КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.ПОЛТАВИ
Справа №552/716/26
Провадження № 1-кс/552/209/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2026 м. Полтава

Слідчий суддя Київського районного суду м. Полтави ОСОБА_1 , розглянувши заяву представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 про визнання затримання та тримання під вартою ОСОБА_2 , незаконним, -

В С Т А Н О В И В:

До Київського районного суду м. Полтави 30.01.2026 року надійшла заява представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 про визнання незаконним затримання та тримання під вартою ОСОБА_2 .

На обґрунтування клопотання, зокрема, зазначено, що 29.01.2026 року ОСОБА_2 , здійснюючи свої повноваження адвоката у кримінальній справі, прибув до Відділу поліції № 1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області. Перебуваючи у Відділі поліції № 1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області 29.01.2026 року, близько 18:00, ОСОБА_2 був незаконно затриманий працівниками ІНФОРМАЦІЯ_1 та доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 де перебуває до цього часу.

Заявник просив слідчого суддю про наступне: «Постановити ухвалу, якою зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 , Код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , Електронна пошта: негайно звільнити ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 , паспорт серія НОМЕР_3 , що зареєстрований АДРЕСА_2 ), який знаходиться у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .»

Ознайомившись зі змістом заяви, слідчий суддя дійшов до таких висновків.

Слідчий суддя, згідно з п. 18 ч. 1ст. 3 КПК України, здійснює судовий контроль за дотриманням прав, свобод та осіб у кримінальному провадженні.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК України)

Положеннями ч. 3 ст. 26 КПК України визначено, зокрема, що слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 206 КПК України кожен слідчий суддя, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Тримання під вартою є винятковим і найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, і полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установи тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням вимогам режиму цих установ.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (зі змінами та доповненнями) підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом, рішення суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на прохання Міжнародного кримінального суду про тимчасовий арешт або про арешт і передачу, а також постанова прокурора, прийнята у випадках та порядку, передбачених статтею 615 КПК України.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (зі змінами та доповненнями) - установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

Таким чином, відповідно до ч.1 ст.206 КПК України та Закону України «Про попереднє ув`язнення» (зі змінами та доповненнями) вбачається, що слідчий суддя може зобов`язати орган державної влади чи службову особу додержатися прав такої особи, якщо вона тримається під вартою в слідчому ізоляторі Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахті Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, чи ізоляторі тимчасового тримання.

Із змісту поданої заяви слідує, що ОСОБА_2 не є особою, яка тримається під вартою, в тому числі й у зв`язку із застосованим відносно нього запобіжним заходом, не є затриманим у порядку ст. 208 КПК України та не є особою, затриманою неуповноваженою службовою особою, у порядку ст. 207 КПК України, не утримується правоохоронними органами у зв`язку із розслідуваним ними кримінальним правопорушенням у межах жодного порушеного кримінального провадження.

Будь-яких доказів щодо фактів звернення ОСОБА_2 до правоохорониих органів із заявами про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 146-1 КК України, матеріали заяви не містять.

Таким чином, у слідчого судді відсутні повноваження, визначені КПК України для з`ясування підстав позбавлення волі особи у інших випадках, не пов`язаних із досудовим розслідуванням конкретного кримінального провадження та розгляду у порядку ст. 206 КПК України скарги, поданої не в рамках кримінального провадження.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу на те, що у разі порушення прав чи інтересів службовимим (посадовими) особами РТЦК та СП чи військової частини при здійсненні ними своїх повноважень, пов`язаних із мобілізацією, для судового захисту будь-яка особа вправі звернутись із адміністративними позовом до компетентного адміністративного суду, а у разі вчинення щодо нього протиправних дій, що містять ознаки кримінальних правопорушень, - до правоохоронного орагну із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Дотримання процедури, встановленої законом, є важливою гарантією права кожного на свободу і особисту недоторканість в розумінні статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі "Мельник проти України" Європейський суд наголосив, що право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо прийнятності скарги. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги заяви виходять за межі повноважень слідчого судді відповідно до вимог КПК України.

Окремо слідчий суддя вважає необхіжним роз`яснити, що у даному випадку належним способом реагування на позбавлення особи волі, про що зазначає у скарзі представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 , є звернення до працівників правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Також статтею 206 КПК України не передбачено повернення чи відмова у відкритті провадження за заявою щодо звільнення позбавленої свободи особи, а тому в даному випадку необхідно застосувати аналогію закону, а саме ч. 4 ст. 304 КПК України, якою передбачено, що слідчий суддя відмовляє у відкритті провадження лише у разі, якщо скарга подана на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, що не підлягає оскарженню.

Враховуючи вищезазначене, провадження за заявою представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 про визнання затримання та тримання під вартою ОСОБА_2 , незаконним, не підлягає відкриттю.

Керуючись ст. 206, 309 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

У відкритті провадження за заявою представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 про визнання незаконним затримання та тримання під вартою ОСОБА_2 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1