н/п 1-кп/953/1039/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2025 р. Київський районний суд м. Харкова у складі суду:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0004868 від 09.04.2025, по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зоряне, Ратнівського району, Волинської області, громадянина України, який має середню-спеціальну освіту, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, на посаді стрільця 2 відділення 2 взводу оперативного призначення 3 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 3 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ, у військовому званні «солдат», не одруженого, неповнолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 .

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби, перебуваючи на посаді стрільця 2 відділення 2 взводу оперативного призначення 3 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 3 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ, в порушення ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, та за відсутності законних підстав, в умовах воєнного стану, без поважних причин та відповідного дозволу командирів, 29.01.2025 самовільно залишив тимчасове місце дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 НГУ на території військового містечка № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 та перебував за межами місця служби, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби до 16.02.2025 - до моменту добровільного самостійного повернення до військової частини НОМЕР_1 НГУ.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення місця служби без поважних причин військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчиненого в умовах воєнного стану.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України визнав повністю та пояснив, що дійсно вчинив кримінальне правопорушення, що йому інкриміновано та зазначено в обвинувальному акті, обставини злочину не спорював, пояснивши причини та обставини скоєного. Зазначав, що належні висновки для себе зробив, просив строго не наказувати.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому органом досудового розслідування злочинів при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та беручи до уваги, що інші учасники судового розгляду також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції, роз`яснивши йому положення ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини, вислухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду кримінальної справи в порядку, передбаченого ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються та розглядає справу на підставі ч.3 ст.349 КПК України. Обвинувачений вірно розуміє зміст обставин справи і у суду немає сумнівів в добровільності та істинності його позиції.

За таких обставин, суд вважає, що винність ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України доведена у повному обсязі.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне дії ОСОБА_4 кваліфікувати за ч.5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби без поважних причин військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчиненого в умовах воєнного стану.

Згідно ст. 65 КК України, особі, що вчинила злочин, призначається покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При визначенні виду та міри покарання обвинуваченому суд враховує характер, ступінь тяжкості та суспільної небезпеки скоєного, пом`якшуючі покарання обставини, відсутність обтяжуючих покарання обставин, дані по особі обвинуваченого.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, а саме 21.12.2021 засуджений Ровенським міським судом Ровенської області за ч.3 ст. 407 КК України до 3 років позбавлення волі та звільнений на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки; знятий з обліку Ковельського РС № 2 Ц/П Волинської області 08.02.2024 року; 25.11.2024 року ухвалою Київського районного суду м. Харкова звільнений від кримінальної відповідальності за ч.5 ст. 407 КК України на підставі ч.5 ст. 401 КК України.

Також, згідно представлених даних, ОСОБА_4 на обліку у лікарів не перебуває, за даними ВЛК від 04.12.2024 року визнаний придатний до військової служби, не одружений, дітей на утриманні немає, має середню спеціальну освіту, зареєстрований та проживає у Волинській області, є військовослужбовцем за мобілізацією, на посаді стрільця 2 відділення 2 взводу оперативного призначення 3 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 3 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ, у військовому званні «солдат», за місцем служби ОСОБА_4 характеризується незадовільно.

Судом враховано, що ОСОБА_4 має батьків інвалідів, однак даних про перебування батьків-інвалідів на його утриманні або піклуванні до суду не надано.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у бажанні виправити наслідки вчиненого.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 не заперечував обставин кримінального правопорушення, що сталися з його провини, надав критичну оцінку своїй протиправній поведінці, висловив жаль з приводу скоєного.

Наведене, на думку суду, у повній мірі підтверджує, що обвинувачений дійсно розкаюється у скоєному.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

При обранні виду та міри покарання обвинуваченому, суд враховує всі обставини, встановлені судом, та вважає за необхідне обрати йому покарання в межах санкції інкримінованої статті.

Згідно ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»».

Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним».

Беручи до уваги наведене, при обранні міри покарання обвинуваченому, суд виходить з положень ст. ст. 50, 65 КК України та враховує те, що ним скоєно тяжкий злочин в умовах воєнного стану, всі надані дані по особі обвинуваченого, наведені вище, ступінь суспільної небезпеки вчиненого, його відношення до скоєного, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин, і вважає необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів обрати покарання саме в межах санкції статті, що інкриміновано.

Призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , на думку суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, враховуючі всі дані по його особистості, та для попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Підстав для застосування до ОСОБА_4 вимог ст.ст. 69,75 КК України суд не вбачає, враховуючи особу обвинуваченого, суспільну небезпечність вчиненого, вчинення злочину військовослужбовцем в період воєнного часу.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про оборону України» № 1932-XII від 06.12.1991 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Таким чином, жодні особисті обставини не можуть бути підставою ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації та військової служби з метою виконання ним конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Також, суд зазначає, що питання можливості продовження проходження військової служби в іншій військовій частині може бути вирішено з дотриманням вимог КПК України в період відбування призначеного судом покарання.

При вирішенні питання запобіжного заходу враховано існування та продовження ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, які були визначені раніше та з метою їх запобігання, і забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, задля забезпечення виконання вироку суду у вигляді позбавлення волі, оцінюючи сукупність обставин: тяжкість покарання, що визначено судом, враховуючі дані по особистості, суд приходить до висновку про продовження відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, для належного виконання вироку суду.

Керуючись ст. ст. 369, 370, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання за ч.5 ст. 407 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дня ухвалення вироку 15.10.2025 року.

Відповідно до вимог ст.72 КК України зарахувати до строку покарання ОСОБА_4 строк його попереднього ув*язнення (тримання під вартою) з 03.09.2025 року по 14.10.2025 року включно, із розрахунку день за день.

Продовжити відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий ОСОБА_1