Справа №337/51/26
Номер провадження 1-кс/337/67/2026
УХВАЛА

03 лютого 2026 рокум. Запоріжжя

Слідчий суддя Хортицького районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , розглянувши скаргу представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 в порядку ст. 303 КПК України

ВСТАНОВИВ:

3 лютого 2026 року представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 звернувся до Хортицького районного суду м. Запоріжжя, через підсистему Електронний суд, зі скаргою в порядку ст.303 КПК України, в якій просить скасувати повідомлення дізнавача СД ВП №5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_4 , погоджене прокурором Дніпровської окружної прокуратури м.Запоріжжя ОСОБА_5 від 29.12.2025 року, про підозру ОСОБА_2 у вчинені кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України у кримінальному провадженні № 0000.

В обґрунтування скарги зазначено, що дослідивши текст повідомлення про підозру ОСОБА_2 від 29.12. 2025 року провадження, що обґрунтовують зазначене повідомлення про підозру, стороною захисту встановлено необхідність оскарження вказаного процесуального рішення, з урахуванням невідповідності повідомлення про підозру вимогам КПК України та відсутності належних, достовірних та достатніх доказів для повідомлення про підозру ОСОБА_2 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. ст. 126 КК України.

Відповідно до відомостей, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань, обставинами, що начебто свідчать про вчинення кримінального правопорушення, зазначено спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_6 . Аналогічні твердження містяться й у заяві ОСОБА_7 про вчинення кримінального правопорушення, у якій він зазначає, що дії ОСОБА_2 нібито виражалися у побитті дитини та нанесенні їй тілесних ушкоджень. Разом із тим, у ході досудового розслідування вказані обставини свого підтвердження не знайшли, жодних тілесних ушкоджень у малолітнього ОСОБА_6 встановлено не було. В той же час, у повідомлені про підозру від 29.12.2025 зазначено, що ОСОБА_2 «…нанесла не менше одного удару долонею руки по сідницям та тулубу, чим завдала малолітньому ОСОБА_6 фізичного болю, не спричинивши при цьому тілесних ушкоджень…». Відповідно до правової позиції Касаційного кримінального суду, викладеної у постанові від 03.06.2020 року у справі № 460/2724/18, з огляду на те, що диспозиція частини першої статті 126 КК України не передбачає наслідків у вигляді тілесних ушкоджень, для інкримінування цього кримінального правопорушення визначальним є доведення факту завдання удару, побоїв або інших насильницьких дій, які реально завдали фізичного болю.

Разом з тим, у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які об`єктивні докази, які б підтверджували як сам факт нанесення удару, так і факт спричинення фізичного болю малолітньому ОСОБА_6 . Зокрема, відсутні достовірні медичні документи, що свідчили б про наслідки фізичного впливу, відсутні об`єктивні сліди насильства, відсутні показання безпосередніх очевидців події, а також відсутні будь-які інші належні та допустимі докази, які б підтверджували інкриміновані дії ОСОБА_2 . Єдиним джерелом даних про нібито протиправні дії ОСОБА_2 є показання ОСОБА_7 . Так, відповідно до протоколу його допиту від 22.07.2024 року, він стверджує, що ОСОБА_2 зняла на відео побиття малолітнього сина та виклала його в мережу Інтернет, при цьому зазначає, що «Відео побиття ОСОБА_8 надіслала саме ОСОБА_9 (має на увазі ОСОБА_10 -мамі ОСОБА_2 ), яка в свою чергу переслала його мені в месенджері «Телеграм». Зазначений відеозапис не може вважатися належним, допустимим та достовірним доказом у розумінні положень КПК України, оскільки він отриманий поза межами порядку встановленого КПК України, його походження не встановлено, а перевірка його автентичності є неможливою навіть із залученням спеціальних знань, оскільки відповідно до клопотання експерта від 12.01.2026 року, для вирішення питання щодо оригінальності відеозапису необхідно надати повний комплект апаратури, яка використовувалася для його створення, що є неможливим через відсутність будь-якої інформації про походження відеозапису.

Потерпілим у даному кримінальному провадженні є малолітня дитина, сприйняття якою фізичного болю є індивідуальним, віковозалежним та потребує особливо обережної оцінки. За таких обставин твердження про наявність фізичного болю не можуть ґрунтуватися на припущеннях або опосередкованих твердженнях зацікавленої особи, а мають підтверджуватися сукупністю об`єктивних доказів, яких у цьому кримінальному провадженні не існує.

Відповідно до протоколу допиту ОСОБА_7 від 22.07.2024 року, він посилається на висновок психолога від 30.06.2025 року, яким нібито встановлено деструктивну поведінку матері щодо дитини. Проте вказаний висновок, який наданий стороні захисту не містить таких відомостей. Водночас стороні захисту стало відомо про існування іншого висновку лікаря-дитячого психолога від 01.08.2024 року, складеного за ініціативою ОСОБА_7 , який не надано стороні захисту на ознайомлення. Проте, цей висновок використовувався ОСОБА_7 як доказ у межах цивільної справи № 336/7129/24 щодо визначення місця проживання дитини, що надало стороні захисту можливість його дослідити шляхом залучення спеціалістів. За результатами проведення дослідження, ініційованого стороною захисту, висновком фахівця № 256 від 06.01.2026 року встановлено, що психологічний висновок від 01.08.2024 року не відповідає науково-методичним вимогам та вимогам законодавства у сфері психологічних і судово-експертних досліджень, містить ознаки недостовірності та потенційної фальсифікації. У зв`язку з цим стороною захисту щодо психолога ініційовано внесення відомостей до ЄРДР за ознаками злочинів, передбачених ч.ч.3,4 ст. 358 КК України. Крім того, стороні захисту також не було надано можливості ознайомитися й з відеозаписом допиту малолітнього ОСОБА_6 від 09.12.2024 року, проведеного в межах кримінального провадження, що позбавляє можливості перевірити умови проведення цієї слідчої дії, відсутність навіювання або психологічного впливу, а також з огляду на те, що ОСОБА_2 як мати не була присутня під час допиту своєї дитини, викликає обґрунтовані сумніви у достовірності отриманих показань, зокрема з урахуванням зацікавленості батька дитини у притягненні ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності.

За наведених обставин у матеріалах кримінального провадження відсутні належні, допустимі та достатні докази, які б вказували на наявність події кримінального правопорушенням, а відтак і ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, в діях ОСОБА_2 , тобто факту завдання удару та спричинення фізичного болю малолітньому ОСОБА_6 .

Відповідно до ч. 1ст. 126 КК України кримінальна відповідальність настає за умисне завдання удару, побоїв або вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень. Таким чином, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони кримінального проступку, передбаченого зазначеною нормою, є умисна форма вини, яка передбачає усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своїх дій, передбачення їхніх небезпечних наслідків та бажання настання фізичного болю. У повідомлені про підозру від 29.12.2025 зазначено, що ОСОБА_2 «маючи умисел, спрямований на вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством відносно свого малолітнього сина…», «… передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи настання таких для здоров`я малолітнього ОСОБА_11 …» нібито вчинила дії, які охоплюються складом кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.126 КПК України. Водночас, у межах даного кримінального провадження органом досудового розслідування не встановлено жодних фактичних даних, які б підтверджували наявність у ОСОБА_2 умислу, мотиву чи цілеспрямованого бажання завдати фізичного болю або будь-якої шкоди власній малолітній дитині, що, зокрема, підтверджується й матеріалами кримінального провадження, які обґрунтовують підозру. Фактично твердження сторони обвинувачення про наявність умислу має декларативний характер, не підтверджене жодним належним та допустимим доказом і ґрунтується виключно на припущеннях, що є неприпустимим у кримінальному провадженні.

Окремо слід звернути увагу на неправильне застосування органом досудового розслідування норм кримінального закону в частині посилань на «вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством». Відповідно до статті 126-1 КК України домашнім насильством визнається умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства. Разом із тим, інкриміноване ОСОБА_2 діяння не має ознаки систематичності, не інкримінується за ст. 126-1 КК України та за своїм юридичним змістом віднесене законодавцем виключно до правопорушень проти життя та здоров`я особи.

Таким чином, використання у повідомленні про підозру формулювань, пов`язаних із домашнім насильством, а також посилання на положення Законів України «Про охорону дитинства» та «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не може підміняти собою обов`язок сторони обвинувачення довести наявність усіх елементів складу кримінального правопорушення, зокрема його суб`єктивної сторони, та створює оманливе враження про підвищену суспільну небезпеку діяння без належних правових підстав. В той же час у сторони захисту наявні докази, які об`єктивно виключають наявність будь-якого умислу у ОСОБА_2 на завдання фізичного болю своєму малолітньому сину та спростовують можливість вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України,

Відповідно до п. 4, 6 ч. 1 ст. 277 КПК України повідомлення про підозру повинно містити зміст підозри та стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру. Разом із тим, повідомлення про підозру, складене відносно ОСОБА_2 , не відповідає зазначеним вимогам кримінального процесуального закону, оскільки фактичний зміст підозри викладено у формі правових оціночних суджень, шаблонних формулювань та декларативних тверджень, які не підкріплені конкретними фактичними даними та фактично підміняють собою обґрунтування підозри.

У тексті повідомлення про підозру використано загальні формулювання та посилання на норми законів України, однак не наведено фактичних обставин, що свідчили б про наявність складу кримінального правопорушення у діях ОСОБА_2 . Таким чином, орган досудового розслідування фактично презюмує наявність умислу та протиправності дій, не доводячи їх існування належними і допустимими доказами. Повідомлення про підозру формально відтворює конструкції кримінальноправових норм, що суперечить самій природі повідомлення про підозру як процесуального акту, спрямованого на індивідуалізацію обвинувачення та забезпечення реалізації права особи на захист на початковій стадії кримінального провадження. Окрім того, повідомлення про підозру не містить належного викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, як цього вимагає п. 6 ч.1 ст. 277 КПК України. Зокрема, формулювання «у невстановлений під час досудового розслідування час, але не пізніше 21:58 10.06.2024 року» позбавляє підозру будь-якої часової визначеності, що унеможливлює перевірку обставин події, встановлення причинно-часового зв`язку між діями особи та інкримінованими наслідками, а також позбавляє підозрювану реальної можливості навести доводи на свій захист, у тому числі щодо алібі.

У сукупності наведені порушення свідчать про те, що повідомлення про підозру не забезпечує ОСОБА_2 можливості чітко усвідомити обсяг, характер та підстави інкримінованого їй діяння, істотно порушує її право на захист та не відповідає вимогам кримінального процесуального закону. За таких обставин зміст повідомлення про підозру та сукупність зібраних у кримінальному провадженні доказів на даному етапі досудового розслідування не дають достатніх підстав для висновку про існування фактів та інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_2 інкримінованого їй кримінального правопорушення, у зв`язку з чим таке повідомлення про підозру підлягає скасуванню.

Розглянувши матеріали скарги, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Згідно з положеннями ст.24 КПК, які узгоджуються з приписами ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК.

Главою 26 КПК передбачений інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності на стадії досудового розслідування, який служить вихідною гарантією захисту прав учасників кримінального провадження і є однією із засад кримінального провадження.

Положеннями п.10 ч.1 ст.303 КПК України захиснику підозрюваного забезпечено право оскарження на досудовому провадженні повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом.

Підстави для повернення скарги визначені ч.2 ст.304 КПК України, зокрема, якщо скарга подана після закінчення строку, передбаченого ч.1 цієї статті, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або слідчий суддя за заявою особи не знайде підстав для його поновлення. Підстав для прийняття відповідного рішення на стадії розгляду питання про відкриття провадження за скаргою слідчим суддею не встановлено.

Крім того, згідно з п. 122 Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 року № 1845/0/15-21, до початку функціонування всіх підсистем (модулів) ЄСІТС справи можуть розглядатися (формуватися та зберігатися) в паперовій, електронній чи змішаній формі залежно від наявних у суді можливостей. Електронні документи та електронні копії паперових документів вносяться до АСДС та зберігаються в централізованому файловому сховищі. Документи, що надійшли до суду в електронній формі, за потреби можуть роздруковуватися та приєднуватися до матеріалів справи у паперовій формі.

Відповідно до п. 1 розділу VII Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.09.2019 № 814, у випадку прийняття суддею (суддею-доповідачем), у провадженні якого перебуває судова справа, рішення щодо розгляду (формування та зберігання) судової справи (матеріалів кримінального провадження) в електронній чи змішаній (паперовій та електронній) формі, формування матеріалів судової справи здійснюється у відповідній(их) формі(ах) (паперовій та / або електронній).

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що матеріали вказаної справи створені в електронній та паперовій формі, з метою процесуальної економії, висновку про можливість розгляду (формування та зберігання) судової справи в змішаній (паперовій та електронній) формі. У випадку прийняття суддею (суддею-доповідачем), у провадженні якого перебуває судова справа, рішення щодо розгляду (формування та зберігання) судової справи (матеріалів кримінального провадження) в електронній чи змішаній (паперовій та електронній) формі, формування матеріалів судової справи здійснюється у відповідній(их) формі(ах) (паперовій та / або електронній).

Враховуючи викладене, розгляд (формування та зберігання) даної справи здійснювати у змішаній формі.

Керуючись ст. ст. 303-304 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відкрити провадження за скаргою представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 про скасування повідомлення про підозру.

Призначити розгляд скарги на 4 лютого 2026 року об 14-00 год.

В судове засідання викликати заявника, її представника, представника сектору дізнання відділу поліції №5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_12 та прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя, а після отримання даних потерпілого - його та при наявності представника потерпілого.

Розгляд (формування та зберігання) даної справи здійснювати у змішаній формі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1