Провадження № 1-в/635/778/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року сел. Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області в складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

представників установи виконання покарань - ОСОБА_7 , ОСОБА_8

секретар судових засідань ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи «Темнівська виправна колонія (№100)» клопотання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Слов`янська Донецької області, про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 засуджений вироком апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року за вчинення злочинів, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9, 13 частини 2 статті 115, частиною 4 статті 187, частиною 2 статті 194 КК України на підставі статті 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахується з 13 грудня 2001 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 14 жовтня 2003 року вирок апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року щодо ОСОБА_6 залишений без змін.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 01 лютого 2018 року відповідно до частини 5 статті 72 КК України в редакції закону від 26 листопада 2015 року ОСОБА_6 зараховано строк попереднього ув`язнення з 13 грудня 2001 року по 14 жовтня 2003 року з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання 13 грудня 2001 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2022 року заява засудженого ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку апеляційного суду Харківської області залишена без задоволення. Ухвала набрала законної сили.

03 жовтня 2024 року засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням в порядку пункту 14 частини 1 статті 537 КПК України про негайне звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 20 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_6 , поданого до суду в порядку пункту 14 частини 1 статті 537 КПК України щодо питань про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 , апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 задоволено частково, ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 20 лютого 2025 року скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Засуджений в своєму клопотанні зазначає про подання ним клопотання в порядку пункту 14 частини 1 статті 537 КПК України, що передбачає право суду вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, але в цьому клопотанні засуджений просить звільнити його від відбування покарання, посилаючись на наявність в нього гарантованого права на дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, що передбачено Конституцією України та чинним міжнародним договорам, а також підтверджується рішеннями ЄСПЛ. На обґрунтування клопотання ОСОБА_6 зазначив таке.

Станом на 13 грудня 2016 року ОСОБА_6 відбув 15 років призначеного йому покарання. З цього часу ДУ «Темнівська ВК № 100» виконує вирок стосовно ОСОБА_6 з видом покарання довічне позбавлення волі, який не мав перспектив до звільнення.

Отже, позбавлення волі в період з 13 грудня 2016 року засуджений вважає незаконним, оскільки відбування ним такого виду покарання як довічне позбавлення волі не відповідає приписам чинних міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та Конституції України.

Засуджений посилається на рішення ЄСПЛ від 02.12.2021 по справі «Сьомак та інші проти України», до якої було приєднано і справу ОСОБА_10 за його заявою № 17745/21. Зазначеним рішенням встановлений факт порушення Україною статті 3 Конвенції, оскільки покарання у виді довічного позбавлення волі є покаранням без перспективи звільнення.

Крім того, 16 вересня 2021 року Конституційний Суд України прийняв рішення № 6-р(ІІ)/2021, в якому дійшов висновку, що встановлене Кримінальним кодексом покарання у виді довічного позбавлення волі без перспективи звільнення є несумісним із вимогами Конституції України.

Тобто, з аналізу змісту клопотання засудженого слід дійти висновку про те, що засуджений, хоча і звертається до суду в порядку пункту 14 частини 1 статті 537 КПК України, фактично ставить перед судом питання про заміну покарання у виді довічного позбавлення більш м`яким та одночасне звільнення його від відбування покарання з підстав незаконного його позбавлення волі.

Інших сумнівів та протирічь, крім необхідності застосування до нього іншого покарання, ніж довічне позбавлення волі, засуджений в своєму клопотанні не наводить.

У судовому засіданні засуджений також просив замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі, як незаконне, на покарання у виді певного строку позбавлення волі, посилаючись у тому числі на тривалість перебування його в умовах позбавлення волі, оскільки він відбув вже 26 років позбавлення волі, та просив звільнити його від відбування покарання в зв`язку з його фактичним відбуттям з наведених підстав. Крім того, зазначив, що підставою для його звільнення також може бути застосування до нього статті 82 КК України шляхом заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, вважає, що довів своє виправлення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що клопотання засудженого підлягає розгляду в порядку пункту 3 частини 1 статті 537 КПК України, що передбачає право суду вирішувати питання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням.

Захисник в судовому засіданні підтримав позицію засудженого ОСОБА_6 та просив замінити засудженому покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки засуджений фактично відбув 26 років позбавлення волі, на цей час виправився, що повністю підтверджується матеріалами, які надані установою виконання покарань.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти клопотання засудженого, оскільки вважав передчасним застосування статті 82 КК України до засудженого ОСОБА_6 , який до цього весь час відбування покарання характеризувався з негативного боку, мав стягнення, з моменту отримання ним позитивної характеристики минув незначний час.

Представник державної установи «Темнівська виправна колонія (№100) вважав наявними підстави для заміни засудженому ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке, оскільки останній став на шлях виправлення, про що зазначено в наданих відповідних документах.

Заслухавши прокурора, засудженого та його захисника, представника установи виконання покарань, дослідивши додані до клопотання матеріали та матеріали особової справи засудженого ОСОБА_6 , колегія суддів висновує про те, що досліджені судом обставини не доводять, що засуджений став на шлях виправлення, тому заміна покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк не сприятиме виправленню засудженого та досягненню мети покарання, передбаченої статтею 50 КК України та є на даний час є передчасною.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 537 КПК України, суд під час виконання вироків має право вирішувати питання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Частина 1 статті 539 КПК України передбачає, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Згідно з вимогами статті 82 КК України, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Згідно з правилами частин 3, 12, 13 статті 154 КВК України стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Крім того, разом із поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі. Визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі та складення висновку здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Порядок та методика визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань. Основною метою подання висновку щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації. Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення. Форма індивідуального плану виправлення та ресоціалізації визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Із характеристики засудженого ОСОБА_6 , складеної 07 жовтня 2025 року начальником сектору начальником відділення соціально-психологічної служби сектору максимального рівня безпеки капітаном внутрішньої служби ОСОБА_11 та погодженої в.о. начальника державної установи «Темнівської виправної колонії (№ 100) полковником внутрішньої служби ОСОБА_12 слідує наступне.

ОСОБА_6 на цей час працевлаштований в майстерні установи з виготовлення одноразових капців, до праці ставиться з розумною ініціативою, покладені завдання виконує вчасно та якісно, має достатній рівень необхідних навичок. У емоціях та поведінці відсутні прояви неадекватної поведінки, засуджений врівноважений, виконавчий, має низький рівень агресії, у спілкуванні скромний, має середню комунікабельність, виявляє стабільність та старанність у роботі, відношення до існуючих соціальних норм примирливе, зацікавлений у наявності хорошої думки про себе. Засуджений підтримує товариські стосунки із засудженими позитивної спрямованості, підтримує соціальні зв`язки з сестрою. Щодо ставлення до вчиненого правопорушення, то засуджений не бере відповідальності за вчинені дії на себе, усвідомлює наслідки вчиненого правопорушення для потерпілої особи, але заперечує серйозність та мінімізує наслідки своїх дій, стверджує, що злочин не вчиняв.

Засуджений характеризується позитивно, на заходи виховного впливу реагує позитивно, в індивідуальних бесідах висловлює позитивні плани та наміри на подальше життя, у відношенні з персоналом установи дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин, виконує законні вимоги персоналу установи. Заплановані заходи індивідуальної програми соціально виховної роботи із засудженим виконані повністю у визначені терміни, засуджений приймав активну участь у проходженні програми. Засуджений змінив свою поведінку на кращу, здобув нові цілі в житті та має життєві перспективи. Прогноз успішної адаптації сприятливий, але засуджений потребує участі у додаткових заходах, які знизять вплив факторів ризиків на його подальшу поведінку.

За період з 2008 року по 2020 рік засуджений ОСОБА_6 мав три дисциплінарні стягнення, які погашені у встановленому законом порядку. Має три заохочення у вигляді подяки за виконання покладених обов`язків та правил поведінки, дотримання правил розпорядку (20 липня 2023 року, 22 квітня 2024 року, 22 липня 2024 року).

Відповідно до зазначеної характеристики ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінений як середній, ризик ймовірної небезпеки для суспільства як високий.

Адміністрацією виправної колонії поданий до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_6 , зі змісту якого слідує, що засуджений довів своє виправлення та може бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк згідно зі статтею 82 КК України, як такий, що за критеріями оцінки набрав 76 балів ( > 64 балів).

Надаючи оцінку вищезазначеному висновку, колегія суддів звертає увагу, що висновок складений комісією, до складу якої входять виключно працівники установи виконання покарань, без участі уповноваженого органу з питань пробації, що не відповідає вимогам частини 12 статті 154 КВК України, яка визначає порядок складання висновку ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі. Відомостей щодо причин незалучення уповноваженого органу з питань пробації до складання висновку надані матеріали не містять.

До суду також надана оцінка ризиків вчинення засудженим ОСОБА_6 повторного кримінального правопорушення, зі змісту якої слідує, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик ймовірної безпеки для суспільства високий.

Зі змісту форми індивідуального плану виправлення та ресоціалізації засудженого ОСОБА_6 на період з 2025 року по 2040 рік вбачається, що останній потребує житла та роботи, має наміри відновити документи та оформити право спадщину, пройти навчання та отримати технічну спеціалізацію, а також приділити час написанню книжок. В той же час, колегія суддів звертає увагу, що при складенні плану виправлення засудженого останнім в жодному з 13 пунктів плану щодо намірів та планів не зазначено можливості існування перепон у реалізації цих планів та намірів, що передбачено формою, це може свідчити про поверхневий підхід засудженого до складання плану та формальне заповнення форми без глибокого осмислення, що часто є характерним для осіб, які ще не готові до змін, або не відчувають особистої відповідальності.

Також при складенні індивідуального плану виправлення засудженим не зазначено жодних відомостей про його наміри та ставлення щодо можливості принесення вибачень сім`ям потерпілих, відшкодування завданої шкоди, та відомостей щодо особистої поведінки у подальшому, що може свідчити про байдужість до наслідків вчиненого кримінального правопорушення, низький рівень усвідомлення засудженим завданої ним шкоди, що в свою чергу, може свідчити про нещирість засудженого у процесі його виправлення.

Такі висновки суду також узгоджуються з процесуальною поведінкою засудженого за весь час відбування покарання. Так, як слідує із матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_6 , останній весь час відбування покарання заперечує вчинення ним злочинів, за які він засуджений вироком апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року, систематично звертається до суду та правоохоронних органів з різними заявами та клопотаннями щодо скасування вироку з різних підстав: заявами про перегляд вироку за нововиявленими обставинами у тому числі з підстав суттєвих порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду справи та ухвалення вироку; заявами про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 375 КК України, суддями апеляційного та Верховного судів при ухваленні вироку щодо ОСОБА_6 ; скаргами щодо незаконного позбавленні волі; заявами про вчинення кримінальних правопорушень учасниками кримінального провадження під час досудового розслідування. Всі викладені засудженим обставини у вищезазначених заявах та клопотаннях не знайшли свого підтвердження під час їх розгляду. Така поведінка засудженого хоча і є реалізацією його права на захист, але у сукупності характеризує ставлення засудженого до вчинених ним кримінальних правопорушень, що є обставиною, яка має бути оцінена судом у сукупності з іншими обставинами при вирішенні питання щодо можливості заміни невідбутої частини покарання засудженому більш м`яким.

У відповідності до положень п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26 квітня 2002 року приви рішенні питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким суду слід ретельно з`ясувати: ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, а також його наміри щодо прилучення до праці. Висновок суду про виправлення засудженого повинен бути зроблений за весь час відбування покарання і з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, а також даних, що характеризують його особу. При цьому, прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення, не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

За весь час відбування покарання включно до 18 вересня 2024 року ОСОБА_6 характеризувався як особа, яка за період відбування покарання не стала на шлях виправлення. Адміністрацією виправної колонії станом на 25 серпня 2024 року був складений висновок щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_6 , зі змісту якого слідує, що засуджений не став на шлях виправлення та не може бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк згідно зі статтею 82 КК України, як такий, що за критеріями оцінки набрав 61 бал (

За таких обставин, у суду відсутні підстави стверджувати що позитивні зміни в поведінці засудженого, які тривають незначний час у порівняні з часом відбутого ним покарання, є стабільними, стійкими у часі та будуть зберігатись у разі зміни обставин. При цьому, суд зважує, що відповідно комісією установи виконання покарань ризик вчинення повторного кримінального правопорушення засудженим оцінюється як середній, а ризик ймовірної безпеки для суспільства високий.

ОСОБА_6 , вироком суду, за яким він на даний час відбуває покарання, було засуджено за вчинення декількох кримінальних правопорушень, що були пов`язані із вбивством під час розбійного нападу чотирьох осіб, у тому числі малолітньої дитини, вчинених з особливою жорстокістю, з корисливих мотивів, а також з метою приховування іншого злочину. Наведені у вироку суду обставини свідчили про особливу суспільну небезпечність особи засудженого та неможливість досягнення щодо нього мети кримінального покарання шляхом призначення його у виді позбавлення волі навіть на максимальний строк, у зв`язку із чим засудженому було призначене найбільш суворе за видом покарання з числа передбачених законом України про кримінальну відповідальність - довічне позбавлення волі.

Зважаючи на такі відомості про особу засудженого за тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, колегія суду не вбачає вагомих та беззаперечних підстав, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 став на шлях виправлення. Це передбачає оцінку не тільки факту відбуття покарання, а й характеру та ступеня суспільної небезпеки вчиненого злочину, особи засудженого, ставлення засудженого до вчиненого та інших обставин.

Колегія суддів також звертає увагу, що підставою для заміни невідбутої частини покарання на більш м`яке, сам засуджений у своєму клопотанні зазначає незаконність застосування до нього такого виду покарання як довічне позбавлення волі, а не факт становлення його на шлях виправлення.

Щодо доводів засудженого про незаконність застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Рішенням Конституційного Суду України №6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року, було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину 1 статті 81, частину 1 статті 82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст. ст. 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Отже, згідно з зазначеним Рішенням Суду, визнано неконституційними положення статей 81, 82 КК України, а не вид покарання довічне позбавлення волі.

18 жовтня 2022 року Верховна Рада України прийняла два Закони України № 2690-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та № 2689-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини».

Ключові аспекти Закону № 2690-ІХ: 1) заміна довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк можлива у випадку відбуття особою не менше 15 років призначеного судом покарання; 2) строк позбавлення волі, на який може бути замінено довічне позбавлення волі, варіюється від 15 до 20 років; 3) клопотання (подання) про вирішення питання щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк розглядається колегіально судом у складі трьох суддів.

Ключові аспекти Закону № 2689-ІХ: 1) право засуджених звертатися до суду через адміністрацію установи виконання покарань із заявами про надання копій матеріалів кримінального провадження, у тому числі в електронній формі (проблема неможливості засудженого отримати матеріали своєї справи для свого захисту в ЄСПЛ є предметом групи справ «Найдьон проти України»); 2) уточнено порядок заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк; зокрема вказується, що у разі відмови суду замінити покарання, повторне подання щодо цього стосовно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, може бути внесено через один рік з дня винесення постанови про відмову; 3) разом з поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до позбавлення волі; до такого подання, засуджена до довічного позбавлення волі особа повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації; 4) засуджена особа, якій покарання у виді позбавлення волі на певний строк призначено в порядку заміни більш м`яким покаранням та в якої настало право на застосування умовно-дострокового звільнення, додатково повинна подати до суду звіт про виконання індивідуального плану виправлення та ресоціалізації під час відбування більш м`якого покарання.

Отже, обставина, якою було констатовано ЄСПЛ порушення ст. 3 Конвенції державою Україна щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що було відображено у його численних рішеннях, на сьогодні усунута законодавцем у визначений ним спосіб та для надання особі, яку засуджено до довічного позбавлення волі, перспективи звільнення, окрім Президентського помилування, визначено певну правову процедуру, за умов дотримання якої засуджена особа може реалізувати своє право.

Такі обставини не зобов`язують суд автоматично задовольняти кожне подібне звернення особи по факту відбуття покарання строком від 15 років. Рішення про заміну покарання відноситься до дискреційних повноважень суду та ухвалюється судом у кожному конкретному випадку індивідуально. При цьому для суду є важливим дослідити у сукупності всі відомості, які характеризують особу засудженого, оскільки суд повинен переконатися в тому, що за час відбування покарання в особистості засудженого відбулися певні позитивні зміни, які свідчать, що останній дійсно став на шлях виправлення, яке може відбутися без відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Сьомак та інші проти України» від 02 грудня 2021 року (заява засудженого ОСОБА_6 № 17745/21№303/21) констатовано порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо ОСОБА_6 стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення, а самого факту призначення засудженому такого виду покарання як довічне позбавлення волі.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд в ухвалі від 08 вересня 2023 року, якою відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_6 про перегляд ухвали Верховного Суду України від 14 жовтня 2003 року з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

Крім того, ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 20 березня 2025 відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 в порядку пункту 14 частини 1 статті 537 КПК України щодо незаконності відбування засудженим покарання у виді довічного позбавлення волі. Ухвала набрала законної сили.

Отже, колегія суддів висновує про відсутність достатніх підстав для заміни засудженому ОСОБА_6 невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк та відсутності правових підстав для негайного звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за вироком апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 81, 82 КК України, статтями 357, 359 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Відмовити у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Харківський районний суд Харківської області протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складений 27 жовтня 2025 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3