Справа № 145/372/25
Провадження №11-кп/801/369/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинувачених в режимі відеоконференції : ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілої особи - адвоката ОСОБА_11 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000478 від 21 жовтня 2024 року, за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , представника потерпілого АТ «Українська залізниця» - адвоката ОСОБА_11 на вирок Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 лютого 2026 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Київ, не працюючої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Гнівань Тиврівського району Вінницької області, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 лютого 2026 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України та призначено покарання:

за ч. 2 ст. 111 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією всього майна, яке є її власністю;

за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією всього майна, яке є її власністю.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, з урахуванням положень ч. 2 ст. 63 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією всього майна, яке є її власністю.

Ухвалено початок строку відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з дня затримання 22 жовтня 2024 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід застосований до ОСОБА_7 у виді тримання під вартою залишено без змін та продовжено його строк до набрання вироком законної сили, але не довше ніж на 60 днів.

Визнано винуватим ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Ухвалено початок строку відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з дня затримання 22 жовтня 2024 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід застосований до ОСОБА_8 у виді тримання під вартою залишено без змін та продовжено його строк до набрання вироком законної сили, але не довше ніж на 60 днів.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

Цивільний позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-західна залізниця» майнову шкоду від кримінального правопорушення у загальному розмірі 359 984,78 грн.

За обставин встановлених судом та детально викладених у вироку суду, ОСОБА_7 визнано винуватою у тому, що вона достовірно знаючи про обставини триваючої збройної агресії Російської Федерації проти України, маючи проросійські ідеологічні переконання, діючи умисно, з корисливим мотивом щодо отримання грошової винагороди за власні протиправні дії, усвідомлюючи кримінально протиправний характер своїх дій, їх суспільно небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, розуміючи неприпустимість вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, в умовах воєнного стану, протистояння Збройних Сил України та всього Українського народу державі-агресору, у порушення статей 17, 65, 68 Конституції України, у невстановлений досудовим розслідуванням час, приблизно у липні 2024 року, перебуваючи у м. Гнівань Вінницького району Вінницької області, ініціативно знайшла у мережі Інтернет контакти та почала спілкування в месенджері «Telegram» з невстановленими представниками держави-агресора Російської Федерації, за результатами чого погодилася за грошову винагороду розміщувати на спеціалізованих сайтах українського сегменту мережі Інтернет оголошення з пропозиціями швидкого заробітку для молоді по всій Україні у розмірі 1 000 доларів США за кілька годин, із зазначенням профілю у месенджері «Telegram» цих невстановлених осіб для отримання деталей.

У ході спілкування з невстановленими представниками держави-агресора Російської Федерації з використанням щонайменше трьох різних профілів у месенджері «Telegram», в тому числі фіктивних (акаунт « ОСОБА_12 » з ім`ям користувача ОСОБА_13 з номером НОМЕР_1 , акаунт « ОСОБА_14 » з ім`ям користувача ОСОБА_15 з номером НОМЕР_2 , акаунт « ОСОБА_16 » з ім`ям користувача ОСОБА_17 ), керуючись корисливими мотивами щодо отримання більшої грошової винагороди, у ОСОБА_7 виник умисел щодо використання відео підпалів автомобільної техніки та релейних шаф, які остання отримувала як приклад необхідних дій від так званих «кураторів» диверсійної діяльності в Україні, для відправки їх іншим «кураторам» під виглядом звітів про нібито виконані завдання, з якими контактувала через указаний месенджер, для отримання за це грошових коштів.

На початку осені 2024 року, більш точний час досудовим слідством не встановлено, після невдалих спроб отримати від представників держави-агресора грошові кошти указаним способом, усвідомлюючи характер завдань, які ними ставляться, мету та наслідки виконання таких завдань, достовірно знаючи про приналежність замовників до представників держави-агресора Російської Федерації, ОСОБА_7 ініціативно вирішила надавати державі-агресору допомогу у проведенні підривної діяльності проти України шляхом здійснення підпалів релейних шаф, для чого почала підшуковувати осіб серед свого оточення. Надалі, для реалізації свого кримінально протиправного умислу, залучила до своєї діяльності ОСОБА_8 , не розкриваючи останньому всіх деталей своїх контактів з представниками держави-агресора та тривалої роботи з ними.

При цьому, ОСОБА_7 отримала відповідні інструкції: обрати самостійно релейну шафу та скинути попереднє фото (відео) для погодження; обрати для підпалу бензин або розпалювач; зняти відеозвіт підпалу з листком з кодовим словом та датою на відео.

19 та 20 жовтня 2024 року ОСОБА_7 за допомогою ОСОБА_8 , діючи умисно, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній, інформаційній безпеці України, усвідомлюючи кримінально протиправний та суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи з відома та на виконання завдання невстановлених представників держави-агресора, з корисливих мотивів, вжила всіх необхідних заходів та забезпечила підпал трьох релейних шаф, розташованих на залізничному перегоні «Тюшки-Гнівань» поблизу населеного пункту Яришівка Лука-Мелешківської територіальної громади Вінницького району Вінницької області, поблизу залізничного переїзду на вул. Грушевського в смт Браїлів Жмеринського району Вінницької області, а також на перегоні «Гнівань-Тюшки» поблизу с. Селище Вінницького району Вінницької області.

Крім того, за обставин встановлених судом та детально викладених у вироку суду, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 визнано винуватими у тому, що вони 19 жовтня 2024 року приблизно о 18:10 год, точний час слідством не встановлено, перебуваючи на залізничному перегоні «Тюшки-Гнівань» поблизу населеного пункту Яришівка Лука-Мелешківської територіальної громади Вінницького району Вінницької області, незважаючи на триваючу збройну агресію Російської Федерації проти України, за попередньою змовою, діючи умисно, на шкоду Україні, з метою ослаблення держави, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи важливе народногосподарське та оборонне значення залізниці, якою у тому числі переміщається особовий склад, військова техніка та озброєння, які необхідні Збройним Силам України, що здійснюють відсіч збройної агресії Російської Федерації, вчинили підпал залізничної релейної шафи, із застосуванням рідини для розпалювання.

20 жовтня 2024 року, приблизно о 17:30 год, точний час слідством не встановлено, продовжуючи реалізацію спільного кримінального протиправного умислу, відповідно до розподілених злочинних функцій, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , перебуваючи поблизу залізничного переїзду на вул. Грушевського у смт Браїлів Жмеринського району Вінницької області, незважаючи на триваючу збройну агресію Російської Федерації проти України, за попередньою змовою, діючи умисно, на шкоду Україні, з метою ослаблення держави, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи важливе народногосподарське та оборонне значення залізниці, якою у тому числі переміщається особовий склад, військова техніка та озброєння, які необхідні Збройним Силам України, що здійснюють відсіч збройної агресії Російської Федерації, вчинили підпал залізничної релейної шафи, із застосуванням рідини для розпалювання.

Указаними діями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Регіональній філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» завдано матеріальну шкоду у розмірі 142 424,44 грн.

Дії обвинуваченої ОСОБА_7 суд кваліфікував за:

ч. 2 ст. 111 КК України, як державна зрада, тобто діяння умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: надання іноземній державі, її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинене в умовах воєнного стану;

ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України, як вчинення з метою ослаблення держави підпалу, спрямованого на зруйнування або пошкодження об`єкта, який має важливе народногосподарське та оборонне значення, вчинене в умовах воєнного стану за попередньою змовою групою осіб.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 суд кваліфікував за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України, як вчинення з метою ослаблення держави підпалу, спрямованого на зруйнування або пошкодження об`єкта, який має важливе народногосподарське та оборонне значення, вчинене в умовах воєнного стану за попередньою змовою групою осіб.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченої та доведеність її винуватості, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок суворості.

Просить ухвалити у цій частині новий вирок, яким зменшити ОСОБА_7 строк призначеного покарання у виді позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

місцевий суд не у повній мірі урахував загальні підстави призначення покарання, особу обвинуваченої (раніше не судима, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні двох малолітніх дітей, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває) та ступінь її вини (незначна шкода внаслідок вчинених правопорушень), унаслідок чого призначив надто суворе покарання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його винуватості, просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Просить ухвалити у цій частині новий вирок, яким застосувати положення ст. 69 КК України та зменшити ОСОБА_8 строк призначеного покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. В решті вирок залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

вирішуючи питання про призначення покарання, суд першої інстанції не у повній мірі урахував особу винного, визнання ним вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, що істотно знижує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та свідчить про можливість застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України;

суд, за наявності обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, безпідставно не призначив покарання у виді 10 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_11 в інтересах АТ «Українська залізниця», не оспорюючи кваліфікацію дій обвинувачених, доведеність їх винуватості та призначеного покарання, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині цивільного позову та ухвалити у цій частині новий вирок, яким задовольнити цивільний позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

місцевий суд, визначаючи розмір матеріальної шкоди, безпідставно застосував коефіцієнт фізичного зносу пошкоджених запчастин у розмірі 60 % та обмежив розмір відшкодування залишковою вартістю пошкодженого майна, чим порушив вимоги ст. 22 ЦК України;

суд не урахував фактичні витрати на усунення наслідків підпалу, не надав оцінки поданим доказам на їх підтвердження та не навів у вироку мотивів їх відхилення.

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_9 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній та просив її задовольнити. Заперечив проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого.

Обвинувачена ОСОБА_7 підтримала доводи апеляційної скарги захисника з підстав, викладених у ній, та, посилаючись на неповноту досудового розслідування, просила призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_10 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній та просили її задовольнити. Заперечили проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого.

Представник потерпілої особи АТ «Українська залізниця» - адвокат ОСОБА_11 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній та просив її задовольнити. Заперечив проти задоволення апеляційних скарг захисників.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційних скарг захисників та не заперечив проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку слідує, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтованого визнав ОСОБА_7 , ОСОБА_8 винуватими у вчиненні їнкримінованих їм кримінальних правопорушеннях, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України.

Такий висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, які в апеляційних скаргах не заперечуються та перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Ба більше, за відсутності клопотання учасників судового провадження про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження та заперечень щодо висновків місцевого суду в частині доведеності винуватості обвинувачених, апеляційний суд не перевіряє правильність вироку у цій частині та визнає безпідставними доводи захисника ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_7 у цій частині.

Доводи апеляційних скарг захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у частині призначення обвинуваченим покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та їх особам унаслідок суворості (є явно несправедливим), апеляційний суд визнає безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому, держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною другою статті 8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ).

ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 роз`яснено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:

«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання приписів указаних норм кримінального закону та положень судової практики, урахував:

характер і ступінь суспільної небезпеки скоєних обвинуваченою кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 є особливо тяжкими злочинами, їх фактичні обставини та корисливий мотив;

характеристику особи обвинуваченої, яка раніше не судима, непрацевлаштована, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, вину у скоєному не визнала та не надала належної критичної оцінки своїй протиправній поведінці;

відсутність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої;

обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , місцевий суд, відповідно до вимог ст. ст. 50, 65-67 КК України та положень судової практики, урахував:

характер і ступінь суспільної небезпеки скоєних обвинуваченим кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 є особливо тяжкими злочинами, їх фактичні обставини та корисливий мотив;

характеристику особи обвинуваченого, який раніше не судимий, не одружений, непрацевлаштований, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вину у скоєному визнав та щиро розкаявся у вчиненому;

обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого - щире каяття;

обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.

Такі дані щодо обставин вчинення кримінальних правопорушень, осіб винних та їх ставлення до вчиненого дають підстави стверджувати, що призначене місцевим судом покарання у мінімальних межах санкцій відповідних частин статей (ч. 2 ст. 111, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України) є справедливим та при цьому необхідним та достатнім для досягнення мети покарання.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення може, зокрема, перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

У постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року (справа № 629/2739/18) зроблено висновок, що:

«частина перша статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи».

У постанові Верховного Суду від 03 грудня 2019 року у справі № 552/2739/17 (провадження № 51-2673км19) зроблено висновок, що:

«застосовуючи положення ст.69 КК України при призначенні покарання, суд зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину».

Отже, при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Суд першої інстанції не встановив обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчинених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 кримінальних правопорушень.

Не вбачає таких підстав й апеляційний суд.

Надаючи оцінку доводам захисника ОСОБА_10 про необхідність урахування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 пом`якшуючої обставини, а саме активного сприяння розкриттю злочинів, апеляційний суд виходить з такого.

У постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 674/1608/17 зроблено висновок, що:

«активне сприяння розкриттю злочину полягає у добровільній допомозі слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів по справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним».

З матеріалів кримінального провадження слідує, що обставина, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , а саме активне сприяння розкриттю злочину, не була визнана органом досудового розслідування в обвинувальному акті та судом під час судового розгляду.

Під час судового розгляду обвинуваченим ОСОБА_8 та його захисником не наведено жодних даних, які б свідчили про наявність у обвинуваченого ознак активного сприяння розкриттю інкримінованих йому протиправних діянь.

Добросовісна поведінка обвинуваченого ОСОБА_8 під час досудового розслідування та судового розгляду сама по собі не є активним сприянням розкриттю злочину та не свідчить про необхідність пом`якшення призначеного покарання.

Ті обставини, що обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 раніше не судимі, не перебувають на обліках у лікарів нарколога та психіатра, а обвинувачений ОСОБА_8 визнав свою вину та щиро розкаявся, не є підставами для призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що обвинувачені вчинили особливо тяжкі злочини проти основ національної безпеки України у період встановленого в Україні воєнного стану та маючи правовий зв`язок з Україною, що знаходить свій вияв у взаємних правах та обов`язках, будучи зобов`язаними здійснювати захист незалежності та територіальної цілісності України, у порушення указаних зобов`язань, добровільно вчинили умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору з метою завдання шкоди Україні, шляхом вчинення підпалів об`єктів народногосподарського та оборонного значення та не відшкодували завдані матеріальні збитки.

Також суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_7 , які вона висловила під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції, щодо неповноти судового слідства і направлення кримінального провадження на новий судовий розгляд, оскільки в апеляційній скарзі захисник обвинуваченої не оспорював кваліфікації дій та доведеність її винуватості, не порушував питання про дослідження доказів, а також питання про новий судовий розгляд. Безпосередньо обвинувачена ОСОБА_7 апеляційну скаргу на вирок суду не подавала.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції про відсутність підстав для призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкціями частин статей відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, слід визнати правильним та таким, що відповідає вимогам закону.

Відтак апеляційний суд дійшов висновку, що призначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром слід вважати справедливим.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг захисників обвинувачених та зміни чи скасування вироку суду в частині призначеного покарання з підстав наведених у них.

Щодо цивільного позову

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Відповідно до ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Установлено, що АТ «Українська залізниця» у цьому кримінальному провадженні заявлено цивільний позов, в якому позивач просив стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» майнову шкоду, завдану злочином, у сумі 890 666,58 грн без врахування ПДВ.

Розмір майнової шкоди позивач обґрунтував розрахунком розміру збитків від знищення внаслідок підпалу релейної шафи на переїзді 0+400км під`їзна колія № 1009 від 23 жовтня 2024 року на суму 352 500,73 грн та розрахунком розміру збитків від знищення внаслідок підпалу релейної шафи на перегоні Тюшки - Гнівань С/У № 10 від 23 жовтня 2024 року № 1010 на суму 538 165,85 грн.

Указаний позов суд першої інстанції задовольнив частково та ухвали стягнути солідарно з обвинувачених на користь позивача майнову шкоду, завдану кримінальними правопорушеннями, в загальному розмірі 359 984,78 грн.

Частиною п`ятою статті 128 КПК України встановлено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

За змістом ч. 2 ст. 242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, якщо потерпілий не може їх визначити та не надав документ, що підтверджує розмір такої шкоди, розміру шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяного кримінальним правопорушенням.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 420/1667/18 зроблено висновок, що:

«обов`язкове залучення експерта для проведення експертизи необхідне за наявності двох підстав: по-перше, коли характер об`єктивних обставин, які мають значення для кримінального провадження, неможливо достовірно встановити без залучення особи, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями (що є загальною підставою проведення експертизи в кримінальному провадженні, передбаченою ч. 1 ст.242 КПК України); по-друге, коли мають місце обставини, передбачені ч. 2 цієї норми.

Імперативність п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України щодо призначення експертизи у кожному кримінальному провадженні для визначення розміру збитків, завданих кримінальним правопорушенням, має обмежений характер, оскільки не стосується тих випадків, коли предметом кримінального правопорушення є гроші або інші цінні папери, що мають грошовий еквівалент, а також коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань, а достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування.

У решті випадків сторона обвинувачення на стадії досудового розслідування зобов`язана незалежно від наявності інших доказів, за допомогою яких можливо встановити розмір матеріальних збитків, звернутися до слідчого судді з клопотанням про залучення експерта».

Відповідно до ч. 2 ст. 101 КПК України кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що вид і розмір шкоди, завданої кримінальними правопорушеннями АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» внаслідок пошкодження релейних шаф на залізничному переїзді в смт Браїлів Жмеринського району Вінницької області та на перегоні «Гнівань-Тюшки» неподалік с. Селище Вінницького району Вінницької області, встановлено висновком експерта за результатом проведення судово-товарознавчої експертизи № 051/1 від 13 березня 2025 року.

Відповідно до указаного висновку загальна сума завданої регіональній філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» матеріальної шкоди внаслідок пошкодження релейних шаф, з урахуванням розрахунків розміру збитку від знищення № № 1009, 1010 від 23 жовтня 2024 року, складає 359 984,78 грн.

Указаний висновок експерта містить опис проведених досліджень та мотивовані відповіді на поставленні запитання, відтак є вичерпним, повним і достатнім для встановлення обставин, що підлягають доказуванню, зокрема визначення розміру майнової шкоди.

Ба більше, під час визначення розміру майнової шкоди експертом ураховано надані розрахунки позивача.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 1 ст. 332 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Відтак за наявності сумнівів щодо правильності висновку експерта № 051/1 від 13 березня 2025 року представник потерпілої особи мав право заявити клопотання про призначення повторної експертизи, однак цим правом не скористався.

Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували розмір майнової шкоди, крім наданих позивачем розрахунків, матеріали кримінального провадження не містять та позивачем до позовної заяви не долучено.

Установивши, що судово-товарознавча експертиза у цьому кримінальному провадженні проведена з дотриманням вимог ст. ст. 242, 243 КПК України, а висновок експерта відповідає вимогам ст. ст. 101, 102 КПК України, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку указаний доказ.

Вирішуючи питання щодо цивільного позову у цьому кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення розміру відшкодування майнової шкоди у сумі, підтвердженій висновком експерта, а саме 359 984,78 грн.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування чи зміни вироку суду в частині вирішення цивільного позову.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не установлено.

Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги захисників та представника потерпілої особи слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_11 в інтересах потерпілої особи АТ «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Вирок Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 лютого 2026 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 111, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України, ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженими, які перебувають під вартою, у той самий строк з дня отримання її копії.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_18