ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/363/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.286 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000514 від 02 червня 2025 року, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Золотники Теребовлянського району Тернопільської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, на утриманні двоє малолітніх дітей, працюючого водієм-експедитором у ФОП « ОСОБА_9 », зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Відповідно до ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши йому 3 (три) роки іспитового строку.

Зобов`язано ОСОБА_7 , відповідно до ст. 76 КК України, в період дії іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов прокурора відділу Тернопільської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України, Тернопільської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь Національної служби здоров`я України кошти в розмірі 2148,45 (дві тисячі сто сорок вісім гривень сорок п`ять копійок) грн на відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину (UA026011; , отримувач ГУК у м.Києві/Шевченківський р-н/ 24060300, банк отримувача Казначейство України), код класифікації доходів 24060300.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь Тернопільської обласної ради кошти в розмірі 123,04 (сто двадцять три гривні чотири копійки) грн на відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілих від злочину (UA0019001; код бюджетної класифікації 21080500 «інші надходження», отримувач Головне управління Державної казначейської служби України в Тернопільській області, ).

Вироком суду також вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно вироку суду, 02 червня 2025 року о 09 годині 25 хвилин водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «CITROEN С4 P1CASS0» р.н. НОМЕР_1 із пасажиром ОСОБА_10 без вантажу, рухався лівою смугою транспортного потоку вул. Об`їзна, м. Тернопіль в напрямку вул. Протасевича від вул.Степана Будного із швидкістю 72...88 км/год, чим порушив вимоги пунктів 12.4 та 12.9 (б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями (далі - ПДР), які зобов`язували його рухатися в населеному пункті м. Тернопіль зі швидкістю не більше 50 км/год.

Під час руху обвинувачений ОСОБА_7 в порушення пунктів 1.5 ч.1, 1.10 (в частині визначення поняття «дорожні умови», «дорожня обстановка», «населений пункт», «пішохідний перехід», «перевага»). 2.3 «б» ПДР, а також вимог ст.14 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-ХІІ від 30 червня 1993 року), із змінами та доповненнями не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, не ураховував дорожні умови і не обрав такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним і в такий спосіб своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Продовжуючи такий рух, водій ОСОБА_7 наближався до регульованого світлофором пішохідного переходу, що встановлений на вул. Об`їзна м.Тернопіль, поряд з будинком №23, і позначений дорожнього розміткою 1.14.2 («зебра») з лініями червоного та білого кольорів та дорожніми знаками: 5.38.1, 5.38.2 («пішохідний перехід») ПДР, та на якому горів червоний сигнал для транспортних засобів, який забороняє рух. У вказаний період зазначеним пішохідним переходом на зелений сигнал для пішоходів, справа наліво відносно руху автомобіля, рухався пішохід ОСОБА_11 , а в правій смузі на виконання вимог світлофорного об`єкту стояв нерухомо вантажний автомобіль «MAN TGL 8.220» р.н. НОМЕР_2 із причепом «KONAR» р.н. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_12 ..

Будучи проінформованим заборонним («червоним») для руху автомобілів сигналом світлофора та зупинкою у правій смузі для руху попутного із ним вантажного автомобіля «MAN TGL 8.220» із причепом «KONAR», водій ОСОБА_7 проігнорував дані вимоги, горизонтальну розмітку 1.12 (розділ 34 «Дорожня розмітка») та вимоги пунктів: 8.7.3 (е) та 8.10, ПДР і не зупинився перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), продовживши рух. Унаслідок цього, на пішохідному переході допустив наїзд передньою правою частиною керованого автомобіля «CITROEN С4 PІCASSO» на пішохода ОСОБА_11 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди, пішоходу ОСОБА_11 спричинено тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми грудей та живота з численними переломами ребер, що супроводжувалися ушкодженнями обох листків плеври та тканини лівої легені, повним поперечним порушенням цілісності (розривом) селезінки, а також поширеними крововиливами у м`які тканини лівої половини бокової поверхні грудей та клітковину лівої половини заочеревинного простору, внутрішньою кровотечою, від яких о 10 год 35 хв 02.06.2025 настала його смерть у КНП «Тернопільська обласна клінічна лікарня» ТОР.

Порушення обвинуваченим ОСОБА_7 вимог пунктів: 8.7.3 (е) та 8.10, а також горизонтальної розмітки 1.12 (розділ 34 «Дорожня розмітка») ПДР, перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті потерпілого ОСОБА_11 .

Таким чином, дії ОСОБА_7 які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого ОСОБА_11 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК України.

В апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеність вини та юридичну кваліфікацію дій вчиненого обвинуваченим злочину, просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Свої доводи мотивує тим, що призначене судом покаранням є занадто суворим, оскільки не враховано належним чином дані про особу обвинуваченого, що раніше не судимий, позитивно характеризується, щиро розкаявся у скоєному та відшкодував завдану шкоду.

Крім того обвинувачений працює водієм і призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами позбавить його єдиного джерела заробітку.

Вважає, що місцевий суд не дав належної оцінки тому, що у нього на утриманні перебуває дружина та двоє дітей, а потерпілі не мають до нього жодних претензій.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу і просять змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання; прокурора, який вирок місцевого суду вважає законним та обґрунтованим і просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст.75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст.75 КК законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_7 вид та розмір основного покарання, місцевий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення. Так, суд узяв до уваги, що обвинувачений, порушивши вимоги ПДР, вчинив необережний тяжкий злочин, наслідками якого стала смерть потерпілого та призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, при цьому не залишив поза увагою суд й змісту допущених обвинуваченим порушень ПДР.

Також, виконуючи приписи ст. 65 цього Кодексу, суд зважив на щире каяття ОСОБА_7 , що підтверджується поведінкою останнього як на досудовому розслідуванні даного кримінального провадження, так і під час судового розгляду, повне визнання ним своєї вини, добровільне відшкодування завданої шкоди на користь законного представника потерпілих, (потерпілі з цивільним позовом до обвинуваченого не зверталися), визнання ОСОБА_7 своєї вини з початку досудового розслідування та розкаяння у вчиненому, враховано судом й дані про особу винного, котрий вперше притягається до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позицію потерпілих.

Встановивши наявність ряду пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин, врахувавши дані про особу винного, його ставлення до вчиненого, щире каяття, добровільне відшкодування шкоди, думку потерпілих, місцевий суд при призначенні покарання дійшов висновку про можливість застосування положень ст.75 КК України.

Відповідно до положень ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Так, щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не вбачає підстав сумніватися в щирості розкаяння обвинуваченого, який як на досудовому слідстві, так і у судах обох інстанцій повністю визнав себе винним, вказав, що саме з його вини трапилась ДТП, в результаті якої загинула людина, просив вибачення у потерпілих, відшкодував шкоду, у зв`язку із чим вважає можливим виправлення останнього без ізоляції його від суспільства та просив не позбавляти його волі.

Також потерпіла ОСОБА_13 та законний представник потерпілих ОСОБА_14 , у поданих ними заявах про примирення із обвинуваченим, просила суворо обвинуваченого не карати та не позбавляти його волі та права керування транспортним засобом, вказали про відсутність до нього претензій та не пред`являла до обвинуваченого позовних вимог (а.с.35-36).

На думку колегії суддів така поведінка обвинуваченого свідчить не лише про визнання ним своєї вини, але і вказує на розкаяння обвинуваченого у вчиненому злочині.

Також при вирішенні питання про можливість застосування до обвинуваченого звільнення від відбування покарання з випробуванням врахуванню підлягають, зокрема, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, ступінь його тяжкості, дані про особу обвинуваченого й ті, що її характеризують, обставини, що пом`якшують і відсутність обставин, що обтяжують покарання, та інші дані, що мають значення при призначенні покарання.

Ураховуючи наведене та зважаючи на конкретні обставини цього кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який хоча і відноситься до тяжких злочинів, однак є злочином з необережною формою вини, встановлені місцевим судом дані про особу ОСОБА_7 , його поведінку після вчинення злочину, відношення до скоєного та критичний осуд своєї поведінки, відшкодування шкоди, позицію потерпілих, обставини, що пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання, колегія суддів вважає, що досягти мети покарання та попередження вчинення ОСОБА_7 нових злочинів можливо без його ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК з визначенням терміну іспитового строку та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, що буде достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення.

Колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку таке звільнення від відбування призначеного основного покарання відповідатиме вимогам статей 50, 65, 75 КК та принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

В апеляційній скарзі захисник просить не застосовувати до обвинуваченого додаткове покарання позбавлення права керування транспортним засобом, мотивуючи тим, що керування транспортним засобом є складовою джерела його доходу та засобу для існування, а також наявність у нього на утриманні сім`ї.

Колегією суддів такі доводи апеляційної скарги враховуються, однак зазначені обставини, з урахуванням викладених вище не можуть бути достатньою підставою для не застосування до обвинуваченого додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

При цьому, колегія суддів вважає вірним врахування місцевим судом при призначенні додаткового покарання обвинуваченому конкретних обставин вчинення ним кримінального правопорушення, а саме те, що він відверто знехтував правилами дорожнього руху України, допустив ряд грубих їх порушень, що призвело до настання наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілого ОСОБА_11 , а тому колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що виправлення обвинуваченого можливе лише з призначенням йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що подія мала місце 02 червня 2025 року, у той же час із ОСОБА_7 був укладений трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (а.п.89-90), на підставі якого останній був прийнятий на роботу на посаду водія експедитора до ФОП ОСОБА_9 вже після вчинення ОСОБА_7 злочину, а саме 24 липня 2025 року, а отже доводи сторони захисту про те, що позбавлення права керування транспортними засобами позбавить обвинуваченого джерела його доходу та засобу для існування та забезпечення його сім`ї, є непереконливими.

Інші підстави, з яких захисник просить не застосовувати до обвинуваченого додаткове покарання, вже були враховані місцевим судом при призначенні основного покарання, що стали підставою для застосування до призначеного покарання у вигляді позбавлення волі ст.75 КК України та встановлення іспитового строку.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно визначено вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_7 із призначенням додаткового покарання, а отже не вбачає підстав для зміни вироку в цій частині, як про це просить його захисник в апеляційній скарзі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді