Справа № 372/6102/25
Провадження № 1-кп-449/25
В И Р О К

іменем України

17 грудня 2025 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

представника потерпілих ОСОБА_7 ,

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Обухові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000373 від 11.05.2025 року за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця села Слободище Іллінецького району Вінницької області, працюючого робітником по догляду за тваринами в ТОВ «Краснослобідський відгодівельний комплекс», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 , 10 травня 2025 року приблизно о 22 годині 35 хвилин перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Mercedes-Benz Е-240», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Чумацький Шлях в м. Обухів, Київської області, в напрямку м. Кагарлик. Під час руху ОСОБА_6 допустив порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 2.9 підпункт «а», 12.1, 12.4 та 12.9 підпункт «б» Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі Правил), а саме: - п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити уповноважений підрозділ Національної поліції, власника дороги або уповноважений ним орган; - п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: підпункт «б»: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; - п. 2.9 водієві забороняється: - підпункт «а»: керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; - п. 12.1: під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; - п. 12.4: у населених пунктах дозволяється рух транспортних засобів зі швидкістю не більше 50 км/год; - п. 12.9 водієві забороняється: - підпункт «б»: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29 (обмеження максимально допустимої швидкості 50 км/год).

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_6 виявилися в тому, що він будучи обізнаним, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, зухвало ігноруючи вимоги Правил дорожнього руху, безвідповідально ставлячись до можливості настання негативних наслідків, рухаючись по проїзній частині вул. Чумацький Шлях в м. Обухів, Київської області, в напрямку м. Кагарлик, нехтуючи застосуванням безпечних прийомів керування, наражаючи на небезпеку інших учасників дорожнього руху, усвідомлюючи, що своїми діями створив для себе умови, в яких позбавлений можливості уважно стежити за дорожньою обстановкою та відповідно реагувати на її зміни, не зміг відповідно оцінити дорожні умови, які виражалися у нічному періоді доби, опадами у вигляді дощу та мокрому дорожньому покритті, внаслідок чого на заокругленні дороги ліворуч, неподалік буд. № 18, не впорався з керуванням та допустив виїзд на зустрічну смугу де відбулося зіткнення із автомобілем «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , який рухався в напрямку центра м. Обухів.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Mercedes-Benz Е-240», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_11 , отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді численних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів та розвитком шоку, від яких загинув на місці пригоди.

Пасажир автомобіля «Mercedes-Benz Е-240», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_12 , отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді численних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів та розвитком шоку, від яких загинув на місці пригоди.

Водій ОСОБА_10 , отримав тілесні ушкодження у вигляді множинних ушкоджень тіла (політравма) з переломами кісток скелету та ушкодженням внутрішніх органів, з розвитком перитоніту, сепсису та поліорганної недостатності, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер в приміщенні лікарні.

Грубе порушення вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_6 знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням її наслідків у вигляді смерті потерпілих.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_6 винним себе у вказаному кримінальному правопорушенні визнав повністю, дав показання, що відповідають обставинам вчинення вказаного кримінального правопорушення, зокрема показав, що він 10.05.2025 після роботи зібрався з своїми друзями ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , щоб повечеряти та випити пиво. В той вечір він особисто пив лише пиво, згодом пішов відпочивати та заснув. Через деякий час його розбудили хлопці та попросили з`їздити за алкогольними напоями в м. Обухів. Момент дорожньо-транспортної пригоди він не пам`ятає, в цій пригоді також отримав численні тілесні ушкодження, довгий час лікувався. Друзі що були з ним в автомобілі загинули, їх батькам відшкодував шкоду в добровільному порядку. У вчиненому щиро кається та просив суд суворо його не карати, оскільки відповідні висновки він для себе зробив, шкодує що загинули люди, просив у потерпілих вибачення.

Щодо відшкодування шкоди потерпілим ОСОБА_13 та ОСОБА_14 зазначив, що шкоду відшкодував в повному обсязі. Щодо задоволення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , та батьків загиблого ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , визнав частково. В частині стягнення моральної шкоди в сумі 300 000,00 на користь дітей загиблого ОСОБА_10 цивільний позов визнав в повному обсязі.

Потерпілі ОСОБА_14 , ОСОБА_13 в судове засідання не з`явились, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, при визначенні міри покарання просили суд призначити мінімальне покарання передбачене законом. Претензій матеріального характеру до обвинуваченого не мають, оскільки шкода була відшкодована страховою компанією.

Потерпіла ОСОБА_9 цивільний позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. Потерпіла суду показала, що в травні 2025 року близько 22 год. їй зателефонував брат чоловіка і повідомив, що трапилося ДТП з її чоловіком. Коли вона приїхала до лікарні то саме тривала операція. Стан чоловіка був тяжким, згодом його було переведено до обласної лікарні, а 28.05.2025 року її повідомили, що він помер. Вибачення у неї просила мати обвинуваченого, він особисто не вибачався. При призначенні міри покарання обвинуваченому просила призначити максимальне покарання. Шкоду в добровільному порядку їй не відшкодовано.

Потерпілий ОСОБА_8 цивільний позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Потерпілий суду показав, що 10.05.2025 року його рідний брат повертався від батьків та потрапив ДТП. До лікарні він приїхав зранку, його брат перебував в тяжкому стані. Було прийнято рішення про його переведення до обласної лікарні. Батьки обвинуваченого до нього телефонували та просили вибачення. При призначенні міри покарання обвинуваченому просив призначити максимальне покарання.

Представник потерпілих ОСОБА_7 в судовому засіданні цивільні позови підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, з підстав викладених у позовних заявах, щодо міри покарання висловив позицію аналогічну позиції що і потерпілі.

На підставі ч.3 ст.349 КПК України роз`яснивши обвинуваченому положення цієї статті, роз`яснивши, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржувати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку, суд при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються, і немає сумнівів у добровільності їх позиції, обмежився допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують обвинуваченого, визнавши недоцільним дослідження інших доказів по справі, оскільки жодним учасником процесу не оспорено винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального проступку та визначені обвинуваченням обставини.

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстави вважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини, чи визнає під примусом.

Це узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Суд вважає, що винуватість обвинуваченого у вчиненні вказаного кримінального правопорушення повністю доведена.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_6 , у порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинили загибель трьох осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд враховує ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, його особу та відношення до скоєного, обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Пом`якшуючі обставини це встановлені судом різні відомості, що свідчать про менший ступінь небезпечності особи винного та вчиненого ним злочину й дають підстави для застосування до нього менш суворого покарання.

Відповідно до ст. 66 КК України до обставин, які пом`якшують покарання належать як зазначені, так і не зазначені в законі, але встановлені судом за конкретною справою об`єктивні та суб`єктивні чинники, що не є ознаками конкретного складу злочину і не впливають на його кваліфікацію, проте свідчать про занижений ступінь суспільної небезпеки вчиненого діяння і (або) особи винного і тим самим надають суду право для пом`якшення покарання.

Щире каяття це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 23.01.2024 у справі №283/2169/19, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРКП (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Тож, при встановленні обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому суд враховує, що у судовому засіданні останній свою винуватість у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю, у вчиненому кається, засудив свою протиправну поведінку.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , суд визнає щире каяття.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Призначаючи покарання обвинуваченому у відповідності до вимог ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_6 , встановлено, що він раніше не судимий, є інвалідом третьої групи, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває.

Суд враховує, що скоєне обвинуваченим кримінальне правопорушення за ч. 4 ст. 286-1 КК України відповідно до ст. 12 КК України належить до категорії особливо тяжких злочинів.

Суд, при обранні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , враховує таке: обставину, що пом`якшує покарання (щире каяття); особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, інвалід третьої групи; внаслідок правопорушення загинуло троє людей; позицію потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , щодо невідшкодування шкоди, та які просили призначити максимальну міру покарання, позицію потерпілих ОСОБА_13 , та ОСОБА_14 , які зазначили, що не мають претензій до обвинуваченого, та просили обрати мінімальну міру покарання.

Верховний Суд у постанові від 28.01.2025 у справі № 158/1422/23 вказав, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Думка потерпілого враховується при призначенні покарання, проте вона не є вирішальною та обов`язковою для суду при визначенні остаточного покарання. Такий підхід щодо врахування думки потерпілих для призначення покарання відповідає позиції касаційного суду у цьому питанні, оскільки вона має враховуватись в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження (постанова ВС від 28 січня 2025 року у справі № 158/1422/23; провадження № 51 - 4195 км 24).

За таких обставин, суд при обранні міри покарання ОСОБА_6 враховує, що він керував транспортним засобом, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, нехтуючи не лише своєю безпекою, а й безпекою інших учасників дорожнього руху, чим грубо порушив Правила дорожнього руху та вимоги Закону України «Про дорожній рух», що спричинило тяжкі наслідки, вчинив особливо тяжкий необережний злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту, від якого настала смерть трьох осіб, враховує особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, інвалідом третьої групи, має позитивні характеристики з місця проживання та роботи, раніше не судимий, та, з урахуванням думки потерпілих, дійшов висновку, що покарання останньому слід призначити у виді позбавлення волі, в межах санкції ч. 4 ст. 286-1 КК України, з його реальним відбуванням, з позбавленням права керувати транспортними засобами. Такий вид покарання, на думку суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Таке покарання, на переконання суду, відповідає положенням статей 65 67 КК України та буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особистості обвинуваченого та є достатнім для досягнення, відповідно до ст. 50 КК України, мети покарання.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи "Бакланов проти Росії" від 09.06.2005, "Фрізен проти Росії" від 24.03.2005, "Ісмайлова проти Росії" від 29.11.2007).

Також, суд зазначає, що підстав для застосування до призначеного покарання положень ст.ст. 69, 75, 76 КК України, які б давали суду можливість прийти до висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбуття покарання із випробуванням, або застосування більш м`якого покарання немає.

З приводу цивільних позовів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд зазначає наступне.

У межах даного кримінального провадження потерпілими ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , та ОСОБА_17 , ОСОБА_3 в інтересах яких діє ОСОБА_9 , та ОСОБА_15 та ОСОБА_16 пред`явлено цивільні позови до обвинуваченого.

Обвинувачений цивільні позови про стягнення з нього моральної шкоди визнав частково в сумі 100000,00 грн., окрім цивільних позовів поданих в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_17 , та ОСОБА_3 які визнав повністю, а також визнав позовні вимоги про стягнення з нього матеріальної шкоди в розмірі 209 851,00 грн..

Відповідно до вимог ч.1 ст.61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов

Відповідно до ч.1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно із ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні регламентоване ст. 129 КПК України.

Як встановлено ч. 1 та ч. 3 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому; у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Обвинувачений визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.286-1 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинили загибель декількох осіб.

Вирішуючи питання про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілих матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст.129, 374 КПК України та роз`яснень, викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» №5 від 29 червня 1990 року (з наступними змінами), постановляючи обвинувальний вирок, суд, в залежності від доведеності підстав та розміру цивільного позову, задовольняє цивільний позов повністю чи частково або відмовляє в ньому. При цьому, приймаючи рішення з цього питання на ґрунті ретельно досліджених законних підстав та розміру заявленого цивільного позову, суд має керуватися відповідним матеріальним законом.

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини.

Згідно з положеннями ст.1167 ЦК України, що кореспондуються з нормами ст.1177 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Така шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує, за яких обставин і якими діями вона завдана, яким є ступень вини заподіювача, в якій грошовій сумі потерпілий та цивільний позивач вказує на пов`язані з нею втрати та керується роз`ясненнями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», із внесеними змінами.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливост ч.3 ст.23 ЦК України..

Також, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи, має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її збагачення. На це вказав Верховний Суд у постанові від 23.10.2024 (справа №293/174/23).

За практикою Європейського суду з прав людини, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).

Що стосується стягнення моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілих, то суд зазначає наступне.

Як вбачається з позовних заяв, вимога про відшкодування моральної шкоди обґрунтовується душевними стражданнями, яких зазнали позивачі внаслідок смерті ОСОБА_10 . Втрата сина, брата, батька та чоловіка зруйнувала звичний спосіб їхнього життя і призвела до його змін, можливості ділитися проблемами та досягненнями, які виникають у повсякденні. Отже, безспірним є той факт, що позивачі в результаті ДТП зазнали, як моральних, так і інших негативних явищ, і ці фактори мають незворотній характер, а отже вони мають право на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановами від 25 травня 2001 року та 27 лютого 2009 року), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.

Суд приходить до висновку, що в ході слухання справи знайшов підтвердження факт того, що діями обвинуваченого потерпілим була спричинена моральна шкода, яка підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь ОСОБА_18 стягненню підлягає моральна шкода в розмірі 400 000,00 грн., на користь ОСОБА_17 стягненню підлягає моральна шкода в розмірі 300 000,00 грн., на користь ОСОБА_3 стягненню підлягає моральна шкода в розмірі 300 000,00 грн., на користь ОСОБА_8 стягненню підлягає моральна шкода в розмірі 400 000,00 грн..

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями, рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

З урахуванням викладеного, встановлення вини обвинуваченого ОСОБА_6 , обґрунтування заподіяної шкоди, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданих цивільних позовів ОСОБА_15 , та ОСОБА_16 , та вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_15 матеріальну шкоду в розмірі 209 851,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 400 000,00 грн., а на користь ОСОБА_16 необхідно стягнути моральну шкоду в розмірі 400 000,00 грн., в задоволенні решти вимог, слід відмовити.

Відповідно до ч.4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, який закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів, суд у відповідності до ст. 124 КПК України, стягує з обвинуваченого.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд -

З А С У Д И В:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 (десять) років.

Міру запобіжного заходу засудженому ОСОБА_6 залишити тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» до вступу вироку в закону силу.

Зарахувати ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення з 02 жовтня 2025 року по дату набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання обчислювати з дати набрання вироком законної сили.

Цивільний позов ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_3 в інтересах яких діє ОСОБА_18 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_18 моральну шкоду в розмірі 400 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_17 моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 400 000,00 грн.

Цивільний позов ОСОБА_15 до ОСОБА_6 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_15 матеріальну шкоду в розмірі 209 851,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 400 000,00 грн.. В задоволенні решти вимог, відмовити.

Цивільний позов ОСОБА_16 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди задовольнити, частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_16 моральну шкоду в розмірі 400 000,00 грн.. В задоволенні решти вимог, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в розмірі 28 229,10 грн.

Речові докази: DVD-R диски, що знаходиться при матеріалах кримінального провадження залишити при справі.

Відео реєстратор марки «Aspiring AT340», флеш накопичувач «MicroSD Partion 128 GB»; флеш накопичувач «MicroSD Partion 128 GB»; відео реєстратор марки «Aspiring AT340» s/n:14 які передані на зберігання ОСОБА_9 , залишити останній.

Речові докази по справі: автомобіль «Mercedes-Benz Е-240» реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить ОСОБА_6 , «Hyundai Tucson» реєстраційний номер НОМЕР_2 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить ОСОБА_19 , які поміщено на спеціальний майданчик тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська область, Фастівський р-н, с. Борисів, провулок Боженка, 23, повернути власникам.

Скасувати арешти на автомобіль марки «Mercedes-Benz Е-240» реєстраційний номер НОМЕР_1 , автомобіль марки «Hyundai Tucson» реєстраційний номер НОМЕР_2 , накладені ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва 20.05.2025 року.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1