Суддя ОСОБА_1
Справа № 644/338/26
Провадження № 1-кп/644/517/26
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року м. Харків

Індустріальний районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова кримінальне провадження №0001576 від 12.11.2025 у відношенні :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Богодухів Харківської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, не працюючого, який зареєстрований та проживаює за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України,

УСТАНОВИВ:

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Обов`язковість судового рішення згідно зі ст. 129 Конституції України є однією з основних засад судочинства.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Як установлено статтею 298 КУпАП, яка кореспондується із ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23.10.2024 (справа №646/10051/24), що набрала законної сили 05.11.2024, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126, ч.3 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 51 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 10 років. Незважаючи на це, ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про наявність вказаної постанови та будучи ознайомленим з нею, з метою невиконання рішення суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч.1 ст.129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, 10.12.2024 о 10:00, будучи позбавленим права керувати транспортними засобами, ігноруючи заборону, встановлену ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», повторно протягом року, керував транспортним засобом Volkswagen Passat 3 державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , перебуваючи по проспекту Героїв Харкова, буд. 320 в м. Харкові, був зупинений екіпажом УПП в Харківській області ДПП, про що був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 5 ст. 126, ч. 3 ст. 130 КУПАП.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 , діючи усвідомлено, виконав усі необхідні дії, які вважав за необхідне для досягнення своєї мети, спрямовані на умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.382 КК України визнав у повному обсязі, підтвердив фактичні обставини його вчинення, надав пояснення щодо місця, часу, способу його скоєння так, як вони встановлені судом. Пояснив, що постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23.10.2024 його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126, ч.3 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 51 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 10 років.Проте, 10.12.2024 він дійсно перебував за кермом транспортного засобу, будучи позбавленим права керування транспортними засобами. Зазначив, що він розумів, що своїми діями порушував ПДР України та не виконав рішення суду; кваліфікацію не оспорює. Щиро покаявся у скоєному. При цьому, просив суд не досліджувати інші докази у кримінальному провадженні, обмежившись його поясненнями та розглянути справу відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки проти цього не заперечують учасники судового провадження.

Аналізуючи обставини, що визнаються учасниками судового провадження, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 в обсязі пред`явленого обвинувачення, є доведеною.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч.1 ст.382 КК України як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Суд враховує, що згідно статті 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) нікого не може бути вдруге притягнено до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, у справі «Ігор Тарасов проти України» (рішення від 16 червня 2016 року), ЄСПЛ констатував, що порушення ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції необхідно розуміти як заборону переслідування або судового розгляду іншого «правопорушення», якщо воно виникає з ідентичних фактів або фактів, однакових по суті, що не було встановлено у даному кримінальному провадженні.

Основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК є інтереси правосуддя в частині забезпечення повного і своєчасного виконання судового рішення. Проте, об`єктами правопорушень за статтями 126 та 130 КУпАП є суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема право на безпечне керування транспортними засобами та безпека всіх учасників дорожнього руху від ризиків, пов`язаних із керуванням транспортними засобами водіями у стані сп`яніння відповідно. Таким чином, суспільні відносини, які охороняються законом про кримінальну відповідальність, не є ідентичними. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року (справа № 450/205/19, провадження № 51-1306 км 22).

У даному кримінальному провадженні зібрані докази свідчать про умисне невиконання судового рішення обвинуваченим ОСОБА_4 .

Оцінка обставин у даному кримінальному провадженні по суті стосувалася не тих самих фактів, що досліджувались у провадженнях про адміністративні правопорушення, а - невиконання заборони керування транспортними засобами ОСОБА_4 , до якого застосовано адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, його ухилення від виконання постанови суду, що є однією з форм невиконання судового рішення, як підстави для притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 382 КК.

Відтак, встановлені факти не призведуть до притягнення до відповідальності ОСОБА_4 двічі, оскільки в обґрунтування обвинувачення за ч.1 ст.382 КК щодо ОСОБА_4 покладено лише обставини невиконання ним судового рішення, що не суперечить приписам ч. 3 ст. 2 КК та протоколу № 7 до Конвенції.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 27 січня 2025 року (справа № 685/1196/23; провадження № 51-4437км24) вказано, що керування транспортним засобом особою, яка достовірно знає про наявність постанови суду, якою на неї накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, свідчить про умисне ухилення від її виконання, що і є однією з форм невиконання судового рішення в розумінні ч. 1 ст. 382 КК України. Мета такого керування не є обов`язковим і визначальним елементом суб`єктивної сторони вказаного протиправного діяння.

Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він на обліку нарколога та психіатра не перебуває, у обвинуваченого ОСОБА_4 наявна мотивація до позитивних змін, в т.ч. усвідомлення своєї провини у скоєному ним.

Відповідно до ст. 66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття обвинуваченого, яке виражається у визнанні винуватості у повному обсязі обвинувачення та відвертому визнанні своєї провини, осуду своїх дій.

Обставиною, що обтяжує покарання згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 за вчинене, у відповідності до вимог ст.65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення за ч.1 ст.382 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України віднесено до категорії нетяжких, умисну форму вини, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, який є військовослужбовцем, пом`якшуючу покарання обставину, відсутність обтяжуючих покарання обставин, відношення обвинуваченого до вчиненого і його позицію щодо визнання провини.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне призначити покарання у виді штрафу.

По даному кримінальному провадженню запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не застосовувався.

Цивільний позов не заявлено.

Судові витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

Вирок може бути оскаржено, з урахуванням ч.2 ст.394 КПК України, до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Індустріальний районний суд м. Харкова.

Суддя ОСОБА_1