинувачення становище, що суперечить принципам рівноправності та змагальності сторін під час судового розгляду, практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ст.7 КПК України, підлягає обов`язковому застосуванню.

Крім цього, зі змісту обвинувального акту в даному провадженні встановлено, що в ньому не зазначено місце вчинення злочину.

Так, місце вчинення злочину з ідентифікацією вулиці, району, міста, тобто конкретної адреси, де було вчинені злочинні дії в обвинувальному акті не викладені, при цьому не зазначено про неможливість встановлення зазначеної обставини, а за таких обставин, він не містить викладу фактичних обставин, що є порушенням п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

В ході вирішення питання про підсудність колегія суддів в ухвалі Закарпатського апеляційного суду від 31.12.2025 року звернула увагу, що зі змісту обвинувального акту вбачається, що місце, де вчинено останнє за часом найтяжче кримінальне правопорушення (ч. 3 ст. 255 КК України), органом досудового розслідування не встановлено.

В обвинувальному акті зазначено, що кримінальне правопорушення вчинене особами на території Закарпатської області та яке вчинено у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, але не пізніше червня 2023 року.

Таким чином, неможливо визначити в межах територіальної юрисдикції якого саме суду Закарпатської області вчинено останній за часом більш тяжкий злочин, з огляду на що застосуванню підлягають положення ч. 9 ст. 615 КПК України у їх взаємозв`язку із ст. 32 цього Кодексу, за змістом якої якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.

Поряд з цим, місце вчинення дій передбачених ч. 3 ст. 255 КК України, не вказано в обвинувальному акті, а також не зазначено про неможливість встановлення місця вчинення. Одночасно в обвинувальному акті серед інших зазначено, що кримінальне правопорушення вчинене особами на території Закарпатської області. Якщо припускати, що кримінальне правопорушення вчинене на території Закарпатської області, то на даній території, окрім Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, здійснюють судочинство ще 13 місцевих судів.

Поряд з цим, в обвинувальному акті вказується, що досудове розслідування здійснювалося групою слідчих у складі слідчих зокрема СВ ВП №1 Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області, СВ ВП №1 Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області, СВ Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області, СВ Рахівського РВП ГУНП в Закарпатській області, СВ Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області, слідчого відділу СУ ГУНП в Закарпатській області, які знаходяться в різних районах Закарпатської області.

Поряд з цим, в обвинувальному акті не вказано, а також не зазначено про неможливість встановлення місця вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 255 КК України, як і не вказується, що застосуванню підлягають положення ч. 9 ст. 615 КПК України у їх взаємозв`язку із ст. 32 цього Кодексу, за змістом якої якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.

Також відсутні підстави вважати, що в даному випадку неможливо встановити місце вчинення кримінального правопорушення, оскільки з обвинувального акту слідує, що дії вказані в обвинувальному акті, які інкримінуються ОСОБА_4 за ч.3 ст. 255 КК України, вчинялись під час обіймання ним посади начальника ВПС «Великий Березний», а перетин державного кордону України на підставі фіктивних документів за виключенням окремих осіб здійснювався через ДПСУ пункту пропуску «Малий Березний».

Також зазначене позбавляє можливості обвинувачених та сторону захисту висловити свою думку щодо правильності визначення територіальної підсудності, а отже, і впевнитися, що суд, який розглядає справу, є судом, встановленим законом, як цього вимагає ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд не перевіряє правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, та не зобов`язує його змінювати цей обсяг, у тому числі й у сторону збільшення, та не повертає за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт саме у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинувачених. Визначення обсягу обвинувачення під час направлення обвинувального акта до суду належить виключно до повноважень прокурора.

Разом з тим, оскільки за правилами ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд дійшов висновку про наявність обставин, що унеможливлюють призначення та здійснення судового розгляду обвинувального акта щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 ..

Вказані недоліки обвинувального акту можуть бути усунуті на стадії підготовчого провадження тільки шляхом повернення обвинувального акту відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, оскільки на стадії підготовчого провадження відповідно до Глави 27 КПК суд має виключний перелік повноважень, передбачених цією главою, і виправляти недоліки обвинувального акту на цій стадії шляхом зміни обвинувачення в порядку, передбаченому ст. 338 КПК України, не передбачено.

При цьому, при поверненні обвинувального акта прокурору, суд враховує відсутність правового механізму для примусу прокурора змінити обвинувачення в суді під час судового розгляду, а тому вважає, що обвинувальний акт підлягає безумовному поверненню прокурору без обговорення питання про можливе використання прокурором у наступному під час судового розгляду можливостей ст. 338 КПК України, оскільки закон дозволяє прокурору змінити обвинувачення в суді виключно для зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення і тільки за результатами судового розгляду при встановленні нових фактичних обставин кримінального правопорушення.

Отже, на думку суду, єдиним можливим і законним судовим рішенням є повернення зазначеного обвинувального акту прокурору з наведених підстав.

До того ж суд звертає увагу, що повернення даного обвинувального акту не може використовуватися стороною обвинувачення для проведення будь-яких процесуальних дій, крім приведення його у відповідність до вимог статті 291 КПК України, і, відповідно, немає підстав вважати, що після повернення обвинувального акта прокурору може йти мова про будь-яке досудове розслідування, оскільки воно завершене до першого звернення до суду з обвинувальним актом, аналогічного висновку дійшов Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові по справі № 636/336/21 (провадження № 51-5720км21), що ще раз свідчить про неможливість ототожнювати приведення обвинувального акта у відповідність до вимог статті 291 КПК України зі зміною обвинувачення (ст. 338 КПК України) під час судового розгляду.

Враховуючи необхідність повернення обвинувального акта разом з додатками прокурору, не підлягає розгляду клопотання про скасування арешту накладеного на підставі ухвал слідчого судді під час досудового розслідування.

Таким чином, у зв`язку з тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК, зокрема п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК, суд дійшов висновку, що такий в силу п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору.

Керуючись ст. ст. 314 316, 370 372 КПК, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000028 від 15.03.2024 за обвинуваченням: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1