Справа № 201/386/26
Провадження № 1-кс/201/15/2026
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2026 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши заяву захисника ОСОБА_3 про відвід судді Соборного районного суду міста Дніпра ОСОБА_4 від розгляду кримінального провадження № 0009870 від 12 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні судді Соборного районного суду міста Дніпра ОСОБА_4 перебуває кримінальне провадження № 0009870 від 12 вересня 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 376-1, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 376-1, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 376-1, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 376-1, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України.

15 січня 2026 року захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_3 звернувся із заявою про відвід судді Соборного районного суду міста Дніпра ОСОБА_4 .

В обґрунтування заяви захисник зазначив, що 03 жовтня 2025 року суддею у справі № 201/11916/25 затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 23 вересня 2025 року між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_9 , якого визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 376-1, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України. При цьому кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 було виділено з матеріалів кримінального провадження № 0009870, яке наразі перебуває на розгляді судді ОСОБА_4 щодо інших обвинувачених, у тому числі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Під час розгляду кримінального провадження у справі № 201/11916/25 суддя ОСОБА_4 безпосередньо досліджував матеріали, які є похідними та нерозривно пов`язані з обставинами цього ж кримінального провадження, а також заслуховував пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , який у судовому засіданні визнав свою винуватість та надавав показання щодо обставин вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, ролей інших осіб, взаємодії між співучасниками та характеру їхніх дій.

Таким чином суддя вже отримав доступ до доказової інформації та фактичних обставин, які прямо стосуються предмета доказування у даному кримінальному провадженні, також сформував внутрішнє переконання щодо наявності події злочину, способу його вчинення та участі інших осіб, у тому числі обвинувачених у цьому провадженні.

За таких обставин у сторони захисту обґрунтовано виникає сумнів у здатності суду зберегти об`єктивність та неупередженість при подальшому розгляді справи, оскільки суддя фактично вже здійснював оцінку частини доказів і обставин у межах виділеного кримінального провадження та ухвалив обвинувальний вирок на підставі визнання винуватості одного зі співучасників.

В судове засідання учасники судового провадження, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду заяви про відвід, не з`явились.

Обвинувачена ОСОБА_6 надала заяву про розгляд заяви про відвід за її відсутності, зазначивши, що просить прийняти рішення на розсуд суду.

Захисник обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 надав до суду заяву про розгляд заяви про відвід без участі обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та їх захисника. Також зазначив, що підтримує заяву захисника ОСОБА_3 про відвід судді ОСОБА_4 .

Прокурор ОСОБА_11 , обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , захисники ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , будучи належним чином повідомленими про дата, час та місце розгляду заяви про відвід судді, до суду не з`явились за невідомих причин.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Правове регулювання відводу судді визначається статтями 75, 76 КПК України, в яких наведено вичерпний перелік підстав, за наявності яких суддя безумовно підлягає відводу.

Так однією із підстав, що виключають участь судді в кримінальному провадженні є наявність обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 75 Кримінального процесуального кодексу України суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 80 КПК України за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, судді може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні.

У відповідності до Бангалорських принципів поведінки суддів, об`єктивність судді є обов`язковою умовою належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й у всіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Відповідно до п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, суддя заявляє самовідвід навіть в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Як зазначив захисник обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_3 підставою для відводу судді ОСОБА_4 є той факт, що 03 жовтня 2025 року останній затвердив угоду про визнання винуватості та визнав ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 376-1, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України та надав оцінку фактичним обставинам справи, дійшовши висновку про доведеність події і складів кримінальних правопорушень, у співчучасті яких обвинувачуються і ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Тож на думку захисника ОСОБА_3 , якого підтримав і захисник ОСОБА_10 у своїй заяві, наданій до суду, в сторони захисту обґрунтовано виникає сумнів у здатності суду зберегти свою об`єктивність та неупередженість при подальшому розгляді справи.

Згідно із ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відтак, суду належить дослідити питання підставності відводу, крізь призму рішення ЄСПЛ фактичні обставини якого були б релевантними до обставин у цьому кримінальному провадженні.

Так, у справі «Муча проти Словаччини» від 25 листопада 2021 року ЄСПЛ констатував, що суд, який схвалив угоди спільників про визнання провини, які завдають шкоди презумпції невинуватості старшого гангстера, не був неупередженим в судовому розгляді справи останнього. У п. 48 цього рішення ЄСПЛ зауважує, що конкретні скарги заявника ґрунтуються на тому факті, що його судив і засудив той самий суд першої інстанції, який раніше засуджував його співвиконавців за злочинні дії, вчинені спільно із заявником і що він визначив ці дії таким чином, щоб було зрозуміло, що він також брав у них участь […] Під час розгляду цієї скарги право заявника на презумпцію невинуватості повинно бути враховано. Питання щодо неупередженості судді виникає, коли попереднє рішення вже містить детальну оцінку ролі особи, яка згодом була засуджена у злочині, вчиненому кількома особами, і, зокрема, коли попереднє рішення містить конкретне твердження про причетність заявника або коли враховано, що особа, засуджена згодом відповідала всім критеріям, необхідним для вчинення кримінального правопорушення. Враховуючи обставини конкретної справи, такі елементи можуть розглядатися як ті, що вирішують питання про винуватість особи, яка розглядається в подальшому провадженні, і, таким чином, може призвести до об`єктивно обґрунтованих сумнівів у тому, що національний суд має неупереджену думку щодо суті справи відносно особи, яку судили згодом на початку судового розгляду (абз. 4 п. 49 цього ж рішення).

Не заперечується, що заявника судив і засудив той самий суд першої інстанції, який раніше засуджував його співвиконавців за злочинні дії, вчинені спільно з ним, і що, визначаючи ці діяння, суд першої інстанції також посилався на участь у них заявника (п. 50).

Суд зазначає, що рішення про затвердження угод співвиконавців заявника про визнання винуватості містили детальний фактичний опис їхніх злочинів, включаючи роль заявника в них як спільного виконавця, тоді як точний фактичний опис деяких їхніх злочинних дій був ідентичний точному фактичному опису приписуваних йому злочинних дій. Хоча ці рішення не містять жодного окремого висновку про вину щодо заявника як такого (див. також пункти 27 і 28), їх слід розглядати у світлі складових елементів злочинів, про які йдеться, зокрема, створення, задумування та підтримання злочинного наміру, що передбачає узгоджені злочинні дії з боку спільних виконавців.

Таким чином, засудження співвиконавців заявника у цих злочинах на основі наданого опису їхніх злочинних дій, що включало точне фактичне визначення конкретної ролі заявника в них, в принципі могло викликати сумніви щодо того, чи не призвело це до ситуації, при якій його було визнано таким, що скоїв кримінальні правопорушення, про які йдеться (п. 55).

Посилання на заявника та його дії в такий спосіб може в принципі порушити захист його права на презумпцію невинуватості. Суд усвідомлює, що будь-яке можливе втручання в це право мало місце насамперед у провадженні щодо співвиконавців заявника […]. Тим не менш, засудження його співвиконавців було частиною справи проти заявника (п. 56).

Суд також встановив, що, навіть якщо закон прямо вказує, що не можна зробити жодних висновків про винність особи з кримінального провадження, в якому вона не брала участі, судові рішення мають бути сформульовані таким чином, щоб уникнути будь-яких потенційних попередніх висновків про вину третьої особи, щоб не поставити під загрозу справедливий розгляд обвинувачення в окремому провадженні.

Зазначені посилання жодним чином не були сформульовані таким чином, щоб вказувати на те, що на даний момент заявник є лише обвинуваченим і переслідується в окремому кримінальному провадженні. Разом з тим, жодне таке формулювання чи будь-яке інше пояснення щодо того, що його вину законодавчо не встановлено, не фігурує ні в обґрунтуванні вироків, які засуджують співвиконавців, ні де-небудь ще.

Правда, що у вироках, які засуджують співвиконавців, на заявника посилаються лише під його ініціалами та псевдонімом. Однак, як також зазначено в рішенні, очевидно, що суд першої інстанції чудово знав його особу. Більше того, і що ще важливіше (оскільки точне фактичне визначення власних злочинних дій заявника ідентичне визначенню його співвиконавців), не може бути сумніву, що його участь у їхніх злочинних діях була конкретно та індивідуально визначена у вироках, у яких встановлені такі винні співвиконавці (п.61).

Оскільки суд першої інстанції щодо заявника вважав засудження його співвиконавців частиною справи проти нього, принаймні, на перший погляд, він мав очевидний стимул залишатися послідовним зі своїм попереднім набором рішень, оскільки будь-які суперечливі висновки, зроблені вперше, могли підірвати довіру до останнього (рішення ЄСПЛ «Навальний і Офіцеров»). Так само - враховуючи, що власне засудження заявника значною мірою ґрунтувалося на свідченнях, наданих співвиконавцями, які вже інкримінували йому зізнаннями, які вони дали під час угоди про визнання винуватості - у них також був очевидний стимул не суперечити їхнім попереднім заявам.

З огляду на формулювання вироків проти співвиконавців заявника, вони завдали шкоди його праву заявника вважатися невинним доти, доки його вину не буде доведено. Враховуючи роль, яку вони відіграли у судовому розгляді заявника, який проходив у тому ж суді, його сумніви щодо його неупередженості були об`єктивно виправданими (п. 64 рішення ЄСПЛ у справі «Муча проти Словаччини»).

Згідно з приписами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Крім того, суд бере до уваги положення ст. 1 Європейської Конвенції з прав людини від 04 листопада 1950 (далі - Конвенція) в частині того, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Термін «суд, встановлений законом» з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (Справа «Сокуренко і Стригун проти України», п. 24 Рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року).

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2017 року «Про незалежність судової влади» зазначено, що суддя не може брати участь у розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо він заінтересований у результаті розгляду справи або є інші обставини, які викликають сумнів в об`єктивності та неупередженості судді.

Також судом враховані Бангалорські принципи поведінки суддів від 19 травня 2006 року.

Відповідно до п. 12 Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, передбачено, що незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає на здатність судді приймати незалежні рішення.

У п. 26 рішення від 26 жовтня 1984 року у справі «Де Куббер проти Бельгії» суд зазначив, що «навіть видимість може бути важливою», «правосуддя повинне не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться», тому будь-який суддя, щодо якого є обґрунтовані підстави побоюватися браку безсторонності, має бути відведений.

На підставі викладеного можна зробити висновок, що відводу (самовідводу) підлягає суддя не лише у разі існування фактів, що свідчать про його упередженість, але й у тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Таким чином, враховуючи наведені висновки ЄСПЛ, суд вважає наявними обставини, які можуть викликати в учасників цієї справи сумніви у неупередженості судді ОСОБА_4 внаслідок ухвалення ним вироку на підставі угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_9 .

Відтак, з метою забезпечення права на справедливий судовий розгляд, суд вважає за необхідне заяву захисника ОСОБА_3 про відвід судді ОСОБА_4 задовольнити та передати матеріали кримінального провадження до канцелярії суду для визначення іншого судді автоматизованою системою документообігу суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 75, 80-82, 371, 372 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Задовольнити заяву захисника ОСОБА_3 про відвід судді Соборного районного суду міста Дніпра ОСОБА_4 від розгляду кримінального провадження № 0009870 від 12 вересня 2024 року.

Відвести суддю Соборного районного суду міста Дніпра ОСОБА_4 від розгляду справи № 201/386/26, провадження № 1-кп/201/15/2026 за матеріалами кримінального провадження № 0009870 від 12 вересня 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 376-1, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 376-1, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 376-1, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 376-1, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Справу № 201/386/26, провадження № 1-кп/201/15/2026 передати до канцелярії суду для виконання вимог ст. 35 КПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1