Справа № 510/946/25
Провадження № 1-кп/510/292/26
УХВАЛА

13 травня 2026 рокум. Рені

Ренійський районний суд Одеської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілої ОСОБА_4 ;

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Рені кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001431 від 27.10.2024 р. за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродж. с.Орлівка Ренійського району Одеської області, громадянина України, зареєстрованого та мешкаючого по АДРЕСА_1 , офіційно не працюючого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.115, ч. 1 ст. 263 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Ренійського районного суду знаходиться кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001431 від 27.10.2024 р., за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

Встановлений ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 19.03.2026р. строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою закінчується 17.05.2026 року.

До судового засідання прокурором було заявлено клопотання про продовження строків тримання під вартою.

Захисником обвинуваченого ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_6 були подані письмові заперечення на клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою, якими також було заявлено про наявність з точки зору сторони захисту підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_7 виду запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Обґрунтовуючи заявлене клопотання про зміну виду запобіжного заходу, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 посилався на те, що прокурором в його черговому клопотанні про продовження строку тримання під вартою не наведено достатніх доводів, в чому полягає виключність обрання найбільш суворого запобіжного заходу тримання під вартою щодо ОСОБА_8 і чому неможливо до обвинуваченого застосувати менш суворий вид запобіжного заходу, ніж тримання під вартою. З урахуванням вищевказаних недоліків клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою та його недоведеність, захисник обвинуваченого вважає, що ступінь такого втручання сторони обвинувачення в право на свободу фізичної особи обвинуваченого є завищеним і невиправданим. Стороною захисту було закцентовано увагу на те, що прокурор в сьомий раз звертається до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою, посилаючись на одні та ті ж самі ризики і доводи, фактично тільки перераховуючи ці ризики, але не доводячи при цьому їх реальне існування і можливість скоєння, при тому, що частина ризиків однозначно перестала існувати. Посилаючись на те, що обвинувачений ОСОБА_9 має міцні соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, дружину, яка потребує медичного догляду в області неврології, сам страждає на виразкову хворобу шлунку та дванадцятипалої кишки, раніше не судимий (притягується до кримінальної відповідальності за ст.121 КК України, але вироку по цій справі не має, відтак в силу принципу презумпції невинуватості є не винною особою), характеризується позитивно, просить суд змінити обвинуваченому вид запобіжного заходу на більш м`який на цілодобовий домашній арешт із покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Заслухавши думку прокурора, який підтримав та обґрунтував клопотання та вважав за доцільне продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому, представника потерпілої, який підтримав клопотання прокурора, захисників, які заперечували проти продовження строку запобіжного заходу та вважали за можливе обрання відносно обвинуваченого більш м`якого виду запобіжного заходу, обвинуваченого, який підтримав позицію захисників, суд вважає за необхідне продовжити термін тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , а в задоволенні клопотання про зміну виду запобіжного заходу відмовити.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст.29 Конституції України, ніхто не може бути арештований або утримуватися під вартою інакше як за мотивованим рішенням суду і лише на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищити, сховати або спотворити речі чи документи, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

За змістом ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винною, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

В силу ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

За змістом обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачується в т.ч. і у вчиненні тяжкого злочину, що спричинило загибель людини, а тому можливо спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності ризик втечі обвинуваченого від правосуддя з метою уникнути покарання, а також впливу на свідків, які не допитані судом, запобігти якому, обравши менш суворий запобіжний захід, ніж тримання під вартою, неможливо.

Отже, обвинувачення особи у скоєнні тяжкого злочину та очікуване покарання, яке можливо призначити за вказаний злочин (в разі встановлення вини), є одним з факторів, який має враховувати суд при обранні запобіжного заходу, хоча такий фактор сам по собі без оцінки усіх інших обставин у сукупності не може слугувати єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Суд враховує положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Водночас, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював і те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.08.2010 року ЄСПЛ вказував, що необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також є достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою.

Судом на даному етапі судового розгляду встановлено наявність ризиків, передбачених п.1, п.3, п.4 ч.1 ст.177 КПК України.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_7 судом встановлено і наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, з огляду на те, що відносно нього на розгляді в суді перебуває ще й інше кримінальне провадження, в якому також було спричинено загибель людини, але по якому ще вирок не винесений судом).

Обраний обвинуваченому запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення, на даний час не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального правопорушення.

Також слід зазначити, що Указом Президента України № 64/2022 на території України з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан. Відповідно до пункту 8 роз`яснень, наданих Верховним Судом у листі від 3 березня 2022 року № 1/0/2-22 «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, слідчий суддя (суд) керується всіма наявними матеріалами клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу. Водночас, як відповідний ризик, суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію, оскільки, знаходячись на свободі (в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу), ОСОБА_7 може переховуватися від органів досудового розслідування, як на території України, так і на тимчасово окупованих територіях, а також за кордоном, може незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, які дають викривальні показання щодо нього. Судом також взято до уваги, що на стадії досудового розслідування у даному провадженні обвинувачений вже переховувався від органів досудового розслідування, оголошувався його розшук.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до п.3 ст.5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення від судового розгляду. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування.

Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі „Гарькавий проти України від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції; цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (§ 63).

Забезпечення права на свободу та особисту недоторканність є також однією з засад кримінального провадження відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Кодексу і полягає в тому, що під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених Кодексом.

Конституційний Суд України виходить із того, що право на свободу та особисту недоторканність може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини, за вмотивованим рішенням суду, прийнятим в порядку справедливої судової процедури.

Крім того, аналізуючи підстави та обґрунтованість ухвали про тримання під вартою (продовження строку тримання під вартою),Європейський суд з прав людини у рішенні у справі „Таран проти України від 17 жовтня 2013 року звернув увагу на недопущення того, щоб рішення про тримання особи під вартою були ухвалені судами без заслуховування заявника особисто, були сформульовані у загальних виразах. Судам слід здійснювати належну оцінку фактів, які мають відношення до питання, чи був такий запобіжний захід необхідним за таких обставин. Більш того, з плином часу продовжуване тримання особи під вартою потребує більшого обґрунтування, але суди не наводять жодних додаткових підстав щодо цього питання.

Враховуючи вищенаведені положення законодавства, те, що строк тримання під вартою ОСОБА_7 закінчується, він обвинувачується у скоєнні у т.ч. кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких кримінальних правопорушень та спричинило загибель людини, ризики, визначені ст. 177 КПК України, не змінилися та не зменшились, підстави, за яких судом було обрано обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, - суд прийшов до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк, що не перевищує два місяці, без визначення розміру застави. Одночасно, суд зазначає, що у переважній більшості випадків усправах про вбивство судді зазвичай вважають тримання під вартою єдиним дієвим заходом забезпечення здійснення безперешкодного та своєчасного правосуддя. Важкість покарання обумовлює імовірність застосування до обвинуваченого (в разі встановлення його вини) довічного позбавлення волі або тривалого терміну позбавлення волі, що являється факторами стимулювання переховування від суду. Суд також оцінює і соціальну небезпеку у знаходженні обвинуваченого у неізольованому просторі, оскільки злочин, в якому він обвинувачується сам по собі несе виняткову суспільну небезпеку та може спровокувати подальше вчинення ним інших правопорушень. Крім того, війна та пов`язаний з нею воєнний стан, створюють специфічні умови, які стають підґрунтям або передумовою для вчинення злочинів, такі умови в державі можуть бути використані для переховування від слідства та суду, оскільки воєнний стан, незаконне перетинання ДКУ та обмежені можливості правоохоронних органів полегшують спроби уникнути відповідальності певними особами. Тому, на думку суду ці негативні та категоричні ризики, наявні в державі, не змінилися та продовжують діяти, їх неможливо співвіднести із тими позитивними характеристиками та поведінкою обвинуваченого, який вже майже рік знаходиться під вартою, має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання та ін.

Керуючись ст. ст. 177, 331 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч.1 с. 263 КК України, ОСОБА_7 задовольнити.

Строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - продовжити на 60 (шістдесят) днів, тобто по 11.07.2026 р., без визначення розміру застави.

Строк дії ухвали рахувати з моменту її винесення, тобто з 13.05.2026 р. по 11.07.2026 р.

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 про зміну виду запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 5 днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. Подання апеляційної скарги на ухвалу зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 400 КПК України.

Суддя ОСОБА_1