"20" листопада 2025 р.
судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1
За результатами апеляційного розгляду, апеляційні скарги прокурора Чорноморської окружної прокуратури ОСОБА_8 , представника потерпілої ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_10 , та захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - залишені без задоволення.
Вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2023 року в рамках кримінального провадження № 0000461, внесеного до ЄРДР 27.10.2022 року, щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст. 119 КК України, - залишений без змін.

Звільнено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у залі суду як такого, що відбув покарання за даним вироком.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою апеляційного суду, керуючись ст. 375 КПК України, вважаю за необхідне викласти свої доводи з цього приводу в окремій думці.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Так, умисне вбивство (ст. 115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Питання про умисел вирішується, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Про намір на позбавлення життя свідчить умисне спричинення ушкоджень в життєво важливі органи потерпілого, в результаті чого настає його смерть.

Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

Подібні ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчиненого у разі перевищення меж необхідної оборони (стаття 124 КК України). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 124 КК України, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (частина третя ст. 27 Конституції України).

Згідно із частиною першою статті 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина третя статті 36).

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Втім, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

З установлених судом першої інстанції обставин справи вбачається, що 26.10.2022 року, приблизно о 23 годині 00 хвилин, потерпілий ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, прийшов за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де у своїй кімнаті знаходився чоловік його матері - обвинувачений ОСОБА_6 .

ОСОБА_11 увірвався до кімнати обвинуваченого ОСОБА_6 без будь-якого дозволу, розпочавши сварку та бійку на ґрунті особистих неприязних відносин.

В ході бійки обвинувачений ОСОБА_6 наніс удари руками і ногами ОСОБА_11 , спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді садна лобної ділянки центральної частини голови, садна лобної ділянки зліва біля зовнішнього кута надбрівної дуги, синця зовнішнього кута лівої орбіти, п`яти саден лівої щічно-підочної ділянки, трьох саден правої щічної ділянки, синця правої верхньої повіки біля зовнішнього кута, синця правого крила носа, крововиливу у слизову оболонку нижньої губи, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

При цьому, коли обвинувачений ОСОБА_6 , опинився на підлозі кімнати, лежачи на спині, а ОСОБА_11 перебував зверху над обвинуваченим ОСОБА_6 , обличчями один до одного, обвинувачений ОСОБА_6 , внаслідок протиправного застосування щодо нього фізичної сили, не маючи наміру заподіяти смерть ОСОБА_11 , виявляючи необережність та не передбачаючи можливе настання суспільно небезпечного наслідку у вигляді смерті потерпілого, хоча повинен був у міг його передбачити (протиправна недбалість), з метою припинити протиправну поведінку ОСОБА_11 , схопився обома руками за одяг ОСОБА_11 , а саме: куртку чорного кольору з підкладкою та бавовняну футболку синього кольору, які затягнув зі спини на голову та шию ОСОБА_11 , та застосувавши при цьому достатню фізичну силу для затягування футболки та куртки навколо шиї та голови ОСОБА_11 , позбавив останнього можливості дихати, в результаті чого здавив органи шиї одягом і спричинив механічну асфіксію, від чого ОСОБА_11 помер на місці події.

Як убачається з матеріалів справи та зазначених вище фактичних обставин кримінального провадження, вважаю, що дії ОСОБА_6 підлягають кваліфікації за ст. 124 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони.

Так, ст. 124 КК встановлює кримінальну відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця. Диспозиція цієї норми містить обов`язкові ознаки складу кримінального правопорушення, які відрізняють його від діяння, відповідальність за яке настає за ст. 115 КК.

На відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачено ст. 115 КК, визначальним для кваліфікації дій особи за ст. 124 КК є відповідна обстановка вчинення кримінального правопорушення перебування винного, зокрема, у стані необхідної оборони. Крім того, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони цього кримінального правопорушення є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово висловлював правову позицію про те, що особливістю кримінального правопорушення, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Заразом слід мати на увазі, що для вирішення питання про кваліфікацію складу зазначеного кримінального правопорушення, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання і акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Наявність наведених обов`язкових ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК, з огляду на вимоги ст. 23 КПК має бути встановлена під час судового розгляду справи шляхом безпосереднього дослідження відповідних доказів із наданням їм відповідної оцінки за правилами ст. 94 КПК.

Так, під час судового та апеляційного розгляду встановлено, що факт конфлікту, що раптово виник між обвинуваченим ОСОБА_6 та його пасинком ОСОБА_11 через неприязні відносини підтверджується наявністю у них обох тілесних ушкоджень. Також матеріалами справи встановлено, що даний конфлікт виник у нічний час доби, відбувався у темряві, оскільки будинок був відімкнений від постачання електроенергії. При огляді місця події на вхідних дверях у кімнату обвинуваченого виявлено нашарування ґрунту та пошкодження металевої рамки, що тримає замок, що надає змогу відчинити двері при закритому замку. Вказане може свідчити про наявність агресивних дій з боку ОСОБА_11 , який увірвався до кімнати ОСОБА_6 . Також виявлені табурет без ніжки, ніжка від табурету та щепки від ніжки у кімнаті ОСОБА_6 можуть свідчити про наявність боротьби (бійки) між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 . Однак, за відсутності будь-яких інших доказів, крім показів обвинуваченого ОСОБА_6 , неможливо достовірно встановити всі обставини події, які мали місце 26.10.2022 року щодо обставин заподіяння смерті ОСОБА_11 .

Водночас, дослідженими під час апеляційного розгляду даними про особу, як обвинуваченого, так і потерпілого, поведінку потерпілого, який спровокував конфлікт та спричинив ОСОБА_6 легкі тілесні ушкодження, поведінку самого обвинуваченого після спричинення удушення та після останнім наслідків свого діяння, та доходжу висновку, що ОСОБА_6 не передбачав можливості настання смерті ОСОБА_11 , хоча повинен був і міг їх передбачити.

Таким чином, дослідженими в судовому засіданні апеляційного суду доказами не було підтверджено вчинення ОСОБА_6 вбивства, зокрема й мотиву його скоєння засудженим, одночасно вважаю, що за фактичних обставин справи у ОСОБА_6 були підстави для необхідної оборони, тобто права на захист охоронюваних інтересів шляхом заподіяння шкоди тому, хто посягає, для припинення цього посягання.

Зокрема, обґрунтовуючи свою позицію про вчинення ОСОБА_6 діяння за наявності стану необхідної оборони, вважаю, що вона підтверджується показаннями засудженого, потерпілої ОСОБА_10 та свідків, дослідженими висновками експертів й іншими письмовими доказами, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, вважаю, що подія кримінального правопорушення мала місце, а винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, саме за кваліфікуючими ознаками ст. 124 КК, за обставин, викладених вище знайшла своє повне підтвердження під час судового розгляду.

З фактичних обставин, встановлених на підставі безпосередньо досліджених під час апеляційного розгляду доказів вбачається, що саме потерпілий ОСОБА_11 , на ґрунті неприязних стосунків, увірвався до кімнати обвинуваченого ОСОБА_6 без будь-якого дозволу, розпочавши сварку та бійку, першим застосував фізичне насильство щодо засудженого. Під час неочікуваного нападу, у ході боротьби, засуджений з метою самозахисту, умисно, схопився обома руками за одяг ОСОБА_11 , при цьому застосувавши достатню фізичну силу для затягування футболки та куртки навколо шиї та голови ОСОБА_11 , позбавив останнього можливості дихати, в результаті чого здавив органи шиї одягом і спричинив механічну асфіксію, чим заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, від яких ОСОБА_11 помер, тобто заподіяв таку шкоду здоров`ю, яка явно не відповідала тяжкості посягання, чим допустив перевищення меж необхідної оборони.

Водночас, слід звернути увагу на те, що ситуація, яка передувала вчиненню кримінального правопорушення, супроводжувалася застосуванням фізичного насильства до засудженого, за якої потерпілий почав діяти першим. Поведінка потерпілого була агресивною. Під час цього посягання засуджений, скориставшись своїм правом на застосування захисту шляхом заподіяння фізичної шкоди нападнику, використав одяг потерпілого, який був на ньому.

Встановлені під час апеляційного розгляду фактичні обставини свідчать про те, що у ОСОБА_6 виникла підстава для необхідної оборони, тобто виникло право на захист правоохоронюваних інтересів шляхом заподіяння шкоди тому, хто посягає, для припинення цього посягання. Утім межі такої оборони ним було перевищено.

У цьому аспекті, вважаю неспроможними доводи сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_6 мав намір вчинити вбивство ОСОБА_11 , оскільки мотиви дій ОСОБА_6 , обстановка кримінального правопорушення, характер і послідовність дій потерпілого та засудженого, знаряддя кримінального правопорушення та його наслідки, свідчать про відсутність такого умислу.

У зв`язку з цим вважаю, що мотивом дій ОСОБА_6 був захист охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання. Водночас застосований спосіб захисту та заподіяння шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, від яких настала його смерть за конкретних обставин цього кримінального провадження не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту, а тому засуджений вийшов за межі заходів, необхідних для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів, тобто перевищив межі необхідної оборони.

Таким чином, установивши фактичні обставини справи, врахувавши показання засудженого, потерпілої, свідків, а також письмові й речові докази, вважаю, що діяння ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ст. 124 КК України.

Суддя Одеського апеляційного суду ОСОБА_1