Справа № 761/1553/26
Провадження № 1-кс/761/2312/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю заявника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_3 , про скасування арешту майна накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24.11.2025 року у справі № 761/47458/25, в межах кримінального провадження № 0000515 від 24.04.2025 року

ВСТАНОВИВ:

В провадженні слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва перебуває вищевказане клопотання.

В своєму клопотанні заявник зазначає, що Головним слідчим управлінням Служби безпеки України, під процесуальним керівництвом Офісу Генерального прокурора, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000515 від 24.04.2025 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

В межах вказаного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24.11.2025 року у справі № 761/47458/25, в межах кримінального провадження № 0000515 від 24.04.2025 року, було накладено арешт на майно, вилучене під час обшуку приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема на грошові кошти у сумі 146 000 (сто сорок шість тисяч) доларів США, з яких купюри номіналом 100 (сто) доларів США 1448 (тисячу чотириста сорок вісім) купюр та номіналом 50 (п`ятдесят) доларів США 24 (двадцять чотири) купюри та грошові кошти у сумі 28000 (двадцять вісім тисяч) євро купюрами 100 (сто) в кількості 280 (двісті вісімдесят) штук.

Заявник зазначає, що вилучені грошові кошти належать йому на праві приватної власності та мають законне походження, а тому просить слідчого суддю скасувати накладений на них арешт.

Заявник в судовому засіданні вимоги клопотання підтримав, просив слідчого суддю його задовольнити.

Прокурор, будучу належним чином повідомленим про час та місце розгляду клопотання в судове засідання не з`явився, що не перешкоджає розгляду.

Заслухавши пояснення заявника, проаналізувавши доводи клопотання, вивчивши додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадженні слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Положеннями ч. 3 ст. 170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Частиною 11 ст. 170 КПК України встановлено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Приписами ст. ст. 131, 132 КПК України передбачено, що арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

При цьому, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Як встановлено в судовому засіданні, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24.11.2025 року у справі № 761/47458/25, в межах кримінального провадження № 0000515 від 24.04.2025 року, було накладено арешт на майно, вилучене під час обшуку приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема на грошові кошти у сумі 146 000 (сто сорок шість тисяч) доларів США, з яких купюри номіналом 100 (сто) доларів США 1448 (тисячу чотириста сорок вісім) купюр та номіналом 50 (п`ятдесят) доларів США 24 (двадцять чотири) купюри та грошові кошти у сумі 28000 (двадцять вісім тисяч) євро купюрами 100 (сто) в кількості 280 (двісті вісімдесят) штук.

Зі змісту ухвали вбачається, що арешт на майно було накладено з метою збереження речових доказів.

Накладення арешту на майно можливе лише за умови наявності підстав вважати, що воно є доказом злочину, що повинно бути встановлено в судовому порядку на підставі достатніх й допустимих доказів, наданих слідчим.

Як вбачається з наданих заявником документів, матеріали кримінального провадження не містять жодного доказу того, що арештоване майно містить відомості які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Крім того органом досудового розслідування не доведено, що арештоване майно здобуте незаконним шляхом.

Так, відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

З наявних у слідчого судді матеріалів клопотання не вбачається, що арештоване майно відповідає вимогам, які ставляться до речових доказів.

Враховуючи викладене, таке майно не може виступати доказом в розумінні ст. 98 КПК України та жодним чином не може підтверджувати факт здійснення кримінального правопорушення.

Крім того, з клопотання вбачається, що ОСОБА_3 в межах кримінального провадження № 0000515 від 24.04.2025 року не було повідомлено про підозру.

Законність походження грошових коштів підтверджується наступним.

Як вбачається, з долучених заявником документів, 110 000 доларів США, були набуті ОСОБА_3 на підставі договору позики, укладеного 01 жовтня 2025 року з його батьком, ОСОБА_4 , для створення виробничого товариства з виготовлення, поставки води і внесення до статутного фонду товариства грошових коштів для виробничих витрат. Дані кошти ОСОБА_3 отримав 01.10.2025 року і повинен був повернути 31.12.2025 року. Інші кошти отримані ОСОБА_3 і його дружиною від здійснення господарської діяльності як фізичні особи підприємці і працевлаштування з 2021 року, що підтверджується наступними документами: довідкою форми ОК-5; довідкою форми ОК-7; податковою декларацією платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за 2021 рік, згідно якої річний дохід складає 1 147 730 грн. 00 коп.; податковою декларацією платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за 2022 рік, згідно якої річний дохід складає 28 170 грн. 80 коп.; податковою декларацією платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за 2023 рік, згідно якої річний дохід складає 234 142 грн. 00 коп.; податковою декларацією платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за 2024 рік, згідно якої річний дохід складає 151 200 грн. 00 коп.; відомостями з ДРФО - платників податків ОСОБА_3 , про джерела та суми нарахованого доходу за 2022 рік, які становлять 28 170 грн. 80 коп.; відомостями з ДРФО - платників податків ОСОБА_3 , про джерела та суми нарахованого доходу за 2024 рік, які становлять 151 200 грн. 00 коп.; - відомостями з ДРФО - платників податків ОСОБА_5 , про джерела та суми нарахованого доходу за 2022 рік, які становлять 32 800 грн. 00 коп.; відомостями з ДРФО - платників податків ОСОБА_5 , про джерела та суми нарахованого доходу за 2023 рік, які становлять 1 647 769 грн. 71 коп.; відомостями з ДРФО - платників податків ОСОБА_5 , про джерела та суми нарахованого доходу за 2024 рік, які становлять 147 988 грн. 19 коп.

Пунктом 2 ч. 2.6 Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи від 07.02.2014 р. зазначено:

«Арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

При цьому таке майно може перебувати, як у згаданих осіб так і в інших фізичних або юридичних осіб.

Щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст. ст. 276-279 КПК, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна».

Відповідно до Постанови Європейського Суду з прав людини від 09 червня 2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Європейським Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності та не було свавільним.

Окрім того, Європейський суд через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення «Іатрідіс проти Греції»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Крім того, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982) Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986).

Водночас, у п. 38 рішення по справі «Ісмайлов проти Росії» від 16.10.2008 ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Аналогічна правова позиція відображена ЄСПЛ, як у справі «Бакланов проти Росії», так і в справі «Фрізен проти Росії», в яких суд зазначив що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар» для особи.

Разом з цим, як вбачається з вищевикладеного, накладений арешт не сприяє швидкому, повному та неупередженому розслідуванню у кримінальному провадженні та будь-яким чином не пов`язаний з розслідуванням конкретного злочину.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини продовження заходів забезпечення кримінального провадження як впродовж досудового розслідування, так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Водночас, аналіз наявних в розпорядженні слідчого судді матеріалів свідчить про відсутність підстав для продовження такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, оскільки вищевказані обставини в своїй сукупності викликають сумніви в розумності і співрозмірності подальшого обмеження права власності з завданнями кримінального провадження, враховуючи, зокрема, і наслідки арешту майна для власника.

Крім того, слідчий суддя звертає увагу на ті обставини, що досудове розслідування даного кримінального провадження здійснюється з 24.04.2025, питання про арешт майна вирішено ухвалою слідчого судді від 24.11.2025, а тому орган досудового розслідування зобов`язаний довести необхідність, доцільність та наявність підстав для продовження такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, наявність потреб досудового розслідування у такому арешті майна та актуальність цього питання, з огляду на те, що саме сторона обвинувачення була ініціатором питання про накладення арешту на майно.

Водночас, жодних даних, які б спростовували доводи клопотання ОСОБА_3 та були б підставою для продовження такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна слідчому судді не надано, у зв`язку з чим, виходячи з принципу змагальності сторін у кримінальному провадженні, слідчий суддя приходить до висновку, що доводи, зазначені в клопотанні, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і потреба у подальшому застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала.

Відтак, на переконання слідчого судді, подальше застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна не виправдовує завдання кримінального провадження та співмірності втручання у в право власності особи.

Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що в подальшому існуванні арешту майна відпала необхідність.

Керуючись ст.174 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

Клопотання ОСОБА_3 , про скасування арешту майна накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24.11.2025 року у справі № 761/47458/25, в межах кримінального провадження № 0000515 від 24.04.2025 року - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24.11.2025 року у справі № 761/47458/25, в межах кримінального провадження № 0000515 від 24.04.2025 року, на майно, вилучене під час обшуку приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на грошові кошти у сумі 146 000 (сто сорок шість тисяч) доларів США, з яких купюри номіналом 100 (сто) доларів США 1448 (тисяча чотириста сорок вісім) купюр та номіналом 50 (п`ятдесят) доларів США 24 (двадцять чотири) купюри та грошові кошти у сумі 28000 (двадцять вісім тисяч) євро купюрами 100 (сто) в кількості 280 (двісті вісімдесят) штук.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1