Дата документу 27.11.2025 Справа № 314/5171/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1024/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/5171/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.246 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 вересня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Кам`яне Вільнянського району Запорізької області, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.246 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

08 серпня 2022 року, приблизно о 06 годині 00 хвилин, ОСОБА_8 , маючи умисел направлений на незаконну порубку дерев, за попередньою змовою з невстановленою особою, відносно якого матеріали виділено в окреме кримінальне провадження, попрямували до лісосмуги, яка розташована поблизу с.Новософіївка Матвіївська ТГ Запорізького району Запорізької області. Знаходячись на вищевказаній ділянці місцевості, ОСОБА_8 разом з невстановленою особою, усвідомлювали, що своїми діями завдають шкоду довкіллю, з метою заготівлі дров для особистих потреб, незаконно, порушуючи порядок спеціального використання лісових ресурсів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 №761, без відповідного дозволу, не маючи лісорубного квитка (ордера) на здійснення порубки дерев, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з невстановленою особою, зрізали за допомогою бензопили марки «Craft-Tec» СТ-5500, в корпусі чорно-зеленого кольору, 13 сиро ростучих (живих) дерев породи «Клен», які не перебувають у комунальній чи приватній власності, то відповідно до законодавства вони перебувають у державній власності України, що призвело до припинення росту дерев. При цьому шляхом спилювання повністю відокремили дерева від кореня, відрізав гілля, які залишили на місці події, розпилили зрізані дерева на колоди, які залишили на місці та планували в подальшому перевезти їх за місцем свого мешкання.

В процесі порубки дерев, ОСОБА_8 разом з невстановленою особою, були помічені лісничим ДП «Пологівського лісництва» - ОСОБА_9 , який в свою чергу викликав на місце події слідчо-оперативну групу ВнП №2 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області.

Своїми незаконними діями ОСОБА_8 за попередньою змовою з невстановленою особою, відносно якого матеріали виділено в окреме кримінальне провадження, випиляли 13 сироростучих (живих) дерев породи «Клен» на загальну суму 63 467 грн. 89 коп., чим заподіяли істотну шкоду інтересам держави в особі Матвіївської сільської територіальної громади.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.246 КК як незаконна порубка дерев у захисних лісових насадженнях, що заподіяло істотну шкоду, вчинена за попередньою змовою групою осіб. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим з урахуванням вироку Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 липня 2024 року призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Вирішено питання про зарахування строку покарання, запобіжний захід, процесуальні витрати, цивільний позов та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.246 КК, та призначити йому покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань за даним вироком та вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 липня 2024 року остаточно призначити покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що, обираючи ОСОБА_8 мінімально можливе покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.246 КК, суд недостатньою мірою врахував дані про особу обвинуваченого, зокрема відсутність сталих соціальних зв`язків, постійного місця роботи, наявність судимостей, а також того факту, що ОСОБА_8 після вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.246 КК, вчинив новий злочин, передбачений ч.4 ст.408 КК, за який був засуджений до покарання у виді 5 років позбавлення волі. Крім того судом не враховано тяжкість вчиненого ОСОБА_8 злочину проти довкілля, характер та обставини його вчинення, рівень його суспільної небезпеки, внаслідок якого інтересам держави заподіяно істотну шкоду у розмірі 63 467 грн. 89 коп. ОСОБА_8 , маючи реальну можливість відшкодувати заподіяну злочином шкоду державі, цього не зробив, а навпаки під час проходження військової служби вчинив новий злочин, передбачений ч.4 ст.408 КК. Така поведінка обвинуваченого не свідчить про відверту спокуту у вчиненому діянні. З огляду на викладені обставини необґрунтованим є і застосування принципу поглинення при призначенні остаточного покарання на підставі ч.4 ст.70 КК.

Представник Матвіївської сільської ради, яка є потерпілим у даному кримінальному провадженні, в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, у зв`язку з чим відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК апеляційний суд вважав за можливе провести апеляційний розгляд без участі потерпілої сторони.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вимагаючи в апеляційній скарзі скасувати вирок суду, прокурор зокрема виходив з того, що призначене обвинуваченому покарання є явно несправедливим через м`якість.

Разом з тим, колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, не може погодитися із такими доводами прокурора виходячи з наступного.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який віднесено до нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який не одружений, на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей не має, за місцем мешкання характеризується задовільно, раніше судимий. Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, судом визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та часткове відшкодування шкоди у розмірі 1000 грн. Обставин, що обтяжують покарання, суд не встановив.

Врахувавши зазначені обставини, а також з огляду на повне визнання обвинуваченим своєї вини, що стало підставою для розгляду кримінального провадження у відповідності до положень ч.3 ст.349 КПК, вчинення ним одного епізоду злочину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання у розмірі, визначеному санкцією ч.2 ст.246 КК, який не є мінімально можливим, оскільки санкцією вказаної частини статті передбачено й інше більш м`яке покарання, а саме у виді обмеження волі на строк від 3 до 5 років, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги прокурора про визначення судом мінімально можливого покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.246 КК, є помилковими.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Разом з тим, апеляційна скарга прокурора не містить в собі переконливих доводів, які би доводили явну несправедливість призначеного обвинуваченому покарання через м`якість. Прокурор належним чином не обґрунтував, чому покарання за ч.2 ст.246 КК у виді 3 років позбавлення волі є явно несправедливим покаранням, а покарання у виді 3 років і 6 місяців позбавлення волі буде справедливим.

Наявна у обвинуваченого ОСОБА_8 судимість за ч.4 ст.408 КК вже була врахована судом при призначенні покарання і вона, з огляду на встановлені у даній справі обставини, не дає підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання.

Відсутність у обвинуваченого сталих соціальних зв`язків та постійного місця роботи, на що звертала увагу прокурор в апеляційній скарзі, хоча і має місце, однак не є достатньо переконливими обставинами для призначення покарання у більшому розмірі.

Не погоджується колегія суддів і з доводами прокурора про необхідність збільшення розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 остаточного покарання на підставі ч.4 ст.70 КК, оскільки таке покарання суд визначив із дотриманням загальних засад призначення покарання, обґрунтовано застосувавши при цьому принцип поглинення менш суворого покарання, призначеного оскаржуваним вироком, більш суворим, визначеним вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 липня 2024 року. Розмір остаточно визначеного покарання, усупереч доводам прокурора, є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Відтак, правових підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає.

Посилання прокурора на неврахування судом розміру заподіяної ОСОБА_8 істотної шкоди інтересам держави є безґрунтовними, оскільки суд першої інстанції в повному обсязі задовольнив цивільний позов Матвіївської сільської ради, стягнувши з ОСОБА_8 на її користь шкоду, завдану скоєним злочином, у розмірі 62467 грн. (з урахуванням добровільного часткового відшкодування шкоди у сумі 1000 грн.).

Перелічені прокурором в апеляційній скарзі підстави для призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання, були враховані місцевим судом при визначенні розміру покарання, а тому не можуть бути враховані повторно.

Призначене покарання відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів, і не є надто м`яким як про це зазначено в апеляційній скарзі прокурора.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваного вироку з наведених в апеляційній скарзі прокурора мотивів, апеляційний суд не знаходить.

На переконання колегії суддів у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Переконливих аргументів, які би доводили явну невідповідність покарання, призначеного обвинуваченому за вироком суду, в апеляційній скарзі прокурора не наведено.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4