Справа №576/3279/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/868/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Погроза або насильство щодо працівника правоохоронного органу
УХВАЛА

Іменем України

01 жовтня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 576/3279/24 за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 31.03.2025, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Глухів Сумської області, зареєстрований і проживає: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 345, ч. 2 ст. 345 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Глухів Сумської області, зареєстрований: АДРЕСА_2 , мешкає: АДРЕСА_3 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець с. Слоут, Глухівського району Сумської області, зареєстрований: АДРЕСА_4 , проживає: АДРЕСА_5 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_11 ,

обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

захисника адвоката ОСОБА_15 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах захисник ОСОБА_16 просить скасувати вирок суду відносно:

- обвинуваченого ОСОБА_17 в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити останньому покарання: за ч. 1 ст. 345 КК у виді одного року обмеження волі; за ч. 2 ст. 345 КК у виді одного року позбавлення волі, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточне покарання у виді одного року позбавлення волі, звільнивши ОСОБА_12 на підставі ст. 75, 76 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки, поклавши відповідні обов`язки і звільнивши з-під варти в залі суду, оскільки ОСОБА_12 щиро розкаявся, повністю визнав свою вину, публічно вибачився перед потерпілими поліцейськими, злочин вчинив під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням з боку потерпілого, є інвалідом дитинства третьої групи, має на утриманні неповнолітню доньку, матір, яка потребує стороннього догляду, позитивно характеризується за місцям мешкання, бере активну участь у допомозі ЗСУ. Вважає необгрунтованими висновки суду про наявність такої обтяжуючої покарання обставини як вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, а також неприпустимим посилання на попередню погашену судимість ОСОБА_12 . Прокурор орієнтував суд на можливість призначення покарання ОСОБА_12 із застосуванням ст. 75 КК;

- відносно обвинуваченого ОСОБА_18 в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити за ч. 2 ст. 345 КК покарання у виді одного року обмеження волі. На підставі ст. 75, 76 КК звільнити ОСОБА_13 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки, поклавши передбачені обов`язки і звільнити останнього з-під варти, оскільки суд першої інстанції безпідставно не визнав пом`якшуючою покарання обставиною активне сприяння розкриттю злочину та послався на складений відносно останнього обвинувальний акт за ст. 190 КК, при цьому навпаки визнав обтяжуючою покарання обставиною вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, що не підтверджується матеріалами справи. Зазначає, що досудова доповідь, на яку послався суд містить рекомендації і не є обов`язковою при призначенні покарання. ОСОБА_13 раніше не судимий, приймає участь у будівництві фортифікаційних споруд, виховується без батька, перебуває на утриманні матері;

- відносно обвинуваченого ОСОБА_19 в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити покарання: за ч. 2 ст. 342 КК у виді шести місяців обмеження волі; за ч. 2 с. 345 КК у виді одного року обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді одного року обмеження волі. На підставі ст. 75, 76 КК звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки, поклавши обов`язки і звільнивши з-під варти в залі суду, оскільки суд першої інстанції безпідставно не визнав пом`якшуючою покарання обставиною активне сприяння розкриттю злочину, визнавши при цьому обтяжуючою покарання обставиною, вчинення злочину у стані алкгольного сп`яніння без підтверджуючих цих обставин документів, не врахував, що обвинувачений є сиротою та виховується опікуном, є студентом 1 курсу денного форми навчання, характеризується позитивно, раніше не судимий, а досудова доповідь містить рекомендації для суду та не є обов`язковою.

Прокурор ОСОБА_20 у поданій апеляційній скарзі просить змінити вирок суду відносно ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, виключивши посилання суду на перебування обвинувачених у стані алкгольного сп`яніння при вчиненні кримінальних правопорушень, а також з мотивувальної частини вироку посилання на обтяжуючу покарання обставину, передбачену ст. 67 КК вчинення злочину у стані алкгольного сп`яніння.

Вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 31.03.2025 ОСОБА_12 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 345, ч. 2 ст. 345 КК, і йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 345 КК у виді одного року обмеження волі; за ч. 2 ст. 345 КК у виді трьох років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_12 призначене остаточне покарання у виді трьох років позбавлення волі.

ОСОБА_13 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК, і йому призначене покарання у виді одного року позбавлення волі.

ОСОБА_14 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК, і йому призначене покарання: за ч. 2 ст. 342 КК у виді одного року обмеження волі; за ч. 2 ст. 345 КК у виді одного року позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_14 призначене остаточне покарання у виді одного року позбавлення волі.

ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 до набрання вироком законної сили змінені запобіжні заходи на тримання під вартою.

Згідно вироку суду, 17.11.2024 близько 23:30 поліцейський СРПП ВП № 1 Шосткинського РУП ГУНП в Сумській області сержант поліції ОСОБА_21 під час несення служби спільно з поліцейським СРПП ВП № 1 Шосткинського РУП ГУНП в Сумській області сержантом поліції ОСОБА_22 , знаходячись на службовому т/з Renault Duster, с. н. з. НОМЕР_1 неподалік будинків № 12 та 29 по вул. Київській в м. Глухів, помітили групу осіб, які порушували комендантську годину, встановлену розпорядженням Сумської обласної державної адміністрації № 205-ОД від 25.05.2023. На вимогу вказати причини порушення комендантської години та надати для перевірки документи, що посвідчують особу, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , кожен окремо, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, почали поводити себе зухвало та агресивно, висловлювались у бік нецензурною лайкою та всіляко ображати. ОСОБА_12 почав штовхати, хапати за одяг поліцейського ОСОБА_21 , неодноразово висловлював у його бік погрози вбивством у зв`язку із виконанням своїх службових обов`язків, після чого наніс йому удари кулаком руки у обличчя, спричинивши останньому легкі тілесні ушкодження. Після прибуття на місце слідчо-оперативної групи ОСОБА_12 о 23:53 наніс слідчому ВП № 1 Шосткинського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_23 удари кулаком руки в тулуб, завдавши фізичного болю. ОСОБА_13 о 23:31 також наніс поліцейському ОСОБА_21 один удар ногою в тулуб, завдавши фізичного болю, а поліцейському ОСОБА_22 наніс два удари ногою в область живота, від яких останній втратив рівновагу та впав спиною на асфальт. Після цього ОСОБА_13 наніс поліцейському ОСОБА_22 удари ногою в тулуб, внаслідок чого завдав останньому фізичного болю. ОСОБА_14 наніс поліцейському ОСОБА_22 удари кулаком руки в тулуб, завдавши фізичного болю. Під час затримання ОСОБА_14 почав чинити фізичний активний опір, штовхався, розмахував руками, хапав за рукава поліцейського ОСОБА_21 , а потім наніс поліцейському ОСОБА_22 удар рукою у грудну клітину, завдавши потерпілому фізичного болю.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та їх захисника ОСОБА_15 , які підтримали свої апеляційні скарги і частково апеляційну скаргу прокурора, доводи прокурора ОСОБА_11 , яка підтримала змінену апеляційну скаргу прокурора та заперечила щодо задоволення апеляційних скарг захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційні скарги захисника підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованих їм правопорушень за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах ніким із сторін не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційних скарг захисника ОСОБА_15 про суворість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою, як зазначалось вище, є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді обмеження волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами.

Законодавець з огляду на положення ст. 75 КК підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення такої особи без реального відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи дані про обвинувачених, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК, колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення обвинувачених від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, як про це поставлене питання у апеляційних скаргах їх захисника ОСОБА_15 .

Крім того, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності» (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоч це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні обвинуваченим покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень, дані про особу ОСОБА_12 , який не працює, має постійне місце проживання, позитивно характеризується, на обліку у лікарів не перебуває, згідно досудової доповіді має високий рівень небезпеки для суспільства, а його виправлення можливе тільки в умовах ізоляції, дані про ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які є особами молодого віку, мають постійне місце проживання, не працевлаштовані, позитивно характеризується за місцем мешкання, на обліку у лікарів не перебувають, згідно досудової доповіді мають середній рівень небезпеки для суспільства.

Суд першої інстанції також врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а саме їх щире каяття, не встановивши при цьому наявність обставин, що пом`якшують покарання щодо обвинуваченого ОСОБА_12 . Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_12 суд визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Врахувавши наведені обставини у їх сукупності суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 345, ч. 2 ст. 345 КК, ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 345 КК та ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК покарання у межах санкцій цих статтей, що на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

Визначене судом покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Доводи захисника про те, що судом безпідставно не взято до уваги обставину, що пом`якшує покарання щире каяття ОСОБА_12 не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції вказані обставини встановлені не були.

Щире каяття припускає критичну оцінку особою своєї злочинної поведінки шляхом визнання вини й готовності нести кримінальну відповідальність, це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Не має підстав встановлення щирого каяття, як обставини, що пом`якшує покарання, у випадку, коли обвинувачений повідомив про своє розкаяння неусвідомлено та не щиро, озвучивши це лише на словах, не підтверджених жодними діями як-то вибачення перед потерпілим, відшкодування заподіяної матеріальної чи моральної шкоди, а вину свою визнав таким чином, що підтвердив лише очевидність скоєння ним.

На переконання колегії суддів, матеріали провадження не містять реальних та дієвих проявів щирості з боку обвинуваченого ОСОБА_12 .

Доводи захисника про те, що ОСОБА_12 є особою з інвалідністю колегія суддів до уваги не бере, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які застереження щодо неможливості відбування ним покарання в умовах ізоляції від суспільства. Не надано апеляційному суду і інформації про те, що обвинувачений за станом свого здоров`я не може відбувати покарання у виді позбавлення волі.

Не заслуговують на увагу колегії суддів і посилання захисника на наявність такої пом`якшуючої покарання обставини щодо ОСОБА_13 та ОСОБА_14 як активне сприяння розкриттю злочину, оскільки активне сприяння розкриттю злочину, полягає у наданні особою органу досудового розслідування, суду будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин або фактів, проте такі обставини не були встановлені в ході судового розгляду.

Отже, доводи захисника, викладені в апеляційній скарзі щодо суворості призначеного обвинуваченим покарання не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, оскільки такі вже були судом враховані та взяті до уваги при призначенні кожному з них покарання у сукупності також і з іншими фактичними обставинами провадження, враховуючи зухвалість їх протиправних дій під час вчинення кримінальних правопорушень, направлених в тому числі на підрив авторитету правоохоронних органів, їх нормальну діяльність.

Разом з тим, є такими, що знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду доводи захисника ОСОБА_15 та прокурора ОСОБА_24 про безпідставність визнання судом обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вчинення кримінального правопорушення у стані алкгольного сп`яніння, оскільки відповідно обвинувального акта така обставина щодо цих осіб не була встановлена органом досудового розслідування.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 368 КПК, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За приписами ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. Обвинувальний акт має містити, у тому числі, відомості щодо наявності або відсутності обставин, які обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченому (п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК).

У зв`язку із наведеним, враховуючи зміст обвинувального акта, визнання обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вчинення кримінального правопорушення у стані алкгольного сп`яніння не узгоджується з положеннями ст. 337 КПК, тому необхідно виключити з вироку суду обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Підлягає виключенню з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним і посилання суду на вчинення ОСОБА_13 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК та ОСОБА_14 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК у стані алкгольного сп`яніння, оскільки в обвинувальному акті будь-які посилання на їх перебування у стані алкгольного сп`яніння відсутні.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а згідно п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, є не застосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 31.03.2025 відносно ОСОБА_25 та ОСОБА_26 змінити через неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду першої інстанції:

- з формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним вчинення ОСОБА_27 і ОСОБА_28 кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп`яніння;

- обтяжуючу покарання ОСОБА_25 і ОСОБА_26 обставину, передбачену ст. 67 КК України, а саме про вчинення ними кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп`яніння.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особами, які утримуються під вартою, у той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4