Провадження № 1-кп/638/2081/25
УХВАЛА

Іменем України

10 листопада 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження № 0004821 від 09 квітня 2025 року з обвинувальним актом щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,

в с т а н о в и в:

У провадженні Шевченківського районного суду міста Харкова перебуває кримінальне провадження № 0004821 від 09 квітня 2025 року з обвинувальним актом щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор звернувся до суду з письмовим клопотання про продовження щодо ОСОБА_4 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів. Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, яке є тяжким злочином. Щодо ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк дії якого востаннє було продовжено до 15 листопада 2025 року. Прокурор зазначає, що ризики передбачені п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України не зникли на теперішній час. Як зазначає прокурор, залишається достатньо підстав вважати, що ОСОБА_4 може переховуватися від органу досудового розслідування або суду, з огляду на тяжкість можливого покарання з метою уникнення кримінальної відповідальності; незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки останні ще не допитані. З огляду на викладене, ризики, передбачені п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, на переконання прокурора, продовжують існувати. При цьому, запобігти їх настанню більш м`яким запобіжним заходом неможливо. Враховуючи викладене, з огляду на тяжкість злочину та можливого покарання, з метою подальшого виконання можливого обвинувального вироку суду, прокурор просила продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 проти клопотання прокурора заперечував з тих підстав, що ризики зникли, оскільки досудове розслідування завершено, обвинувальний акт розглядається в суді, а тому обвинувачений не може впливати на експерта, враховуючи, що усі експертизи проведено. Вплив на свідків є невигідним для обвинуваченого, такий ризик є необґрунтованим, оскільки ці свідки не викривають ОСОБА_4 . Ризик переховування підтверджується лише тяжкістю можливого покарання. Крім того, до клопотання не додано жодного доказу на підтвердження зазначених у клопотанні обставин.

Окрім того, захисник ОСОБА_6 заявив клопотання про зміну запобіжного заходу, в якому просив суд змінити запобіжний захід ОСОБА_4 з тримання під вартою на особисту поруку. Клопотання мотивував тим, що існує ряд дійсних обставин, які є підставою для зміни запобіжного заходу, а саме:

- починаючи з дати взяття його під варту 17.05.2025 жодних слідчих чи процесуальних дій за його участі органом досудового розслідування не проводилось, тому перебування в слідчому ізоляторі не є виправданим;

- у ОСОБА_4 є малолітній син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який до затримання постійно проживав зі своїм батьком. ОСОБА_4 є єдиною особою, на забезпеченні котрого перебуває його син, а перебуваючи під вартою він позбавлений можливості приділяти дійсну увагу сину. Більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою забезпечить належну процесуальну поведінку;

- ОСОБА_4 звернувся до декількох військових частин із бажанням вступу до лав ЗС України та наразі отримав позитивну відповідь, у вигляді ВІДНОШЕННЯ та можливості зарахування до списків ВЧ НОМЕР_1 ;

- ризики зменшилися та перестали існувати, враховуючи, що стороною обвинувачення не надано будь-яких обґрунтувань на реальне існування підстав навіть вважати, що підозрюваний вчинить будь-які з дій, передбачені ст. 177 КПК України. Майновий стан підозрюваного та членів його сім`ї явно не можна охарактеризувати як високий, враховуючи накладення арешту на все належне майно;

- ризик впливу на свідків має декларативний характер та не підтверджувався жодними доказами, а наразі ознайомившись із частиною протоколів допиту свідків стороною захисту встановлено, що ймовірно один головний свідок є засекреченим та залегендованим (відповідно до Закону), інші три свідки не надали жодних показань проти підзахисного, що свідчить про відсутність ризику впливу;

З цих підстав сторона захисту вважає, що контроль за пересуванням підозрюваного можна забезпечити через особисту поруку. ОСОБА_4 отримав позитивну відповідь командування військової частини у формі письмової згоди до проходження військової служби. Вказана досить вагома обставина цілком та повністю нівелює ризик впливу на свідків у провадженні, оскільки дислокація ВЧ НОМЕР_1 та бойові завдання, які виконуються бійцями частини, знаходяться досить далеко від міста Харкова та Харківської області, навіть якщо не брати до уваги майже цілодобову та щоденну роботу військовослужбовця. Таким чином, ОСОБА_4 не тільки на має мети, а й не буде мати будь-якої можливості жодним чином ухилятися від суду, перешкоджати встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, вчинити новий злочин тощо. Крім того, військовослужбовці згаданої вже вище військової частини, в порядку положень статті 180 КПК України, готові та мають бажання взяти ОСОБА_4 на поруки.

До клопотання захисник долучив клопотання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_9 та солдата ОСОБА_10 про взяття ОСОБА_4 на поруки, характеризуючі документи на вказаних військовослужбовців, їх письмові зобов`язання, письмову згоду командира військової частини НОМЕР_1 .

Військовослужбовці ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в судовому засіданні підтвердили бажання взяти ОСОБА_4 на поруки.

Обвинувачений ОСОБА_4 клопотання захисника підтримав та просив змінити запобіжний захід на особисту поруку.

Прокурор проти зміни запобіжного заходу заперечувала з тих підстав, що особиста порука не зможе запобігти настанню ризиків.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 проти клопотання прокурора заперечували, підтримали клопотання сторони захисту ОСОБА_4 .

Заслухавши учасників кримінального провадження, дослідивши подані клопотання з додатками, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Згідно зі ст. 12 КК України зазначене правопорушення є тяжкими злочином, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

Ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду міста Харкова від 17.05.2025 ОСОБА_4 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 14.07.2025. Визначено суму застави у розмірі 999240,00 грн.

В подальшому ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Харкова від 11.07.2025 ОСОБА_4 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання у межах строку досудового розслідування, а саме до 17.08.2025.

Ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду міста Харкова від 18.08.2025 продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» в межах строку досудового розслідування на 35 днів, а саме до 17.09.2025. Розмір застави залишено на рівні, визначеному ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 17.05.2025.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова від 16 вересня 2025 року продовжено щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів, тобто до 15 листопада 2025 року, з визначенням застави у розмірі 330 (триста тридцяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 999240,00 грн.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу (ч. 1 ст. 183 КПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно з ч. 3, 5 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Як вбачається зі змісту ухвали слідчого судді Салтівського районного суду міста Харкова від 17.05.2025, підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стали наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, а також наявність ризиків, передбачених п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, при продовженні строку дії запобіжного заходу на час судового провадження судом було встановлено, що ризики, передбачені п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати.

Станом на день проведення судового засідання суду не надано достатніх належних доказів усунення або зменшення ризиків, які були підставою для застосування та продовження строку дії запобіжного заходу. При цьому, прокурором доведено, що ризики, передбачені п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати.

Щодо ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу (рішення «Слоев проти України», «Фельдман проти України»).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Зазначені висновки ЄСПЛ корелюються з положенням ст. 178 КПК України, якою передбачено, що слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Вивченням даних про особу обвинуваченого встановлено, що він хоча офіційно не працевлаштований, проте має місце проживання, має на утриманні неповнолітню дитину. Як зазначив обвинувачений, також на його утриманні є непрацездатна матір. Вказані обставини хоча і свідчать про наявність у обвинуваченого соціальних зв`язків, проте не свідчать про такий ступінь їх стійкості, який би зміг нівелювати ризик переховування від суду та правоохоронних органів.

Щодо наявності на утриманні обвинуваченого неповнолітнього сина, то ця обставина не перешкоджає триманню його під вартою, оскільки з огляду на обставини справи, необхідність виконання завдань та досягнення легітимної мети кримінального провадження виправдовує такий ступінь втручання в приватне життя, про який зазначає обвинувачений.

У зв`язку з викладеним, суд вважає, що наявність соціальних зв`язків у ОСОБА_4 , не може бути кваліфікована як обставина, що може нівелювати ризик переховування від правоохоронних органів та суду, з огляду на обставини вчинення інкримінованого злочину, його тяжкість.

Таким чином, суд приходить до висновку, що залишається достатньо підстав вважати, що встановлений під час застосування запобіжного заходу ризик, передбачений п. 1 ч.1 ст.177 КПК України, продовжує існувати, оскільки ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, тобто тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 9 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна, перебуваючи на волі та усвідомлюючи тяжкість можливого покарання, може покинути територію України або переховуватись від органів досудового розслідування та суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватими у вчиненні злочинів, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте як за національним законодавством (п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України), так і за практикою Європейського суду з прав людини, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

Отже, суворість покарання, передбаченого за злочин, за вчинення якого обвинувачується ОСОБА_4 , в сукупності з даними про його особу та іншими обставинами кримінального правопорушення, яке вчинено в умовах воєнного стану, є достатньо суттєвим елементом при оцінюванні ризику його переховування.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Ризик незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні підтверджується тим, що ОСОБА_4 , розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, може самостійно або заручившись підтримкою інших осіб, здійснити вплив на свідків, як умовлянням, так і маючи безперешкодний доступ до вогнепальної зброї, за її допомогою погрожувати свідкам, щоб вони відмовились від своїх показань, які вони надали на досудовому розслідуванні та в подальшому будуть надавати при судовому розгляді з метою уникнути покарання за вчинений злочин. При цьому, згідно зі встановленою Кримінальним процесуальним кодексом України процедурою отримання показань у кримінальному провадженні, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом.

Суд критично сприймає доводи сторони захисту про неможливість впливу на свідка у зв`язку з його засекреченістю, оскільки свідок, про якого зазначає сторона захисту, є не єдиним свідком у кримінальному провадженні. Крім того, доводи сторони захисту про те, що цей свідок є головним у кримінальному провадженні ґрунтуються на припущеннях та суперечать нормам КПК України, зокрема ч. 2 ст. 94 КПК України, відповідно до якої жоден доказ не має наперед встановленої сили. Доводи захисту про відсутність в обвинуваченого наміру впливати на незасекречених свідків не свідчить про те, що такий ризик не існує або повністю нівельований.

Щодо неможливості запобігти настанню зазначених ризиків більш м`яким запобіжним заходом суд зазначає наступне.

На переконання суду, особисте зобов`язання не зможе запобігти ризикам, передбаченим п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, з огляду на суттєвість та реальне існування ризиків. Так, перебуваючи на свободі, ОСОБА_4 , незважаючи на покладення на нього певних обов`язків, матиме реальну можливість переховуватися від суду та правоохоронних органів та впливати на свідків з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Особиста порука, якою сторона захисту просить замінити тримання під вартою, полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу (ч. 1 ст. 180 КПК України).

Надаючи оцінку поданому стороною захисту клопотання суд зазначає, що хоча поручителі формально заслуговують на довіру, проте суд ставить під обґрунтований сумнів можливість виконання ними обов`язків поручителів, передбачених ч. 1 ст. 180 КПК України щодо доставки ОСОБА_4 до суду на першу про те вимогу. Такий сумнів ґрунтується на тому, що поручителі є військовослужбовці, з огляду на їх військові звання (сержант та солдат) не є самостійними у свій діяльності, знаходяться у підпорядкуванні своїх безпосередніх командирів згідно з відповідними Статутами. Відомостей про займані цими особами у військовій частині НОМЕР_1 посади, як і відомостей про обсяг їх повноважень, стороною захисту не надано.

Крім того, суд враховує, що запобіжний захід у виді особистої поруки не зможе запобігти настанню встановлених в судовому засіданні ризиків, дасть обвинуваченому можливість переховуватися від суду та правоохоронних органів, впливати на свідків. На переконання суду, потенційні наслідки за порушення цього особистого зобов`язання не будуть мати того стримуючого ефекту, який зможе запобігти вказаним ризикам, враховуючи тяжкість можливого покарання у разі засудження ОСОБА_4 .

Крім того, застосування особистої поруки в запропонований стороною захисту спосіб, враховуючи введений воєнний стан та залученість військових частин до стримування та відсічі агресора, не сприятиме досягненню завдань кримінального провадження, зокрема щодо забезпечення швидкого судового розгляду.

Застосування домашнього арешту, на переконання суду, також не зможе нівелювати ризики, передбачені п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки суворість можливого покарання превалює над негативними наслідками від порушення домашнього арешту. Як наслідок, це може створити передумови як для переховування ОСОБА_4 від суду та правоохоронних органів, так і для незаконного впливу на свідків.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Підстав для зменшення розміру застави судом не встановлено, оскільки такий розмір застави відповідає характеру та ступеню тяжкості кримінального правопорушення, обставинам його вчинення, особі обвинуваченого, його матеріальному стану, є достатньою і необхідною для забезпечення виконання останнім, в разі звільнення з-під варти, раніше визначених процесуальних обов`язків, та не є завідомо непомірною для обвинуваченого.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 197, 199, 314-315, 331, 369-372, 376 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Клопотання прокурора Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_3 про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 задовольнити.

Продовжити на час судового провадження щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, за матеріалами кримінального провадження № 0004821 від 09 квітня 2025 року, строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів, тобто до 08 січня 2026 року, з правом внесення застави у розмірі у розмірі 330 (триста тридцяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 999240,00 грн (дев`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч двісті сорок гривень 00 копійок).

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали проголошено 13 листопада 2025 року о 09 год. 00 хв.

Головуючий суддя ОСОБА_1