Номер провадження: 11-кп/813/1416/26
Справа № 521/6643/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , про скасування запобіжного заходу під час апеляційного розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Хаджибейської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 на вирок Хаджибейського районного суду м. Одеси від 11.12.2025 у к/п №0000373 від 08.03.2022 стосовно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Білгород-Дністровський Одеської обл., громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не одруженого, працюючого по найму, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України

установив:

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Хаджибейського райсуду м. Одеси від 17.02.2025, більш суворим за вказаним вироком, остаточно призначено ОСОБА_8 основне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців та додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади та займатися діяльністю, що пов`язані з обліком чи доступом до наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів строком на 2 роки.

Початок строку відбуття покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_8 обчислено з моменту набрання вироком законної сили.

До набрання вироком законної сили застосовано стосовно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. ОСОБА_8 затримано та взято під варту негайно в залі суду.

Зараховано ОСОБА_8 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення, а саме знаходження під вартою з дня затримання за вказаним вироком у залі суду з 11.12.2025 по день набрання законної сили вироком суду.

Вирішено питання стосовно скасування арешту майна та долі речових доказів.

Не погодившись з прийнятим рішенням, прокурором Хаджибейської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 було подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, просить вирок суду змінити в частині призначення покарання, ОСОБА_8 вважати засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців; виключити із резолютивної частини вироку посилання на призначення ОСОБА_8 покарання із застосування ч. 4 ст. 70 КК України; покарання, призначене ОСОБА_8 за вироком Хаджибейського райсуду м. Одеси від 17.02.2025 та виконувати його самостійно, в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Водночас, 20.01.2026 до апеляційного суду надійшло клопотання захисника ОСОБА_7 про скасування застосованого стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обґрунтоване тим, що суд 1-ої інстанції при ухваленні вироку своє рішення про застосування стосовно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та взяття його під варту в залі суду належним чином не вмотивував, не зазначивши підстави та мети для прийняття такого рішення, не навівши жодних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які б надавали можливість застосувати стосовно обвинуваченого найсуворіший запобіжний захід, натомість, єдиною підставою для застосування стосовно ОСОБА_8 запобіжного заходу стало призначення обвинуваченому покарання, пов`язаного із ізоляцією від суспільства; у суду 1-ої інстанції не було процесуальної компетенції на прийняття окремого процесуального рішення про обрання обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу за відсутності відповідного клопотання сторони обвинувачення.

В судовому засідання апеляційного суду захисник ОСОБА_7 підтримав подане ним клопотання про скасування застосованого стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, натомість прокурор ОСОБА_6 заперечував проти його задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, дослідивши доводи, викладені в клопотанні захисника, апеляційний суд дійшов висновку про наступне.

Положеннями п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України визначено, що у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, серед іншого, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

До заходів забезпечення кримінального провадження, відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України, відносяться також запобіжні заходи.

Враховуючи те, що положення глави 31 КПК України «Провадження в суді апеляційної інстанції» не визначають порядку розгляду клопотань учасників судового провадження про обрання, зміну або скасування запобіжного заходу, суддя-доповідач вважає за необхідне в даному випадку, керуючись засадою законності та використовуючи аналогію закону, застосувати приписи ст. 331 КПК України.

Частина 1 ст. 331 КПК України встановлює, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу, згідно положень ч. 2 ст. 331 КПК України, відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

За приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити, у якому підозрюється, обвинувачується.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Апеляційний суд приймає до уваги, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ).

ЄСПЛ неодноразово підкреслював (у справі «Фокс, Кембелл і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Феррарі-Браво проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства»), що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях ст.ст. 177, 178, 183 КПК України.

Також, ЄСПЛ в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення ЄСПЛ вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване. Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи та за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст. 183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Положеннями п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України передбачено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

На підставі аналізу матеріалів кримінального провадження вбачається, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України, інкриміноване ОСОБА_8 , відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 КК України, відносяться до категорії тяжкого злочину, пов`язаного із умисним спричиненням тяжкого тілесного ушкодження, при цьому, санкцією зазначеного злочину передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 5-ти до 8-ми років.

Відтак, з урахуванням вищевикладених приписів п. 5 ч. 2 ст. 183 КК України, стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції, як вже було зазначено вище, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України із призначенням на підставі положень ч. 4 ст. 70 КК України остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців, із позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю, що пов`язані з обліком чи доступом до наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів строком на 2 роки.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Отже, з огляду на вищевказане, характер та тяжкість вчиненого інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_8 кримінального правопорушення, пов`язаних із посяганням на здоров`я особи, яке є найвищою соціальною цінністю та підлягає першочерговій охороні, тяжкість призначеного оскаржуваним вироком останньому реального основного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців, колегія суддів доходить висновку про те, що такі обставини беззаперечно доводять існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, можливого переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення відбування призначеного судом покарання.

Додатковим підтвердженням існування зазначеного ризику слугує також характеристика особи обвинуваченого ОСОБА_8 , який за місцем постійного проживання міцних соціальних зв`язків не має, зокрема, не одружений та не має утриманців.

Окрім того, колегія суддів наголошує також на існуванні в даному кримінальному провадженні ризику можливого вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 іншого кримінального правопорушення, обумовленого тим, що останній неодноразово судимий за вчинення інших умисних злочинів (а.с. 52-53), що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення та схильність до порушення закону.

Водночас, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що, всупереч твердженням сторони захисту, суд 1-ої інстанції в оскаржуваному вироку вмотивував своє рішення в частині застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обґрунтовано врахувавши в якості підстави для застосування найсуворішого запобіжного заходу суворість призначеного покарання та зауваживши на тому, що тримання під вартою виступатиме гарантією виконання призначеного судом покарання.

Що стосується тверджень захисника з приводу відсутності у суду 1-ої інстанції процесуальної компетенції на застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу за відсутності відповідного клопотання сторони обвинувачення, колегія суддів звертає увагу сторони захисту на наступне.

Відповідно до ст. 5 Конвенції обмеження права на свободу й особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Дана норма має своє продовження в національному законодавстві, а саме, в ст. 29 Конституції України вказано, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду й на підставах та в порядку, встановлених законом.

Разом із тим, як вже зазначалось апеляційним судом вище, суд 1-ої інстанції, відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою зобов`язаний в резолютивній частині обвинувального вироку вирішити питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, до яких відносяться, зокрема, запобіжні заходи.

За таких обставин, дійсно, виникає логічне питання, чи може визнаватись запобіжним заходом у вигляді тримання під вартою негайне затримання засудженого в залі судового засідання до набрання обвинувальним вироком законної сили, адже, тримання під вартою, відповідно до системного аналізу положень Глави 18 КПК України, може застосовуватись на строк не більше, ніж 60 днів за клопотанням прокурора (слідчого за погодженням прокурора).

Саме тому використане законодавцем у п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України формулювання «до набрання вироку законної сили» не встановлює часові рамки даного обмеження прав особи, що не відповідає вимогам ст. 197 КПК та загальним засадам процесуального законодавства.

Водночас, проблемним питанням також виступає порядок виконання обвинувального вироку в частині обрання запобіжного заходу (який на практиці виконується негайно після ухвалення вироку), адже за загальним правилом, згідно положень ч.ч. 1 та 2 ст. 532 КПК України, вирок суду 1-ої інстанції, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд констатує наявну в даному випадку колізію в чинному кримінальному процесуальному законодавстві в частині нормативного регулювання поняття «запобіжного заходу» до набрання вироком законної сили.

Разом із тим, необхідно звернути увагу на те, що у справі «Руслана Яковенко проти України» (заява №5425/11 від 04.06.2015) ЄСПЛ зазначає, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» п. 1 ст. 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом 1-ої інстанції, навіть, якщо він ще не набрав законної сили, і його можна оскаржити.

У справі «Вемгофф проти Німеччини» (заява №2122/64від 27.06.1968) ЄСПЛ дійшов висновку, що словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, котрих за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту.

Відтак, застосування оскаржуваним вироком суду стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, навіть за умови відсутності відповідного клопотання сторони обвинувачення, не виходить за межі наданих суду 1-ої інстанції чинним кримінальним процесуальним законом повноважень та, з урахуванням встановлених вище обставин щодо наявності ризиків можливого переховування від правосуддя з метою уникнення відбування покарання та вчинення іншого кримінального правопорушення, а також характеристики особи обвинуваченого, є законним та обґрунтованим в даному випадку.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що на теперішній час лише найбільш суворий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 , а також запобігти вищевказаним встановленим апеляційним судом ризикам.

Окрім того, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що застосування в даному випадку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Приймаючи до уваги все вищенаведене апеляційний суд доходить висновку про необґрунтованість відмови в задоволенні клопотання сторони захисту та відсутність на теперішній час підстав для скасування застосованого стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Керуючись ст. ст. 24, 177, 178, 183, 194, 331, 350, 370, 404, 405, 419, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Клопотання захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , про скасування застосованого вироком Хаджибейського районного суду м. Одеси від 11.12.2025 стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4