ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 694/1507/23

провадження № 51-4156км25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

засудженої ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_7 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000283, за обвинуваченням

ОСОБА_8 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

За вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 26 березня 2024 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винною в тому, що вона 15 червня 2023 року приблизно об 11:30, перебуваючи на АДРЕСА_2 , під час словесної сварки, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 підійшла до нього та правою долонею завдала йому одного удару в обличчя, чим спричинила тілесне ушкодження у вигляді синця в лівій виличній ділянці, яке належить до категорії легких тілесних ушкоджень.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У спільній касаційній скарзі засуджена і її захисник просять скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Посилаються на невідповідність ухвали приписам статей 370, 419 КПК України через її незаконність і необґрунтованість.

Свої вимоги мотивують тим, що апеляційний суд не врахував, що на момент апеляційного розгляду минули строки давності притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України, та всупереч положенням ст. 285 КПК України не роз`яснив їй права на звільнення від кримінальної відповідальності.

Також стверджують, що суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив вимоги поданих захисником ОСОБА_7 змін до апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 .

У запереченнях на касаційну скаргу засудженої та захисника представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_6 просить залишити її без задоволення як безпідставну, а ухвалу апеляційного суду - без змін. Крім того, просить стягнути із засудженої на користь потерпілого витрати за послуги адвоката на суму 8000 грн.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджена та її захисник підтримали подану касаційну скаргу, прокурор висловилась на підтримку касаційної скарги сторони захисту, а представник потерпілого заперечувала проти її задоволення.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження в касаційному суді

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Як передбачено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За змістом касаційної скарги засудженої і захисника судове рішення в частині доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні нею кримінального проступку та правильності кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 125 КК України не оспорюється.

Мотиви Суду

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Щодо тверджень сторони захисту про безпідставне відхилення судом апеляційної інстанції поданих захисником ОСОБА_7 змін до апеляційної скарги.

Як випливає з матеріалів провадження, захисник ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, яку апеляційний суд прийняв до розгляду. Надалі засуджена ОСОБА_8 уклала договір на захист з адвокатом ОСОБА_7 , за підписом якої та засудженої ОСОБА_8 до апеляційного суду було подано зміни до апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 .

Розглянувши вказані зміни до апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 , апеляційний суд відхилив їх і не надав оцінки викладеним у них доводам, пославшись на висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 304/1035/20.

Колегія суддів погоджується із цією позицією апеляційного суду та додатково зазначає наступне.

Правила щодо подання змін як до апеляційної, так і касаційної скарги, а також відмови від неї передбачені ст. 403 КПК України. Відповідно до зазначеної норми особа, яка подала апеляційну скаргу, має право змінити та/або доповнити її до початку апеляційного розгляду, чи відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду. Визначальним під час реалізації вказаних прав є те, кого слід вважати особою, що подала апеляційну скаргу.

За приписами частин 1, 3 ст. 403 КПК України той, хто вказаний в апеляційній скарзі як її автор (автори), і є тією особою (особами), яка може доповнити або змінити апеляційну скаргу чи відмовитися від неї. При цьому під вжитим терміном «особа» слід розуміти саме окремого індивіда (людину), тобто конкретну фізичну особу, а не сторону кримінального провадження.

Велика Палата Верховного Суду в згаданій вище постанові зробила висновок з питань застосування норм права, згідно з яким у розумінні ч. 3 ст. 403 КПК України особою, яка подала апеляційну скаргу, є лише учасник судового провадження, що реалізував право на апеляційне оскарження від свого імені. Право змінити та/або доповнити апеляційну скаргу обвинуваченого належить виключно суб`єкту її подання, тобто обвинуваченому.

У мотивах, покладених в основу наведеного висновку, зазначено, що хоча захисник і діє в інтересах підзахисного, однак він є самостійним учасником кримінального провадження з власною правосуб`єктністю, і його юридичне становище не є тотожним становищу особи, захист якої він здійснює .

Отже, апеляційний суд слушно, з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, не взяв до уваги поданих змін до апеляційної скарги несуб`єкта подання первинної апеляційної скарги, натомість розглянув апеляційну скаргу, подану захисником ОСОБА_10 в інтересах засудженої ОСОБА_8 . Тому доводи захисника і засудженої про порушення цим судом норм кримінального процесуального закону є неспроможними.

Стосовно доводів касаційної скарги сторони захисту про допущення судом апеляційної інстанції порушень, передбачених статтями 412, 413 КПК України, колегія суддів зауважує таке.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню (п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України).

У касаційній скарзі сторона захисту, посилаючись на положення п. 3 ч. 1 ст. 49, ст. 12 КК України та зміст санкції ч. 1 ст. 125 цього Кодексу, зазначає, що станом на момент постановлення ухвали суду апеляційної інстанції від 19 серпня 2025 року закінчився дворічний термін притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за вказане кримінальне правопорушення. При цьому стверджує, що суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу, наведеного не врахував, не роз`яснив обвинуваченій її прав, передбачених ч. 3 ст. 285 КПК України, і не застосував до ОСОБА_8 положень ст. 49 КК України або ст. 49, ч. 5 ст. 74 вказаного Кодексу.

Так, згідно з вироком районного суду від 26 березня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватою та засуджено за ч. 1 ст. 125 України.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 19 серпня 2025 року рішення суду першої інстанції залишено без зміни.

Санкцією ч. 2 ст. 125 КК України (у редакції, чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) передбачалося покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року.

За приписами ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, належить до категорії кримінальних проступків.

За встановлених у ст. 49 КК України умов особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули передбачені у частині першій цієї статті диференційовані строки. Ці строки визначені з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення відповідно до класифікації, встановленої ст. 12 КК України.

У разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки (п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України).

Згідно з ч. 5 ст. 74 КК України на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу, особа також може бути звільнена судом від покарання, зокрема у випадку, коли особа заперечує проти звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження з цієї підстави.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 вчинила інкриміноване їй кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, 15 червня 2023 року. Таким чином, до постановлення ухвали суду апеляційної інстанції від 19 серпня 2025 року, до набрання вироком суду першої інстанції законної сили (частини 1, 2 ст. 532 КПК України), сплинув строк притягнення її до кримінальної відповідальності. Проте, розглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст. 285 КПК України не роз`яснив ОСОБА_8 про закінчення на момент апеляційного перегляду строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України, що є правовою підставою для її звільнення від кримінальної відповідальності відповідно до ст. 49 КК України у порядку, передбаченому КПК України, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, а також не роз`яснив права заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення.

Отже, приймаючи рішення, суд апеляційної інстанції допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, не застосувавши закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного в постанові від 06 грудня 2021 року (справа № 521/8873/18), особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у суді касаційної інстанції в порядку ст. 440 КПК України за наявності трьох умов: 1) на день перегляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, тобто до набрання вироком суду першої інстанції законної сили, закінчилися строки давності притягнення такої особи до кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення; 2) ця особа не подавала до апеляційного суду відповідне клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності і суд апеляційної інстанції не роз`яснив відповідно до положень ст. 285 КПК України особі наявності зазначених підстав для звільнення від кримінальної відповідальності та не з`ясував її думки щодо згоди чи незгоди з таким звільненням; 3) така особа за вказаних обставин висловила згоду в касаційному суді на звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

У контексті викладеного, а також зважаючи на те, що засуджена у суді касаційної інстанції заперечувала проти звільнення її від кримінальної відповідальності та наполягала на невинуватості у вчиненні інкримінованого їй проступку, то колегія судів, з огляду на повноваження, надані нормами статей 436, 437 КПК України щодо можливості зміни судових рішень судів попередніх інстанцій, має процесуальну можливість виправити допущену апеляційним судом помилку та вважає за можливе звільнити засуджену ОСОБА_8 від призначеного за ч. 1 ст. 125 КК України покарання у зв`язку із закінченням строків давності, тобто застосувати положення п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.

За таких обставин касаційна скарга засудженої і її захисника підлягає частковому задоволенню, а вирок районного суду в порядку ст. 433 КПК України та ухвала апеляційного суду - зміні.

Окремо колегія суддів хоче зазначити про заявлену представником потерпілого ОСОБА_9 - адвокатом ОСОБА_6 до стягнення зі засудженої ОСОБА_8 суму витрат на правову допомогу.

Варто зауважити, що у висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20), зазначено, що суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Тобто Велика Палата Верховного Суду вказала на необхідність вирішення питання щодо процесуальних витрат у різних за процесуальною формою судових рішеннях.

Таким чином, заявлені представником потерпілого ОСОБА_9 - адвокатом ОСОБА_6 у суді касаційної інстанції вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу повинні вирішуватися цим Судом.

Водночас слід зазначити, що правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг.

Така позиція узгоджується з усталеною судовою практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (див., наприклад, постанови від 06 жовтня 2022 року у справі № 554/1940/20, провадження № 51-5524км21; від 02 листопада 2023 року у справі № 686/28824/21, провадження № 51-2059км23 тощо).

У заяві до Верховного Суду представник потерпілого висловила вимогу про стягнення витрат на правову допомогу у сумі 8000 грн, пов`язаних із виготовленням заперечень на касаційну скаргу та участю у касаційному розгляді у цьому провадженні, додавши договір про надання послуг адвоката від 28 червня 2023 року, ордер на надання правничої допомоги від 01 грудня 2025 року, додаток № 2 про проведення розрахунку за договором від 28 червня 2023 року та сам розрахунок. Проте з договору про надання послуг адвоката від 28 червня 2023 року, зокрема п. 3.1, вбачається, що цей договір діє до закінчення стадії апеляційного оскарження. Будь яких даних про внесення змін до договору, а також продовження його дії на час касаційного розгляду, додані представником матеріали не містять. Відсутній в них і документ, що підтверджує оплату потерпілим гонорару адвокату ОСОБА_6 .

Отже, колегія суддів, розглянувши заяву представника потерпілого про відшкодування витрат на правову допомогу, дійшла висновку, що адвокат ОСОБА_6 не надала суду підтвердження своїх повноважень на участь у розгляді цього кримінального провадження у суді касаційної інстанції, а також документа, що б засвідчив оплату їй гонорару потерпілим.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заяви представника потерпілого про стягнення із засудженої ОСОБА_8 витрат на правову допомогу у розмірі 8000 грн.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

У порядку ст. 433 КПК України вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 26 березня 2024 року й ухвалу Черкаського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_8 змінити.

Звільнити ОСОБА_8 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України від призначеного покарання за ч. 1 ст. 125 цього Кодексу у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, у зв`язку із закінченням строків давності.

Заяву представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_6 про стягнення на користь потерпілого із засудженої ОСОБА_8 витрат на правову допомогу адвоката у сумі 8000 грн, пов`язаних із підготовкою та складанням заперечень на касаційну скаргу сторони захисту і представництвом потерпілого в суді касаційної інстанції, залишити без задоволення.

У іншій частині судові рішення залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3