ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа: № 635/7067/25 Головуючий І інстанції: ОСОБА_1
Провадження: № 11-сс/818/1255/25 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: арешт майна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме ОСОБА_8 , належним чином повідомленого про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 22.09.2025 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказаною ухвалою слідчого судді клопотання прокурора задоволено та накладено арешт у виді заборони права на відчуження, розпорядження та користування на майно, вилучене в ході обшуку 10.09.2025 року за місцем мешкання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить останньому, докладно перелічене в ухвалі слідчого судді Харківського районного суду Харківської області від 22.09.2025 року.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник власника майна ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні клопотання прокурора відмовити та зобов`язати уповноважених осіб СУ ГУНП в Харківській області повернути тимчасово вилучене майно ОСОБА_8 або його представнику.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог вказує, що слідчому судді не надано та не доведено існування правових підстав для накладення арешту на майно.

Так, вказує, що вилучення грошових коштів здійснювалося безпідставно, оскільки дозвіл ухвалою слідчого судді на проведення обшуку не надавався.

Вказує, що документи, на які накладено арешт, не є предметом кримінального правопорушення та не містять жодних слідів злочину.

Крім того, вказує, що у даному випадку відсутні обґрунтовані підстави накладення арешту на майно ОСОБА_8 , оскільки останній не має статусу підозрюваного у кримінальному провадженні.

Таким чином, вважає, що стороною обвинувачення не наведено жодних доказів, що вилучене майно відповідає ознакам речових доказів відповідно до ст. 98 КПК України, у зв?язку з чим вважає арешт майна необґрунтованим, незаконним та таким, що порушує право ОСОБА_8 вільно володіти своїм майном.

На вказану апеляційну скаргу прокурором було подано заперечення, в яких останній просив відмовити у задоволенні її вимог та посилався на те, що арештоване майно може містити відомості, що мають доказове значення у кримінальному провадженні, є такими, що потребують детального дослідження, у тому числі будуть являтись об`єктами дослідження під час проведення судових експертиз.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник власника майна ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просив про скасування ухвали слідчого судді, вважаючи її незаконною і необґрунтованою.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу слідчого судді законною і обґрунтованою.

Сам власник майна ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не з`явився. Жодних заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, від останнього не надходило.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутності власника майна, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, доводи представника власника майна, думку прокурора, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження СВ ВП №3 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000614 від 07.05.2025 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 368 КК України.

За даними досудового розслідування встановлено, що службові особи ТЦК та СП Харківської області, та КП «КОМПЛЕКС З ВИВОЗУ ПОБУТОВИХ ВІДХОДІВ» діють всупереч інтересам служби, вчиняючи дії, які завдають істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам держави, зловживаючи службовим становищем, спільно з іншими громадянами України, організували механізм одержання неправомірної вигоди для себе за фіктивне працевлаштування до комунального підприємства, з отриманням відстрочки від призову громадян України, які бажають уникнути мобілізації та подальше заволодіння грошовими коштами, заробітною платою працівників, які не виконують функціональні обов`язки, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

За результатами здійснених співробітникам Харківського управління ДВБ НПУ заходів направлених на встановлення обставин скоєння вказаного кримінального правопорушення злочину та осіб, причетних до його вчинення встановлено, що до вчинення вказаного кримінального правопорушення може бути причетний ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_9 .

З огляду на вказані обставини, ухвалою слідчого судді Харківського районного суду Харківської області від 08.09.2025 надано дозвіл на проведення обшуку вказаного житла, з метою виявлення, відшукання та вилучення знарядь та засобів вчинення вказаних кримінальних правопорушень, а саме документів, комп`ютерної техніки, електронних носіїв, мобільних телефонів, планшетів, чорнових записів, документів в яких містяться відомості, які мають доказове значення у кримінальному провадженні.

10.09.2025 на підставі зазначеної ухвали проведено обшук вказаного житла, в ході якого вилучено майно, докладно перелічене в оскаржуваній ухвалі слідчого суддів, належне ОСОБА_8 .

Постановою слідчого від 11.09.2025 вказане майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000614 від 07.05.2025.

11.09.2025 прокурор звернувся до Харківського районного суду Харківської області з клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене 10.09.2025 року за місцем мешкання ОСОБА_8 .

Задовольняючи клопотання прокурора слідчий суддя дійшов висновку, що вилучене майно має значення для забезпечення кримінального провадження. Зазначив, що прокурором доведено необхідність та наявність підстав для арешту майна як з метою збереження речових доказів так і забезпечення спеціальної конфіскації.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 3 статті 170 КПК України регламентовано, що у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані, лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Абзацом 2 частини 10 статті 170 КПК України встановлено, що не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у слідчого судді були достатні підстави вважати, що вищевказане майно може відповідати критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод регламентовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Колегія суддів вважає, що у даному кримінальному провадженні потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна ОСОБА_8 для можливого використання, як доказів у кримінальному провадженні № 0000614 від 07.05.2025.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна особою, яка є власником майна ОСОБА_8 не надано та колегією суддів не встановлено.

Метою накладення арешту у поданому клопотанні орган досудового розслідування зазначив забезпечення збереження речових доказів та спеціальної конфіскації.

Як регламентовано статтею 100 КПК України на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним ч.1 ст. 98 КПК України.

Отже, з огляду на положення ч.2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Більш того, як обґрунтовано зазначив слідчий суддя, оскільки характер та обставини кримінальних правопорушень, свідчать про те, що всі особи, у яких тимчасово вилучене майно при проведенні обшуків, були обізнані про події, які інкримінуються і вилучене майно, зокрема мобільні телефони та комп`ютерна техніка, використовувались як засоби чи знаряддя для забезпечення вчинення кримінальних правопорушень, а грошові кошти також можуть бути доходами від кримінальних правопорушень, або могли бути використані для матеріального забезпечення, вказане свідчить про наявність випадків спеціальної конфіскації, визначених ст. 96-2 КК України.

На переконання колегії суддів, доводи апелянта про відсутність доказів того, що вилучений мобільний телефон є предметом злочину, або здобутий злочинним шляхом, а його власник ОСОБА_8 не має статусу підозрюваного у вказаному кримінальному провадженні є безпідставними через передчасність, оскільки слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності щодо фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Крім того, арешт майна з підстав передбачених ч.2,3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

При цьому колегія суддів наголошує, що вказаний захід є тимчасовим, а тому у подальшому його власник чи володілець має право звернутися із клопотанням про скасування даного арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно положень ст. 174 КПК України.

Колегія суддів констатує, що всі інші доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження та не спростовують висновків слідчого судді щодо необхідності накладення арешту на зазначене апелянтом майно, а ґрунтуються лише на суб`єктивних оціночних судженнях, з ігноруванням об`єктивних відомостей.

Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя, задовольняючи клопотання прокурора про арешт майна, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги представника власника майна стосовно незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді є безпідставними і не можуть бути підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 170-175, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 22.09.2025 року у кримінальному провадженні № 0000614 від 07.05.2025 про задоволення клопотання прокурора та про накладення арешту на майно, вилучене під час обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 , шляхом накладення заборони права на відчуження, розпорядження та користування ним, перелік якого докладно зазначений у клопотанні слідчого та в ухвалі слідчого судді, -залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника власника майна, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст. 424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді

____________ _____________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4