Справа № 461/5247/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/782/25 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 30 липня 2025 року відносно обвинуваченого ОСОБА_8 ,

з участю прокурора ОСОБА_9 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

встановила:

цим вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Стрілки, Старосамбірського району, Львівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до чотирьох років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від призначеного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом однорічного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 у виді особистого зобов`язання залишено без змін до вступу вироку в законну силу.

Цивільний позов ОСОБА_6 залишено без розгляду.

Вирішено питання із заходами забезпечення кримінального провадження, процесуальними витратами та речовими доказами.

Згідно вироку суду, 30 травня 2025 року, близько 08 год. 42 хв., водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «FORD», модель «FOCUS», номерний знак НОМЕР_1 , на автодорозі, що проходить вулицею Максима Кривоноса, поблизу будівлі № 1 в місті Львові, порушив вимоги чинних Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (зі змінами та доповненнями), а саме: 1.2, 1.3, 1.5, 1.10 (в частині значення терміну «дорожня обстановка»), 2.3 (підпунктів «б» та «д») та 18.1, внаслідок чого відбулась дорожньо-транспортна пригода у виді наїзду керованого ним транспортного засобу на нерегульованому пішохідному переході на пішохода ОСОБА_6 . В результаті ДТП потерпіла ОСОБА_6 отримала тяжкі тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 покликається на те, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і порушенням норм кримінального процесуального закону.

Акцентує, що суд першої інстанції призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, належним чином не мотивував свого рішення про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням, а призначене покарання не відповідає вчиненому тяжкому злочину та його наслідкам.

Наголошує на безпідставності відмови у вирішенні питання стягнення судових витрат на правову допомогу.

Зазначає, що враховуючи дані, які характеризують особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують покарання, суд першої інстанції не взяв до уваги, що хоча кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_8 з необережності, однак згідно зі ст. 12 КК України таке відноситься до тяжких злочинів. У результаті вчинених ним дій потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, наслідки яких, за її словами та наданими доказами, проявляються і надалі - потерпіла продовжує лікування. Крім цього, обвинувачений ОСОБА_8 не відшкодував потерпілій ні матеріальної, ні моральної шкоди.

Вважає, що надана суду позитивна характеристика обвинуваченого має формальний характер і не свідчить про зменшення його суспільної небезпечності чи кримінального правопорушення, вчиненого ним.

Акцентує, що місцевим судом невмотивовано незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, хоча злочин вчинено саме під час керування таким засобом.

На думку апелянта, таке рішення суперечить принципу спеціальної превенції, адже дозволяє особі, яка вчинила тяжкий злочин, пов`язаний із порушенням правил дорожнього руху, і надалі керувати транспортним засобом, що створює потенційну небезпеку для суспільства.

Просить скасувати вирок Галицького районного суду м. Львова від 30 липня 2025 року в частині призначеного покарання та в частині вирішення питання про процесуальні виграти.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 більш суворе покарання, що відповідатиме тяжкості злочину, та стягнути з нього на користь ОСОБА_6 витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

На вищезазначену апеляційну скаргу захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_11 подав заперечення, в якому зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення ст. 75 КК України, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав вину, активно сприяв розкриттю злочину, одразу після ДТП викликав швидку допомогу, повідомив поліцію та намагався допомогти потерпілій. Обставини, що обтяжують покарання, відсутні.

Вважає, що покарання, призначене судом обвинуваченому ОСОБА_8 , відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є справедливим і співмірним тяжкості злочину та особі обвинуваченого. Підстави для його скасування, а також для скасування рішення про застосування ст. 75 КК України - відсутні.

Зазначає, що доводи апелянта про те, що суд не врахував конкретні обставини ДТП, є безпідставними, оскільки суд їх дослідив та, врахувавши всі пом`якшуючі фактори, призначив покарання, наближене до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 286 КК України (4 роки позбавлення волі).

Також акцентує, що потерпіла в суді першої інстанції не наполягала на призначенні реального покарання, а просила визначити його в межах санкції закону, тому вимога про більш суворе покарання в апеляційній скарзі є необґрунтованою.

Щодо додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами наголошує, що апеляційна скарга не містить належних підстав для зміни вироку в цій частині.

Звертає увагу на те, що з урахуванням висновку експерта №165/25 встановлено, що потерпіла перебувала на лікуванні менше тижня (з 30.05.2025 по 05.06.2025), а отримані тілесні ушкодження, хоча і віднесені до тяжких, не спричинили невідворотних наслідків. Потерпіла не надала доказів значних витрат на лікування чи реабілітацію.

Акцентує, що обвинувачений ОСОБА_8 намагався відшкодувати шкоду, пропонував потерпілій 100 000 грн., однак остання уникала контактів і просила залишити цивільний позов без розгляду, заявивши про намір вирішувати питання відшкодування в порядку цивільного судочинства.

Покликання в апеляційній скарзі на невирішення питання про процесуальні витрати на правничу допомогу також вважає безпідставним, оскільки, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.06.2020 у справі №2598/1781/17, невирішення питання про розподіл процесуальних витрат не є істотним порушенням вимог КПК України і може бути виправлене судом першої інстанції в порядку ст. 534 КПК України.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок Галицького районного суду м. Львова від 30 липня 2025 року без зміни.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 , пояснення потерпілої ОСОБА_6 та думку прокурора, які підтримали апеляційну скаргу та просять призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та виступ його захисника адвоката ОСОБА_11 про її заперечення та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам місцевий суд дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок місцевого суду лише в межах апеляційної скарги.

Так, згідно вимог ст.ст. 50, 65 КК України суд призначає покарання в межах санкції статті Особливої частини КК України, відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Що стосується доводів апелянта про невідповідність призначеного основного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і щодо безпідставності звільнення останнього від відбування покарання, то колегія суддів звертає увагу на те, що загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування.

За змістом положень ст. 75 КК України, питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Водночас, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд прийде до висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення та дані про особу винного, але й інші обставини провадження.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виходячи з поняття судового розсуду, обираючи між законними альтернативами, беручи до уваги особливість індивідуалізації покарання, з огляду на обставини справи та другорядну роль кари як мети покарання, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відсутність обтяжуючих покарання обставин, належним чином мотивувавши це у вироку і призначив обвинуваченому покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, яке відповідає вимогам ст. 65 КК України, і підставно звільнив останнього від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком та покладенням відповідних обов`язків, згідно ст.ст. 75, 76 КК України, що всупереч доводам апеляційної скарги представника потерпілої, є необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 і попередження нових кримінальних правопорушень.

Отже, звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на думку колегії суддів, суд першої інстанції навів у вироку переконливі доводи на підтвердження прийнятого рішення, що свідчать про можливість виправлення обвинуваченого в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж встановленого іспитового строку.

Відтак, беручи до уваги особливість індивідуалізації покарання та дискреційні повноваження суду, колегія суддів вважає доцільним, в даному конкретному випадку, застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 інституту, так званого, умовного звільнення, що не суперечить загальним засадам призначення покарання.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги представника потерпілої щодо безпідставного застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України, не спростовують викладених у вироку обґрунтованих висновків місцевого суду з цього приводу, оскільки значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю.

Разом з тим, п.4 ч.1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно п.1 ч.1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.п.20, 21 постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23.12.2005, при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а і характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, а також обставини, які пом`якшують обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку при призначенні покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК (2341-14) необхідні обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Наведених вимог закону при постановленні вироку суд першої інстанції в повній мірі не дотримався.

П.3 ч.1 ст. 407 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Так, колегія суддів вважає, що завдані неправомірними діями ОСОБА_8 у зв`язку з грубими порушеннями «Правил дорожнього руху» наслідки у виді заподіяння потерпілій ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, свідчать про необхідність застосування відносно останнього додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

За таких обставин, апеляційна скарга представника потерпілої в цій частині є обґрунтованою.

Окрім цього, згідно ч.2 ст. 120, ч.1 ст. 124 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, несе відповідно потерпілий. У разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Так, процесуальні витрати, які виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 червня 2020 року у справі №598/1781/17 (провадження №13-47кс20) прийшла до висновку, що потерпілий від кримінального правопорушення має право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути йому компенсовані. Таке право залишається у потерпілого незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено ухваленням обвинувального вироку або ж ухвали про закриття кримінального провадження.

Ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України.

Встановлено, що правнича допомога потерпілій ОСОБА_6 надавалась адвокатом ОСОБА_10 на підставі договору про надання правової допомоги від 27 червня 2025 року (а.с. 175-177) і згідно копій додатку акту про надані послуги (правову допомогу) (а.с. 179) та довідки (а.с. 180) сторони погодили та клієнт ОСОБА_6 сплатила 10 000 грн. за юридичні послуги.

На переконання колегії суддів, понесені потерпілою ОСОБА_6 витрати на професійну правничу допомогу у вищезазначеному розмірі є доведеним і співмірними із складністю справи та обсягом наданої правничої допомоги, а відтак, підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_8 .

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 418, 420, ч.15 ст. 615 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задоволити частково.

Вирок Галицького районного суду м. Львова від 30 липня 2025 року відносно обвинуваченого ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 обов`язки, а саме: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4