ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/322/26 Справа № 206/5102/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених

в режимі відеоконференції ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 ,

в режимі відеоконференції ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 24 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000477, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 24 лютого 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 6 (шість) місяців.

Згідно із ч.4 ст. 70 КК України призначено ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів шляхом часткового приєднання не відбутої частині покарання за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2024 року із застосуванням правила складання покарань, встановлених ст. 72 КК України, і остаточно призначено покарання у виді 7 (семи) років 6 (шести) місяців 15 (п`ятнадцяти) днів позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили. Вирішено, що вирок в цій частині підлягає негайному виконанню.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту взяття його під варту, з 17 червня 2024 року.

В строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 зараховано строк його перебування під цілодобовим домашнім арештом з 25 жовтня 2023 року по 16 квітня 2024 року (235 днів), із дотриманням вимог ч.7 ст. 72 КК України, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Згідно із ч.4 ст. 70 КК України призначено ОСОБА_8 покарання за сукупністю злочинів шляхом часткового приєднання не відбутої частині покарання за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2024 року із застосуванням правила складання покарань, встановлених ст. 72 КК України, і остаточно призначено покарання у виді 7 (семи) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 вирішено рахувати з моменту його фактичного затримання.

В строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 зараховано строк його перебування під цілодобовим домашнім арештом з 26 жовтня 2023 року по 13 лютого 2024 року (111 днів), із дотриманням вимог ч.7 ст. 72 КК України, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі, а також зараховано строк тримання під вартою з 25 квітня 2024 року по 31 січня 2025 року (282 дня), із дотриманням вимог ч.5 ст. 72 КК України, виходячи з такого їх співвідношення один день попереднього ув`язнення до одного дня позбавлення волі.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 майнову шкоду у розмірі 25499,15 грн. ( двадцять п`ять тисяч чотириста дев`яносто дев`ять гривень 15 копійок) та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень). В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_11 відмовлено.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_12 та ОСОБА_8 визнано винуватими в відкритому викраденні чужого майна (грабіжі), вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, вчиненого за наступних обставин.

05 серпня 2023 року приблизно о 15 год. 00 хв. ОСОБА_7 з раніше знайомим ОСОБА_8 проходили по пляжу «Придніпровський», який розташований неподалік вулиці Станіславського, буд. 12 в м. Дніпрі, де помітили на піску плед, на якому лежали прикриті рушником речі, а саме чоловіча шкіряна сумка коричневого кольору, яка належала неповнолітньому потерпілому ОСОБА_11 . В цей час у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виник спільний злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, повторно, групою осіб, в умовах воєнного стану.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , будучи обізнаними, що 24 лютого 2022 року на підставі Указу Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської федерації, на території України було введено воєнний стан, а також те, що у подальшому, відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 19.05.2023 №254/2023, строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 20 травня 2023 року продовжено строком на 90 діб, вирішили приступити до виконання спільного злочинного умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна.

Реалізовуючи спільний злочинний умисел ОСОБА_7 , діючи у групі з ОСОБА_8 , підійшов до пледу, на якому лежала прикрита рушником чоловіча шкіряна сумка коричневого кольору, нахилився і взяв чоловічу шкіряну сумку коричневого кольору, в якій знаходились мобільний телефон марки AppleIphone 12, 128 Gb, зеленого кольору, ІМЕІ: НОМЕР_1 , портативний зарядний пристрій марки Romoss 30000mah PowerBankSense8+, ключі, учнівський квиток №65, виданий 23 грудня 2020 року на ім`я ОСОБА_11 , чорний шкіряний гаманець.

В цей час ОСОБА_8 , діючи у групі з ОСОБА_13 , присів неподалік від пледу з речами потерпілого ОСОБА_11 , роблячи вигляд, що зав`язує шнурки на кросівках, тим самим став відволікати увагу оточуючих, одночасно спостерігаючи за обстановкою навколо, з метою попередження ОСОБА_7 у разі появи сторонніх осіб, таким чином забезпечуючи своєю присутністю безперешкодне вчинення крадіжки.

Однак їхні дії були помічені ОСОБА_14 , яка в той час відпочивала на пляжі. ОСОБА_14 запитала у ОСОБА_7 чи це його речі, на що ОСОБА_7 , з метою приховати свої злочинні наміри відповів, що шкіряна сумка коричневого кольору належить його знайомій ОСОБА_15 , в свою чергу ОСОБА_8 , діючи у групі з ОСОБА_7 , переслідуючи спільний злочинний умисел також підтвердив, що вказана сумка належить їхній знайомій ОСОБА_16 .

Після чого ОСОБА_7 , діючи у групі з ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що їх дії стали відкритими для ОСОБА_14 , однак незважаючи на це, не зупинилися, доводячи свій злочинний умисел до кінця, почали тікати з місця вчинення злочину. У подальшому розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Умисними злочинними діями ОСОБА_7 , який діяв у групі з ОСОБА_8 , неповнолітньому потерпілому ОСОБА_11 заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 26680 грн. 65 коп.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить змінити вирок Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 24 лютого 2025 року та ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років позбавлення волі.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що обвинувачені ввели в оману свідка ОСОБА_14 щодо правомірності своїх дій. Тому захисник вважає, що не можна вважати, що свідок ОСОБА_14 усвідомлювала протиправний характер заволодіння речами потерпілих, вона не вживала будь-яких дій щодо зупинення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та не дала їм зрозуміти, що вона оцінює їх дії, як заволодіння чужими речами. Зазначив, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вважали, що їх дії усвідомлюються ОСОБА_14 як правомірні і вона повірили в те, що речі належать їх знайомій.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_8 за частиною 4 статті 186 КК України скасувати в частині визначення кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 та ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 186 КК України, та звільнити від відбування призначеного покарання.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що свідок ОСОБА_14 у своїх поясненнях не вказує чи чула розмову хлопців, тому, на думку захисника, виключаються підстави обговорення дій між ними для здійснення злочину. Вказав, що виходячи з протоколу допиту ОСОБА_17 злочин був емоційний та швидкий, і виконаний одноособово, а тому захисник вважає, що обвинувачений ОСОБА_8 не здійснив жодної дії, які б свідчили про його злочинний намір, він намагався забезпечити збереження свого здоров`я, адже розв`язані шнурки могли призвести до падіння та травмування, що підтверджується також поясненнями свідка ОСОБА_18 . Вказав, що відсутність викрадених речей у ОСОБА_8 встановлює відсутність отримання користі від незаконних дій ОСОБА_19 , а отримані за продаж майна гроші залишив собі ОСОБА_20 . Зазначив, що ОСОБА_19 стверджував, що незаконні дії він вчиняв самостійно, без залучення ОСОБА_8 , та не узгоджував з ним свої вчинки. Наголосив, що в матеріалах справи, не міститься доказів про наявність заздалегідь домовленості про злочин, жоден свідок не надає свідчень про такі розмови та здійснені дії. Вказав, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення не доведена, а дії неправильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану. Наголосив, що в справі відсутні докази на підтвердження прямого умислу на вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення, щодо отримання матеріальної вигоди.

В апеляційній скарзі прокурор просить змінити вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2025 року в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, в частині розподілу процесуальних витрат.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років 6 (шість) місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2024 року, з урахуванням вимог п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, остаточно призначити покарання у виді 7 (семи) років 6 (шести) місяців 15 (п`ятнадцяти) днів позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2024 року, з урахуванням вимог п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, остаточно призначити покарання у виді 7 (семи) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Зазначити в резолютивній частині вироку, що процесуальні витрати в дохід держави на залучення експерта за проведення судової товарознавчої експертизи у розмірі 280 грн., стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 140 грн. з кожного.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що у вказаному провадженні кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, ОСОБА_7 вчинив 05 серпня 2023 року, тобто до ухвалення вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2024 року, проте суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання ОСОБА_7 на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень фактично застосував принцип часткового приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком, який передбачений ст. 71 КК України, який застосовується виключно у випадку призначення покарання за сукупністю вироків. Вказав, що аналогічні порушення вимог чинного законодавства допущено судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 , оскільки відповідно до оскаржуваного вироку ОСОБА_8 засуджений вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2024 року за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді 1 року 15 днів обмеження волі та у цьому провадженні кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, ОСОБА_8 вчинив 05 серпня 2023 року, тобто до ухвалення вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2024 року. Зазначив, що суд першої інстанції не визначив розмір процесуальних витрат, які мають бути компенсовані кожним обвинуваченим в рівних частинах, вказавши у резолютивній частині вироку, що судові витрати пов`язані із залученням експерта на користь держави слід стягнути солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та захисники ОСОБА_10 , ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги сторони захисту та наполягали на їх задоволенні, заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, просив задовольнити апеляційну скаргу сторони обвинувачення.

Неповнолітній потерпілий ОСОБА_21 та його законний представник ОСОБА_22 у судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату та час розгляду провадження, будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи не надсилали.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг сторони захисту апеляційний суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Чинний КК України визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна. Натомість грабіж відповідно до ст. 186 зазначеного Кодексу це відкрите викрадення чужого майна. Тобто ці склади злочинів відрізняються за способом їх вчинення.

Крадіжка це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Таємність як спосіб вчинення крадіжки характеризується за допомогою двох критеріїв: об`єктивного та суб`єктивного. Перший стосується зовнішньої обстановки вчиненого викрадення вважається таємним, коли заволодіння майном відбувається за відсутності будь-яких осіб (власників, очевидців, осіб, у володінні чи під охороною яких знаходиться майно), у присутності інших осіб, але непомітно для них, або вони у зв`язку з фізичними чи психічними особливостями були нездатні дати належну правову оцінку заволодінню майном, при розрахунку на потурання від інших осіб, чи коли інші особи переконані у правомірності дій винного.

Суб`єктивний критерій таємності як способу крадіжки означає прагнення винного діяти непоміченим з боку інших осіб, таким чином, щоб не зустріти будь-якого опору.

Натомість, грабіж це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення. При грабежі винний діє відкрито, ігноруючи можливий опір з боку потерпілого та інших сторонніх осіб. При цьому не має значення, чи вживали вказані особи заходів до того, щоб покласти край викраденню. Останнє при грабежі вчинюється заздалегідь очевидно, помітно для інших осіб, і така відкритість підвищує (порівняно з крадіжкою) суспільну небезпеку викрадення.

Відтак, розрізняючи крадіжку та грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий або інші особи характер вчинюваних винною особою дій. Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

Крім того, відповідно до норм ч. 2 ст. 28 КК України попередньою змовою визнається домовленість осіб про спільне вчинення злочину до його початку.

Домовленість про спільне вчинення злочину заздалегідь означає наявність згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони.

При цьому, як вже зазначав Верховний Суд, зокрема у постанові від 10 грудня 2020 року (справа №464/710/18), домовленість на спільне вчинення кримінального правопорушення не обов`язково має відбуватися в усній чи письмовій формі, а визначається і за допомогою конклюдентних дій поведінки, що свідчить про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети.

Під час перевірки матеріалів провадження встановлено, що висновки суду щодо доведеності винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, суд першої інстанції належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та в їх сукупності, і правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_8 .

Як вбачається з матеріалів провадження суд, кваліфікуючи дії ОСОБА_12 та ОСОБА_8 як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, критично оцінив показання обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_8 щодо відсутності спільного умислу на незаконне заволодіння чужим майном.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу змісту показань неповнолітнього потерпілого та свідків, які були безпосередньо допитані в судовому засіданні і підтвердили їх винуватість; протоколів огляду місця події, протоколів пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку показання неповнолітнього потерпілого ОСОБА_22 , який пояснив, що 05 серпня 2023 року приблизно о 14-00 год. він разом зі своєю подругою ОСОБА_23 приїхали на пляж «Придніпровський». Залишивши свої речі на покривалі пішли купатися в річку. Десь через 30 хв. вони вийшли з річки, підійшли до своїх речей. Дівчина з хлопцем, які відпочивали поруч, сказали, що якісь чоловіки забрали з підстилки сумку. Він побачив, що відсутня його сумка, в якій знаходився телефон Apple Iphone -12 зеленого кольору, портативний зарядний пристрій Romoss білого кольору, ключі, учнівський квиток, ключі, гаманець. З телефону подруги він зателефонував до поліції. Телефон Apple Iphone -12 був подарований йому батьками. Телефон був куплений у магазині за 26609,00 грн. Телефон йому не повернуто.

Спростовуючи версію сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_8 не скоював інкримінований йому злочин, а обвинувачений ОСОБА_7 вчинив крадіжку, суд першої інстанції акцентував на показаннях свідка ОСОБА_14 , яка пояснила, що 05 серпня 2023 року вона разом зі своїм хлопцем ОСОБА_24 відпочивала на пляжі «Придніпровський». Приблизно о 15-00 год. ОСОБА_25 пішов купатися, а вона залишилася на підстилці біля своїх речей. Поруч з ними лежала підстилка з речами. В цей час вона побачила, як вгору по пляжу йдуть троє чоловіків. Один пішов вперед. Інші двоє, це були ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , зупинилися біля сусідньої підстилки. ОСОБА_8 присів біля неї, начебто зав`язуючи шнурки, а ОСОБА_7 відкинув рушник, яким були накриті речі, і взяв сумку коричневого кольору. Вона спитала у нього, чи то його речі. У відповідь і ОСОБА_7 і ОСОБА_8 стали говорити їй, що це речі їхньої знайомої ОСОБА_26 . Все відбувалося дуже швидко. Потім ОСОБА_7 почав бігти до виходу. За ним швидким шагом йшов ОСОБА_8 , який наздогнав третього чоловіка і вони вдвох пішли на вихід. Вона їм більше нічого не казала, побоялася, бо їх було троє. Але у неї виникла одразу підозра, що вони вкрали ці речі, тому вона з хлопцем вирішили дочекатися господарів речей. Через декілька хвилин до речей прийшли хлопець з дівчиною. Вона спитала у дівчини, чи звуть її ОСОБА_27 , потім сказали їм, що у них вкрали сумку. Хлопець викликав поліцію. Після того вона із своїм хлопцем вирушили до дому. На вул. Агнії Барто вони побачили ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , які, проходячи повз них, обговорювали саме крадіжку сумки на пляжі. Вона одразу подзвонила до поліції і повідомила, що побачила осіб, які здійснили крадіжку, сказала де вони знаходяться і повідомила їхні прикмети.

Тобто, злочинні дії ОСОБА_7 і ОСОБА_8 були виявлені свідком ОСОБА_14 , і, незважаючи на це, продовжені винними з метою заволодіння майном потерпілого.

Судом також наведено у вироку показання свідка ОСОБА_18 , який показав, що 05 травня 2023 року приблизно о 13-00 год. разом зі своєю дівчиною ОСОБА_14 відпочивали на пляжі «Придніпровський» в Самарському районі м. Дніпра. Приблизно о 15-00 год. він пішов купатися, а ОСОБА_14 залишилася біля речей. Коли виходив з води звернув увагу на трьох чоловіків, які йшли по пляжу. Потім він пішов у роздягальню. Коли підійшов до ОСОБА_14 , вона розповіла йому, що двоє чоловіків ймовірно вкрали з сусідньої підстилки сумку. Він подивився в бік виходу з пляжу і побачив першого чоловіка, який біг до виходу. За ним швидким шагом йшли двоє чоловіків, які постійно озиралися. Це були ті чоловіки, на яких він звернув увагу коли виходив з річки. Після того вони вирушили додому. На вул. Агнії Барто, 2, побачили цих двох хлопців, які вкрали барсетку. ОСОБА_14 одразу подзвонила до поліції і повідомила про них. Поліція одразу їх затримала.

Судом також наведено у вироку показання свідка ОСОБА_23 , яка надала пояснення, що 05 травня 2023 року разом зі своїм хлопцем ОСОБА_11 приїхали на пляж «Придніпровський» приблизно о 15-00 год. Розклали свої речі на простирадлі і прикрили їх рушником, пішли купатися в річку. Десь через 15-20 хв. повернулися. Коли підійшли до своїх речей, до них звернулася пара жінка з чоловіком, і спитали чи звуть її ОСОБА_27 , вона сказала, що її звуть ОСОБА_28 . Після цього вони повідомили їм, що в них вкрали сумку. ОСОБА_11 виявив пропажу своєї сумки, в якій знаходився мобільний телефон Афйон, зарядний пристрій, ключі, учнівський квиток та гаманець.

Допитаний свідок ОСОБА_17 показав суду, що влітку, точної дати вже не пам`ятає, він зустрівся із своїми знайомими ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . Всі разом пішли на пляж покупатися. Скупавшись, одяглися, пішли вгору по пляжу в бік виходу. Він пішов вперед, а ОСОБА_7 і ОСОБА_8 йшли позаду. На виході з пляжу він обернувся і побачив, що ОСОБА_7 швидким шагом його обігнав і пішов в бік парку. Його наздогнав ОСОБА_8 і вони пішли далі вдвох. На вході у парк вони побачили ОСОБА_7 , який пішов у двір напроти парку. Вони також туди пішли, зустрілися з ОСОБА_7 , останній попросив його продати телефон Айфон та павербанк. Він сказав йому, що це його речі. Він взяв телефон і павербанк, на таксі поїхав до вокзалу і здав ці речі до ломбарду. Про те, що ці речі крадені, він не знав. Гроші від проданого телефону і павербанку забрав собі, оскільки ОСОБА_7 був йому винен гроші.

Суд апеляційної інстанції не знаходить підстав сумніватися в достовірності показань потерпілого та свідків, вони є логічними, послідовними і узгодженими як між собою, так і з іншими письмовими доказами у провадженні.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження та технічного запису судового процесу, свідки перед допитом попереджалися судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, приводилися до присяги.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що представник потерпілого та свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинувачених у зазначеному кримінальному правопорушенні.

Із матеріалів провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження, у цих показаннях не вбачається. Деякі розбіжності в показаннях потерпілого та свідків, які вони особисто давали під час судового розгляду, свідчать про індивідуальне сприйняття кожним подій, учасниками яких вони були, і не впливають на висновок суду щодо доведення винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Також, показання потерпілого та свідків узгоджуються з сукупністю інших наявних у матеріалах провадження письмових доказів, досліджених в ході судового розгляду.

Так, суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості та обгрунтовано послався у вироку на протокол огляду місця події від 06 серпня 2023 року, в ході якого біля будинку №6-а по вул. Космонавта Волкова в м. Дніпрі ОСОБА_7 в добровільному порядку надав для огляду гаманець чорного кольору, в якому знаходився учнівський квиток на ім`я ОСОБА_11 .

Судом також наведено у вироку дані протоколу огляду місця події від 06 серпня 2023 року, в ході якого, біля будинку №6 по вул. Євгена Маланюка в м. Дніпрі, ОСОБА_7 в добровільному порядку надав для огляду шкіряну сумку коричневого кольору, в середині якої знаходилися зв`язка ключів, змінний картридж для електронної цигарки, дві ємності з рідиною для електронної цигарки, металевий ланцюжок, два перстні з металу сріблястого кольору.

Також, судом першої інстанції досліджено та враховано протокол огляду предмета від 10 серпня 2023 року, в ході якого ОСОБА_29 добровільно видав для огляду портативну батарею фірми Romoss, моделі РНР30 pro на 30000mah.

Крім того, судом першої інстанції враховано протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 29 серпня 2023 року, згідно із яким свідок ОСОБА_14 на фото №2 впізнала ОСОБА_7 , як чоловіка, який здійснив крадіжку барсетки.

Також, судом першої інстанції досліджено та враховано протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 29 серпня 2023 року, згідно із яким свідок ОСОБА_18 на фото №3 впізнав чоловіка, який здійснив крадіжку барсетки, а саме ОСОБА_7 .

Крім того, судом першої інстанції враховано протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21 вересня 2023 року, згідно із яким свідок ОСОБА_18 на фото №2 впізнав чоловіка, який здійснив крадіжку барсетки, а саме ОСОБА_8 .

Судом також наведено у вироку дані протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21 вересня 2023 року, згідно із яким свідок ОСОБА_14 на фото №2 впізнав чоловіка, який здійснив крадіжку барсетки, а саме ОСОБА_8 .

Також, судом першої інстанції досліджено та враховано протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12 жовтня 2023 року, згідно із яким свідок ОСОБА_17 на фото №1 впізнав чоловіка ( ОСОБА_30 ), який 05 серпня 2023 року купив у нього мобільний телефон марки Iphone 12 та PowerBank.

Крім того, судом першої інстанції враховано протокол проведення слідчого експерименту від 21 вересня 2023 року, із відеозаписом до нього, зі свідком ОСОБА_14 , в ході якого остання повідомила і показала з якого місця і яким чином була викрадена чоловіча барсетка, місце знаходження і дії двох чоловіків, які здійснили крадіжку барсетки.

Також, судом першої інстанції досліджено та враховано протокол проведення слідчого експерименту від 21 вересня 2023 року, із відеозаписом до нього, зі свідком ОСОБА_18 , в ході якого останній повідомив і показав де лежало простирадло з речами потерпілого, напрямок руху трьох чоловіків, які рухалися на вихід з пляжу після викрадення барсетки.

Судом також наведено у вироку дані протоколу проведення слідчого експерименту від 12 жовтня 2023 року, із відеозаписом до нього, зі свідком ОСОБА_17 , в ході якого останній повідомив і показав місце на пляжі «Придніпровський», де він разом з ОСОБА_8 і ОСОБА_7 відпочивали, напрямок руху ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , і місце у дворі напроти парку «Придніпровський», де він потім зустрівся з ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , і де ОСОБА_7 передав йому мобільний телефон Айфон та зарядний пристрій і попросив його продати їх.

Крім того, судом першої інстанції враховано протокол проведення слідчого експерименту від 27 жовтня 2023 року, із відеозаписом до нього, із підозрюваним ОСОБА_8 , за участю адвоката ОСОБА_31 , в ході якого ОСОБА_8 повідомив і показав місце на пляжі «Придніпровський», де він разом з ОСОБА_7 і ОСОБА_17 відпочивали, напрямок руху ОСОБА_7 і ОСОБА_17 після відпочинку. Показав місце, де зав`язував на своїх кросівках шнурки, показав місце, де стояв ОСОБА_7 коли брав сумку потерпілого, вказав напрямок, куди ОСОБА_7 пішов із викраденою сумкою.

Судом також наведено у вироку дані протоколу проведення слідчого експерименту від 30 жовтня 2023 року, із відеозаписом до нього, із підозрюваним ОСОБА_7 , за участю адвоката ОСОБА_10 , в ході якого ОСОБА_7 повідомив і показав напрямок свого руху на вихід з пляжу «Придніпровський», показав, як він нахилився біля речей потерпілого та взяв сумку і показав напрямок, куди він пішов з цією сумкою.

Надаючи оцінку цим доказам у сукупності апеляційний суд вважає їх належними та допустимими для доведеності винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Встановивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, суд першої інстанції надав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку. При цьому дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував їх дії за ч. 4 ст. 186 КК України.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд та вважає доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_9 з приводу непричетності обвинуваченого ОСОБА_8 до відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, та твердження захисника ОСОБА_10 щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_7 неспроможними та аналогічними доводам в суді першої інстанції, яким суд надав належну оцінку та обґрунтовано відхилив їх, як обраний спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене.

На думку апеляційної інстанції, доводи сторони захисту щодо відсутності попередньої змови між обвинуваченими спростовуються тим, що ОСОБА_32 , знаходячись поруч з ОСОБА_19 , жодних дій на припинення протиправних дій останнього не вчиняв, фактично ОСОБА_32 сприяв ОСОБА_19 у вчиненні злочину.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що спільні дії засуджених, як до початку вчинення кримінального правопорушення, так і під час заволодіння чужим майном, їх узгодженість вказують на об`єднання таких дій єдиним умислом, охопленим свідомістю об`єктивного сприяння один одному у вчиненні відкритого заволодіння майном.

Факт усвідомлення ОСОБА_33 та ОСОБА_19 присутності ОСОБА_14 , як свідка їх дій, підтверджується поясненнями вказаного свідка, та яка одразу після того, як ОСОБА_7 відкинув рушник і взяв з підстилки сумку, спитала у обвинувачених, чи це їхні речі. Обоє обвинувачені почали говорити їй, що це речі ОСОБА_26 .

Тобто, дії ОСОБА_34 та ОСОБА_19 були помічені свідком, обвинувачені чули звернення свідка та розуміли (не могли не розуміти), що їх злочинні дії помітила інша особа.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що незважаючи на те, що дії обвинувачених були викриті свідком, вони не припинили свої злочинні дії, не повернули на місце викрадені речі, при цьому обоє чітко розуміли, що вони діють протиправно, та одразу покинули місце вчинення злочину і розпорядилися викраденим майном на свій розсуд.

Отже, апеляційний суд погоджується з кваліфікацією дій засуджених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК та констатує неможливість перекваліфікації дій ОСОБА_7 на ч. 4 ст. 185 КК України, та відсутності попередньої змови між обвинуваченими, оскільки дії обвинувачених щодо заволодіння майном неповнолітнього потерпілого були виявлені свідком, проте, незважаючи на це, вони продовжили свої дії.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_35 про відсутність прямого умислу у обвинуваченого ОСОБА_8 на заволодіння майном неповнолітнього потерпілого проти його волі є неспроможними та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Крім того, апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 щодо відсутності викрадених речей у ОСОБА_8 та відсутності отримання користі, оскільки обвинувачені спільними діями вилучили майно у потерпілого і мали реальну можливість розпоряджатися ним.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, на думку апеляційного суду, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини («Яллох проти Німеччини», «Коробов проти України», «Веренцов проти України»), та підстав для задоволення апеляційних скарг захисників за обставин, викладених ними у скарзі, не має.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у провадженні, які б ставили під сумнів обгрунтованість висновків суду про доведеність винуватості обвинувачених та правильність кваліфікації їх дій.

Під час досудового розслідування та при судовому розгляді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведена необхідна експертиза, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінального правопорушення.

Що стосується тверджень прокурора, що при призначенні обвинуваченим покарання суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то вони заслуговують на увагу.

Виходячи з приписів кримінального закону правила призначення покарання, передбачені ч. 4 ст. 70 КК України, застосовуються у разі, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, суд, призначивши покарання за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 засуджений вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2024 року за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді 240 год. громадських робіт.

У цьому провадженні кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, ОСОБА_7 вчинив 05 серпня 2023 року, тобто до ухвалення вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2024 року.

Також, відповідно до оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 засуджений вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2024 року за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді 1 року 15 днів обмеження волі.

У цьому провадженні кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, ОСОБА_8 вчинив 05 серпня 2023 року, тобто до ухвалення вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2024 року.

Втім, суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень фактично застосував принцип часткового приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком, який передбачений ст. 71 КК України, який застосовується виключно у випадку призначення покарання за сукупністю вироків, що призвело до неправильного застосування закон України про кримінальну відповідальність.

Крім того, ухвалюючи вирок суд першої першої інстанції повинен вирішити питання, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі. Це питання вирішується судом незалежно від того, чи реалізували учасники кримінального провадження право заявити клопотання про визначення грошового розміру процесуальних витрат, оскільки це входить до предмету доказування у кримінальному провадженні (п, 3 ст. 91 КПК України).

У ч. 2 ст. 124 КПК України визначено обов`язок стягнення з обвинуваченого витрат, пов`язаних із залученням експертів, який реалізується в окремій нормі щодо їх розподілу при ухваленні вироку.

Так, згідно з п. 13 ч. 1, ч. 3 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі, якщо обвинувачуються декілька осіб суд вирішує питання, зазначені в цій статті, окремо щодо кожного обвинуваченого.

Відповідно до ст. 126 КПК України питання щодо процесуальних витрат вирішується судом у вироку, який підлягає обов`язковому виконанню, зокрема, в частині їх стягнення.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначаються рішення про відшкодування процесуальних витрат.

При цьому, солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Крім того, згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» №11 від 07.07.1995 року у справі, в якій засуджено декілька осіб, судові витрати мають визначатися в певних частках з урахуванням ступеня вини та майнового стану кожного із засуджених.

Таким чином, відповідно до положень глави 8 КПК України встановлено принцип дольової відповідальності при стягненні процесуальних витрат. У тому разі, якщо винуватими буде визнано декілька осіб, суд зобов`язаний визначити, в якому розмірі повинні бути стягнуті ці витрати з кожного, враховуючи при цьому ступінь вини та майновий стан засуджених.

Проте, в порушення зазначених вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції, ухвалюючи стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувальний вирок, не визначив розмір процесуальних витрат, які мають бути компенсовані кожним обвинуваченим в рівних частинах, вказавши у резолютивній частині вироку, що судові витрати, пов`язані із залученням експерта на користь держави, слід стягнути солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну вироку, вважається незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Відповідно до положень ст.ст. 409, 413 КПК України підставою для зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Інших істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку при досудовому розслідуванні кримінального провадження та під час розгляду в суді першої інстанції, не встановлено.

Таким чином, вказаний вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання та розподілу процесуальних витрат.

З огляду на викладене апеляційні скарги захисників не підлягають задоволенню, апеляційна скарга прокурора підлягаює задоволенню, а оскаржуваний вирок зміні в частині призначення покарання та в частині розподілу процесуальних витрат.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 та ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити.

Вирок Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 24 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 змінити в частині призначення покарання та в частині розподілу процесуальних витрат.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років 6 (шість) місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2024 року, з урахуванням вимог п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 7 (семи) років 6 (шести) місяців 15 (п`ятнадцяти) днів позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2024 року, з урахуванням вимог п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 7 (семи) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Процесуальні витрати в дохід держави на залучення експерта за проведення судової товарознавчої експертизи у розмірі 280 грн. стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 140 грн. з кожного.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4