Справа № 308/3975/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі уду у м.Ужгород, клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного згідно з ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.02.2026 (справа №308/2518/26, провадження №1-кс/308/1081/26) у рамках кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000134 від 31.01.2026, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді з даним клопотанням в якому просить: частково скасувати арешт, накладений за клопотанням прокурора у кримінальному провадженні №0000134 ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.02.2026р. у справі №308/2518/26 (провадження 1-кс/308/1081/26) на автомобіль марки «Subaru» моделі «Forester» з VIN-кодом НОМЕР_1 і реєстраційним номерним знаком НОМЕР_2 , дозволивши йому користуватися ним.

Клопотання обґрунтовує тим, що 30.01.2026р., приблизно о 20:39, в місті Ужгород на вулиці Легоцького біля будинку №80 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Subaru» моделі «Forester» з VIN-кодом НОМЕР_1 і реєстраційним номерним знаком НОМЕР_2 під його керуванням. Внаслідок цієї події пішохід ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження.

Зазначає, що 20.02.2026р. Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області в справі №308/2518/26 постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання прокурора, подане у вищевказаному кримінальному провадженні, про арешт зазначеного автомобіля. Ухвала мотивована тим, що він є доказом кримінального правопорушення та зберіг на собі його сліди і містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Проте, вважає голослівними твердження прокурора, що перебування автомобіля на зберіганні у третіх осіб, створює високі ризики до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, перетворення, передачі, що, своєю чергою, унеможливить виконання завдань кримінального провадження, передбачених ч. 1 ст. 2 КПК України, оскільки, як стверджує ОСОБА_4 , він не надавав жодного приводу органу досудового розслідування в особі слідчого так вважати, а прокурор з ним взагалі ні разу не спілкувався.

Також вважає безпідставними твердження прокурора, що перебування автомобіля на зберіганні у власника або особи, яка користується даним автомобілем, у зв`язку з їхньою заінтересованістю, може виразитися знову ж таки у пошкодженні, перетворенні, псуванні, приховуванні майна, вплине на повноту та достовірність експертних досліджень, які необхідно провести у кримінальному провадженні, а саме експертизи технічного стану автомобіля, транспортно-трасологічної експертизи, автотехнічної експертизи з метою встановлення причин, що слугували настанню ДТП, оскільки обставини дорожньо-транспортної пригоди ніким не оспорюються, об`єктивно зафіксовані камерами відеоспостереження.

Зазначає, що після події він негайно зупинився, відразу викликав медичну допомогу для ОСОБА_5 та вчинив інші заходи, передбачені Правилами дорожнього руху. Запропоновано ОСОБА_5 визначитись з розміром заподіяної їй шкоди з метою її компенсації, на що вона погодилась, обумовивши, що вона зробить це після повного одужання.

Також стверджує, що йому стало відомо від слідчого, що ним вже призначені всі необхідні дослідження, а автомобіль, крім огляду під час вилучення, був також вже оглянутий експертом і всі наявні на ньому дані, що мають значення для кримінального провадження, відображені належним чином у протоколах слідчих дій з відповідною відео- та фотофіксацією.

Тому ОСОБА_4 вважає, що в теперішній час відпала потреба в подальшому позбавленні його права користування належним йому вищезгаданим автомобілем, а позбавлення його такого права використовувати значно ускладнює здійснення ОСОБА_4 підприємницької діяльності, оскільки він є фізичною особою-підприємцем і автомобіль є суттєвою складовою цієї діяльності.

У судовому засіданні власник майна. ОСОБА_4 , клопотання про скасування арешту майна підтримав та просив задовольнити з підстав та мотивів викладених в клопотанні.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання про скасування арешту майна, зазначив, що у кримінальному провадженні вилучений автомобіль є речовим доказом, відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України. На даний час у кримінальному провадженні призначено низку судових експертиз з даним автомобілем і такі на даний час не проведені.

Заслухавши учасників судового засідання, розглянувши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Виходячи із аналізу викладеного, вказана норма пов`язує право слідчого судді на скасування арешту майна, із можливістю надання учасникам процесу доказів та відомостей, які вказуватимуть, що арешт накладено необґрунтовано або в його застосуванні відпала потреба та доведеності перед слідчим суддею їх законності та переконливості.

Приписами ст. 7, 16 КПК України визначено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадженні слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При цьому, під час розгляду клопотання, поданого в порядку ст. 174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали про арешт майна та її законності, що є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції, а лише оцінює доводи клопотання в частині обґрунтованості підстав для скасування раніше накладеного арешту.

У судовому засіданні встановлено, що слідчим відділом Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000134, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.01.2026, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Досудове розслідування розпочато за фактом того, що 30.01.2026, приблизно о 20 год. 39 хв., ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки «Subaru» моделі «Forester», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , в місті Ужгород по вулиці Легоцького зі сторони вулиці Марії Заньковецької у напрямку вулиці Героїв 128-ї бригади, біля будинку №80, на нерегульованому пішохідному переході передньою лівою частиною кузова керованого ним автомобіля допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка переходила проїзну частину вулиці зліва направо відносно руху автомобіля в межах пішохідного переходу. Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому великого бугорка правої плечової кістки, забою лівої гомілки, забійних саден поперекової ділянки та забою м`яких тканин голови та була доставлена до КНП «УМБКЛ» Ужгородської міської ради.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.02.2026 (справа №308/2518/26, провадження №1-кс/308/1081/26) задоволено клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у рамках кримінального провадження №0000134, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.01.2026, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Постановлено накласти арешт на майно, що вилучено 30.01.2026 під час огляду місця дорожньо-транспортної пригоди за адресою: м. Ужгород, вул. Легоцького, біля будинку №80, а саме: автомобіль марки «Subaru» моделі «Forester», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN-код: НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зі змісту вказаної ухвали слідує, що враховуючи наявність сукупності розумних підозр вважати, що вилучене під час проведення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди 30.01.2026 майно автомобіль марки «Subaru» моделі «Forester», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN-код: НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 , є доказом кримінального правопорушення та зберегло на собі його сліди, містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, беручи до уваги, що стороною обвинувачення доведено наявність достатніх підстав для накладення арешту на вказане майно, слідчий суддя дійшов до переконання про обґрунтованість та задоволення внесеного клопотання про арешт майна з підстав, визначених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Арешт майна є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Слідчий суддя вважає, що у даному кримінальному провадженні автомобіль марки «Subaru» моделі «Forester», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN-код: НОМЕР_1 , на який накладено арешт, має доказове значення та для проведення ефективного розслідування, орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку, передбаченому ст. 170-174 КПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При накладенні арешту на майно, яке визнано речовим доказам у кримінальному провадженні, слідчим суддею, з огляду на дані досудового розслідування, було встановлено наявність достатніх правових підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження з метою збереження речових доказів (п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України). Також при вирішенні питання про скасування арешту майна, слідчий суддя бере до уваги той факт, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження.

Слідчий суддя бере до уваги і практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «АГОСІ проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, №108, п. 52). Тобто, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

На переконання слідчого судді викладені у клопотанні про скасування арешту майна обставини не є такими, що унеможливлюють застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, тому такі твердження не можуть бути підставою для скасування арешту майна.

ОСОБА_4 не доведено, що у подальшому застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, відпала потреба, у зв`язку з чим у задоволенні поданого клопотання про скасування арешту майна слід відмовити.

Слідчий суддя також роз`яснює, що власник у подальшому не позбавлений процесуальної можливості повторно ініціювати питання скасування арешту майна, попередньо долучивши відповідні матеріали, якими його правова позиція буде підтверджуватися, в тому числі щодо того, що відпала необхідність в вказаному заході забезпечення у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст. 174, 309, 376 КПК України, слідчий суддя,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного згідно з ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.02.2026 року (справа №308/2518/26, провадження №1-кс/308/1081/26) у рамках кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000134 від 31.01.2026 року , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 30 березня 2026 року о 13 год. 50 хв.

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1