УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року

м. Київ

справа № 569/6360/25

провадження № 51-1078 cк 26

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 25 липня 2025 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року,

встановив:

За вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 25 липня 2025 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України(далі - КК) до покарання у виді штрафу в розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68000 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Частково задоволено цивільний позов представника потерпілої ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 та стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілої 70 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 35 000 грн витрат на правову допомогу.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.

Відповідно до обставин, встановлених у вироку, ОСОБА_4 28 січня 2025 року о 06:29, керуючи технічно-справним автомобілем марки «Skoda Fabia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Поповича, зі сторони вул. Лікарняної в напрямку вул. Дворецької у м. Рівне, проявив неуважність до дорожньої обстановки, при виникненні небезпеки для руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, на регульованому перехресті, повертаючи ліворуч, не дав дорогу та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка переходила проїзну частину по регульованому пішохідному переходу.

Своїми діями ОСОБА_4 грубо порушив вимоги п. б) п. 2.3 та п. 16.2 Правил дорожнього руху України, невиконання яких знаходиться у причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою, внаслідок якої пішохід ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у вигляді, зокрема, закритої черепно-мозкової травми,забою обох колінних суглобів, перелому лівої променевої кістки, які в сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений ОСОБА_4 вказує на те, що призначене йому покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через суворість, а також не погоджується з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. Зазначає, що є пенсіонером та змушений працювати, а тому позбавлення такого права фактично залишає його без засобів до існування.

Крім цього, ОСОБА_4 не погоджується з розміром моральної шкоди у сумі 70 000 грн, стягнутої на користь ОСОБА_5 , а також із відшкодуванням витрат на правову допомогу в сумі 35 000 грн, вважаючи такі суми необґрунтованими та такими, що мали бути визначені з урахуванням його матеріального стану.

На думку засудженого, потерпіла порушила вимоги п. 4.4 Правил дорожнього руху України, оскільки у темну пору доби перебувала на проїжджій частині без світлоповертальних елементів чи ліхтаря, що, за його твердженням, виключає наявність у його діях складу кримінального правопорушення. У зв`язку з цим ОСОБА_4 вважає, що оскаржувані судові рішення щодо нього ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить їх скасувати.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долученідо скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 цього Кодексу.

Як убачається зі змісту долучених до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кваліфікуючи його дії за ч. 1 ст. 286 КК в основу вироку обґрунтовано поклав наступні докази:витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000239 від 28 січня 2025 року; витяг з бази «АРМОР» від 28 січня 2025 року; протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди зі схемою та ілюстративними таблицями; показанняпотерпілої ОСОБА_5 ; висновки експерта державної спеціалізованої установи «Рівненське обласне бюро судово-медичної експертизи» № 185 від 13 березня 2025 року; протокол огляду відео файлів - відеозапису із системи «Безпечне місто» від 05 лютого 2025 року, де зафіксовано подію дорожньо-транспортної пригоди; висновок експерта від 25 березня 2025 року № КСЕ-19/118-25/3745, складений за результатами проведеної комплексної судової фототехнічної та автотехнічної експертизи.

При цьому суд врахував і позицію обвинуваченого ОСОБА_4 , який свою вину не визнав та зазначив, що саме пішохід порушила вимоги Правил дорожнього руху, у зв`язку з чим створила аварійну ситуацію.

За наслідками судового розгляду місцевий суд надав оцінку дослідженим доказам на предмет належності, допустимості, достовірності, та у сукупності - достатності та взаємозв`язку, на підставі яких дійшов висновку, що в діях обвинуваченого ОСОБА_4 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, а саме порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК є необґрунтованими, а наведені твердження скаржника не підтверджуються матеріалами провадження за касаційною скаргою та спростовуються сукупністю досліджених і належно оцінених судами доказів.

Щодо доводів про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через суворість, зокрема і в частині призначення додаткового покарання, слід зазначити таке.

Відповідно до положень ст.ст. 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Призначаючи ОСОБА_4 покарання суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини кримінального провадження, в тому числі й тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК є нетяжким злочином, вчиненимз необережності в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, характер та ступінь тяжкості наслідків, що настали, поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 під час та після вчинення протиправної дії, його ставлення до скоєного, дані про його особу.

Крім того, суд взяв до уваги те, що ОСОБА_4 не визнав свою вину, вибачення у потерпілої не попросив, навпаки вказав на її винуватість у ДТП, цивільний позов не визнав, шкоду потерпілій відшкодував у самостійно визначеному розмірі на власний розсуд в розмірі 1 000 грн., станом здоров`я потерпілої не цікавився.

З урахуванням наведеного суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК у виді штрафу з додатковим покаранням у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

З таким висновком погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Крім того, санкцією ч. 1 ст. 286 КК передбачено покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років

Тобто, призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами прямо передбачене диспозицією санкції ч. 1 ст. 286 КК та є обов`язковим незалежно від виду основного покарання, обраного судом. За таких обставин доводи засудженого в цій частині є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону.

Що стосується посилань на неправильне вирішення попереднім судом питання, щодо стягнення моральної шкоди, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до положень ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК, і при цьому застосовуються норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

За вимогами ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. До того ж суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З матеріалів провадження за касаційною скаргою вбачається, що судом першої інстанції частково задоволено цивільний позов представника потерпілої адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 - 70000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, судом враховані вимоги розумності і справедливості те, що потерпіла ОСОБА_5 знаходилася на тривалому лікуванні, перенесла моральні страждання, які виразились в переживаннях з приводу стану її здоров`я, естетичного вигляду, фізичного болю, який вона перенесла у зв`язку із спричиненою травмою.

Установивши вказані обставини, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення 70 000 на користь потерпілої з ОСОБА_4 в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди, а відтак доводи касаційної скарги в цій частині, є безпідставними.

Із змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений ОСОБА_4 посилається на те, що є пенсіонером та перебуває у скрутному матеріальному становищі. Водночас зазначені обставини самі по собі не можуть бути підставою для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, але вони можуть враховуватися при вирішенні питання щодо відстрочки виконання вироку суду в частині цивільного позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК, процесуальні витрати складаються з витрат на правову допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 120 КПК витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого документально підтверджені процесуальні витрати.

З оскаржуваного рішення вбачається, що адвокат ОСОБА_6 надавав правову допомогу ОСОБА_5 на підставі договору про надання правничої допомоги та ордера від 14 квітня 2025 року. Згідно з актом приймання-передання послуг від 14 квітня 2025 року вартість наданої правничої допомоги становила 45 000 грн, з яких 20 000 грн - представництво інтересів під час досудового розслідування та 25 000 грн - представництво у суді першої інстанції. Оплату зазначених послуг підтверджено відповідною квитанцією.

Разом із тим, місцевий суд дійшов висновку про завищення кількості годин, заявлених за надання правової допомоги під час розгляду справи судом першої інстанції, оскільки фактична тривалість судових засідань, відповідно до журналів судових засідань, становила близько 6 годин.

Водночас, урахувавши час, необхідний для підготовки до судових засідань, складання та подання цивільного позову, а також характер і обсяг наданої правової допомоги, суд першої інстанції визнав обґрунтованими витрати на правову допомогу в загальному розмірі 35 000 грн, з яких 20 000 грн - за надання правової допомоги під час досудового розслідування, а 15 000 грн - під час судового розгляду в суді першої інстанції, та дійшов висновку про стягнення зазначених коштів з обвинуваченого на користь потерпілої.

Колегія суддів Касаційного кримінального суду погоджується з такими висновками суду попередньої інстанції, оскільки визначений розмір витрат на правову допомогу є документально підтвердженим, співмірним із характером та обсягом наданих послуг і відповідає вимогам ст. 124 КПК.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам ст. ст. 370, 374, 419 КПК.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 25 липня 2025 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3