Житомирський апеляційний суд
Справа №279/4577/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/892/25
Категорія ст.81 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в в м.Житомирі судове провадження №279/4577/25 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11.08.2025,

в с т а н о в и в:

зазначеною ухвалою на підставі ст.81 КК України відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання за вироком Корольовського районного суду м.Житомира від 21.08.2023, зміненого ухвалою Житомирського апеляційного суду від 10.01.2024.

В поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, та прийняти законне та обґрунтоване рішення, задовольнити його клопотання про умовно-дострокове звільнення. Зазначає, що добре розуміє свій проступок, як і його тяжкість. Звертає увагу на те, що за 5 років та 4 місяці відбуття покарання він має добру поведінку, не порушує режим утримання, не має конфліктів з іншими засудженими, вину визнає повністю та щиро кається. Наголошує, що фактично весь час працює на фермі, де не кожний витримає, на це місце дуже тяжко знайти йому заміну, що і стало підставами для адміністрації оголошень йому порушень утримання. Зазначає, що в разі його звільнення зразу ж з`явиться до ТЦК з метою мобілізації для захисту держави.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, позицію прокурора, який просив оскаржену ухвалу залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КІІК України.

Згідно ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З ухвали убачається, що приймаючи рішення про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення, суд першої інстанції діяв у відповідності до положень ст.81 КК України та ст.539 КПК України, відповідним чином мотивувавши свої висновки.

Відповідно до ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за умови, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, та після фактичного відбуття ним призначеної судом частини строку покарання, яка визначена у ч.3 ст.81 КК України.

Зі змісту вказаної норми випливає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання являє собою звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за наявності таких обов`язкових умов, як відбування покарання у виді позбавлення волі, доведення засудженим свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, фактичне відбуття встановленої законом частини призначеного покарання в залежності від класифікації злочину за ступенем тяжкості, формою вини та об`єктом суспільно-небезпечного посягання, наявності попередніх судимостей.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно- дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 року №2 умовно - дострокове звільнення від відбування покарання, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Аналізуючи дані про поведінку засудженого та ставлення його до праці за весь період відбування покарання, суд першої інстанції правильно встановив відсутність відповідних підстав для задоволення клопотання адвоката засудженого.

З таким висновком суду погоджується й апеляційний суд та вважає, що в матеріалах провадження відсутні переконливі докази, котрі свідчать про готовність засудженого до самокерованої правослухняної поведінки, а отже клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого наразі є передчасним.

Так, дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що ОСОБА_7 засуджений вироком Корольовського районного суду м.Житомира від 21.08.2023, зміненого ухвалою Житомирського апеляційного суду від 10.01.2024 року, за ч. 1 ст.152, ч.1 ст.129, ч.1 ст.187, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі (а.п.23-51).

Початок строку відбування покарання 27.11.2020, кінець строку 27.11.2027.

Згідно характеристики на засудженого та довідки про заохочення та стягнення(а.п.53-56, 61), ОСОБА_7 за період з 08.07.2024 по 07.04.2025 мав 4 подяки за виконання покладених на нього обов`язків та додержань правил поведінки; за період з 15.02.2024 по 18.04.2025 року мав 2 стягнення за порушення встановленого порядку відбування покарань (по 7 діб ДІЗО), засуджений не готовий змінювати своє життя після звільнення, не бере участі у програмах та заходах, займається за колекційною програмою «Підтримка родинних зв`язків» та програмою диференційованого виховання впливу «Духовне відродження» шляхом відвідування церкви при установі. У виправній колонії працевлаштований в господарській обслузі, ставлення до праці задовільне.

У відповідності до висновку щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_7 (а.п.58-60) за визначеними критеріями «ставлення до скоєного кримінального правопорушення» «ставлення до праці» зазначено, що засуджений вважає, що з ним вчинили несправедливо та звинувачує інших у скоєному, виправдовується з ненавистю до суспільства або окремих людей, засуджений працевлаштований або виявляє активне бажання працювати, володіє достатніми професійними навичками для отримання роботи. Ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, а також ризик ймовірної небезпеки для суспільства оцінюється як «середній». З урахуванням аналізу критеріїв оцінки виправлення засудженого, характеристики засудженого, результатів індивідуально-виховної роботи адміністрацією установи відбування покарань надано висновок, що засуджений ОСОБА_7 не став на шлях виправлення (не довів своє виправлення).

В свою чергу, згідно протоколу №14 засідання комісії з розгляду питань щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання від 30.07.2025 за результатами розгляду матеріалів особової справи ОСОБА_7 , комісією ДУ «Коростенська ВК (№71)» вирішено не направляти матеріали в суд з питань умовно-дострокового звільнення, так як засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення (а.п.57).

Проаналізувавши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що факт того, що хоча засуджений ОСОБА_7 формально виконує свої прямі обов`язки, свідчить лише про те, що останній виконує їх на підставі закону, оскільки це є прямим обов`язком усіх засуджених, а умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, визнання вини у скоєному злочині, і з огляду на це, такі дії засудженого, за факту наявності 2 стягнень (не погашені в законному порядку) за порушення вимог умов утримання, в тому числі й поміщення до карцеру, непослідовну позицію щодо своєї винності у скоєних тяжких правопорушень, як і з врахуванням тяжкості та кількості вчиненого, на даний час не можна безумовно розцінювати як сумлінну поведінку та належне ставлення до праці, а тому, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_7 своєю поведінкою достатньо ще не довів своє виправлення та перевиховання і обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання захисника засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Таким чином, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст.376 ч.2, 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11.08.2025, якою відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання за вироком Корольовського районного суду м.Житомира від 21.08.2023, зміненого ухвалою Житомирського апеляційного суду від 10.01.2024, на підставі ст.81 КК України, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді :