Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

03 березня 2026 року м. Рівне

Справа № 564/219/23

Провадження № 11-кп/4815/128/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника-адвоката ОСОБА_8

представників потерпілої особи ПНВП Автопромбуд- ОСОБА_9 , адвоката ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000201щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, за апеляційною скаргою захисника обвинувачених адвоката ОСОБА_8 на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 04 жовтня 2024 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 04 жовтня 2024 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, і призначено покарання два роки позбавлення волі.

На підставі 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком в один рік з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України: повідомляти органи з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнуто солідрано з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в дохід держави документально підтверджені витрати на проведення судової експертизи у розмірі 3398,04 грн та вирішено питання щодо речових доказів у справі.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою, з корисливих мотивів 18.10.2019 року ( точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) шахрайським шляхом, ввівши в оману державного реєстратора Шпанівської сільської ради ОСОБА_11 щодо наявності у неї та ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 законних підстав на реєстрацію за ними права спільної часткової власності (розміром частки 1/5) на квартиру АДРЕСА_1 , достовірно знаючи, що вказану квартиру ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було продано 07.09.2001 року навчально-виробничому підприємству «Автопромбуд», згідно договору купівлі-продажу, надали державному реєстратору заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності), дублікат свідоцтва про право власності на житло від 20.01.1998 року та копію технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , внаслідок чого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та інші особи, які не усвідомлювали неправомірності їх дій, - ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 незаконно набули право власності на вищевказану квартиру, вартістю 212 500 грн, заподіявши потерпілій стороні - ПНВП «Автопромбуд» майнової шкоди.

29.11.2019 року дану квартиру ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , згідно договору купівлі-продажу реалізували ОСОБА_15 за 99 595 грн.

В апеляційній скарзі захисник обвинувачених адвокат ОСОБА_8 , покликаючись на незаконність оскаржуваного вироку, зазначає, що висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, не відповідають фактичним обставинам справи, і стороною обвинувачення їх вина не доведена належними та допустимими доказами, оскільки обвинувачення ґрунтується лише на показаннях свідків, які не були безпосередніми свідками укладення договору купівлі-продажу 07.09.2001 року.

Доводить, що у вироку не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, не надана оцінка його доводам щодо недопустимості висновку експертизи № СЕ-19/118-22/10149-ОБ від 02.12.2022 року, оскільки ринкова вартість квартири, зазначена у висновку експерта, істотно перевищує її реальну ринкову вартість, відповідно до звітів про оцінку майна № 18-191128-037 від 28.11.2019 року, а також безпідставно відмовлено у наданні нових доказів, що має істотне значення у кримінальному провадженні.

Просить вирокКостопільського районного суду Рівненської області від 04 жовтня 2024 року скасувати та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України.

У запереченні на апеляційну скаргу представник ПНВП Автопромбуд адвокат ОСОБА_10 покликається на законність вироку, який просить залишити без змін.

В обґрунтування доводів зазначає, що вина обвинувачених в інкримінованому злочині доведена зібраними у справі й дослідженими судом доказами, а вартість майна, яким ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заволоділи шахрайським способом, не впливає на кваліфікацію їх дій за ч. 2 ст. 190 КК України, оскільки даний злочин вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

До початку апеляційного розгляду ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подано письмове клопотання про звільнення їх від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 190 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, у якому зазначено, що з моменту інкримінованого обвинуваченим злочину, який відноситься до категорії нетяжких злочинів, минуло п`ять років, вирок суду першої інстанції не набрав законної сили, а, відтак, згідно вимог ст. 49 КК України, вони підлягають звільненню від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 190 КК України, на що дають свою згоду.

Кримінальне провадження просять закрити на підставі п.1 ч. 2 ст. 284 КПК України та скасувати вирок у відповідності з положеннями ст. 417 КПК України,

Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх захисника, які підтримують подане клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 190 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, на що ОСОБА_6 і ОСОБА_7 дають свою згоду, прокурора та представників ПНВП Автопромбуд адвоката ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які не заперечують проти звільнення обвинувачених від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що клопотання підлягає задоволенню, а апеляційна скарга захисника - частковому задоволенню.

За положеннями п.1, п.3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку і до набрання вироком законної сили минуло два роки; з дня вчинення нетяжкого злочину і до набрання вироком законної сили минуло п`ять років.

Положення ч. 1-3 ст. 49 КК України, якими передбачено підстави та умови звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, не наділяють суд дискрецією. Адже законодавець чітко визначив, що суд звільняє від кримінальної відповідальності особу у разі існування підстав для застосування положень ст. 49 КК. Ця підстава звільнення від кримінальної відповідальності є безумовною, на відміну від інших, передбачених ст. ст. 47, 48 КК, в яких вказано, що суд може звільнити особу від кримінальної відповідальності.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі настання обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 49 КК України, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення за спливом строків давності, є обов`язком суду.

У результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України за ініціативою та згодою особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, суд не може і не повинен констатувати факт вчинення цією особою кримінально-караного діяння. Адже кримінальний процесуальний закон зобов`язує суд розглянути клопотання сторони захисту про таке звільнення невідкладно. У разі розгляду такого клопотання без проведення повного судового розгляду суд не може констатувати винуватість або навпаки невинуватість особи у вчиненні інкримінованого діяння.

Колегією суддів встановлено, що з моменту інкримінованого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, віднесеного законом до нетяжких злочинів, на день перегляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, тобто, до набрання вироком законної сили, минуло п`ять років, а, відтак, на підставі ст.49 КК України ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підлягають звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, на що дають свою згоду.

Під ухиленням від слідства або суду варто розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за скоєний злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (постанова Верховного Суду України від 19.03.2015 року у справі N 5-1кс15).

Під час з`ясування, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально-процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим, та яка зобов`язана з`являтися до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак, вона ухиляється від виконання такого обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 281 КПК України, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або особа перебуває за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, то слідчий, прокурор оголошує його розшук.

Підстава для оголошення розшуку під час досудового розслідування "місцезнаходження підозрюваного невідоме" може мати місце, як у випадку, якщо підозрюваний ухиляється від слідства, так і з інших причин, коли не встановлено його місцезнаходження.

Саме тому зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства.

Для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК у такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт ухилення підозрюваного від слідства.

Колегією суддів встановлено, що впродовж досудового розслідування та під час розгляду провадження судом першої інстанції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не ухилялися від слідства і суду та не вчинили нового злочину, а, отже, підстави для зупинення чи переривання строку давності, передбачені п.2 ч. 1 ст. 49 КК України, відсутні.

Звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України (сплив строків давності) є безумовним, і імперативний обов`язок звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності покладено саме на суд, а не на обвинуваченого чи сторону захисту, які мають право заявити відповідне клопотання.

За змістом статей 284-288 КПК України, підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода самого обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність таких умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, як обов`язкової умови такого звільнення, кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Відтак, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках, за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження, не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією ККС Верховного Суду, висловленою у постановах від 29.07.2021 р. ( справа № 552/5595/18 провадження № 51-5289км19, та від 18.02.2025 р. (справа № 712/8174/23 провадження № 51-2807 км 24).

Відповідно до положень п.1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності підлягає закриттю, а згідно вимог ст.417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, має скасувати обвинувальний вирок із закриттям провадження.

Об`єднана палата ККС Верховного Суду зробила висновок про те, що, якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування, та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі, й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту (постанова від 12 вересня 2022 року у справі №203/241/17).

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів вважає, що витрати на проведення експертиз в розмірі 3398,04 грн. підлягають віднесенню за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 284-286, 405, 407, 417 КПК України, ст. 49 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України звільнити від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 04 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відповідно до положень ст. 417 КПК України, скасувати, а кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України - закрити.

Витрати за проведення експертиз в сумі 3398,04 грн. віднести за рахунок держави.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2