Номер провадження: 11-кп/819/579/25 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 та обвинуваченої ОСОБА_8 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 03.11.2025, якою щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженким. Чорнобиль Київської області, громадянки України, що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч.1 ст.111-2 КК України,

продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 31.12.2025 включно.

в с т а н о в и в:

В провадженні Херсонського міського суду Херсонської області на розгляді перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000241 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч.1 ст.111-2 КК України.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.11.2025 задоволено клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_8 до 31.12.2025 включно.

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу відмовлено.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 03.11.2025 скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначила, що її підзахисна перебуває під вартою фактично півтори роки.

При цьому прокурор послався виключно на ті ж самі первинні обставини, які були підставами для обрання їй запобіжного заходу у виді тримання під вартою, клопотання прокурора мало ознаки формалізму, оскільки не було надано нових, вагомих обставин, які б суд мав змогу застосувати як ризики, в розумінні ч.1 ст.177 КПК України, для подальшого тримання під вартою.

Існування заявлених ризиків, за висновком суду, обумовлена лише ступенем тяжкості кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_8 .

Однак, лише тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа, не є достатньою підставою для продовження строку тримання під вартою найсуворішого запобіжного заходу.

Отже, посилання суду першої інстанції на ті ж обставини, які дали підстави в попередньому розгляді вважати тримання під вартою обґрунтованим, для висновку, що воно й сьогодні залишається обґрунтованим, є порушенням КПК України.

Сторона захисту вважає, що наявність спроб, яким слід запобігти, має бути підтверджено доказами. Припущення прокурора та суду першої інстанції про їх наявність, якщо вони не ґрунтуються на доказах, визначених у ст.84 КПК України, не може вважатися належною метою обрання запобіжного заходу у розумінні ч.1 ст.177 КПК України.

Судом не зазначено, чому застосування цілодобового домашнього арешту із засобами електронного контролю, не може запобігти спробам переховуватися, а покладання додаткових обов`язків, таких як заборона спілкуватися зі свідками не може запобігти спробам впливати на свідків.

Крім того, судом та прокурором не наведено доказів можливості впливу ОСОБА_8 на свідків.

Так само і безпідставне зазначення судом про наявність ризику вчинення ОСОБА_8 іншого кримінального правопорушення, оскільки остання ані до кримінальної, ані до адміністративної відповідальності не притягувалася.

Також зазначає, що відмовляючи у визначенні розміру застави, суд послався виключно на тяжкість злочину.

ОСОБА_8 є громадянкою України, має реєстрацію та постійне місце проживання, родичів за кордоном немає, є пенсіонеркою, інвалідом 3 групи, страждає хронічними захворюваннями, її фінансовий стан не дає їй можливості переховуватися від суду, не вчиняла дій насильницького характеру.

Таким чином, безальтернативне тримання ОСОБА_8 під вартою за скоєння інкримінованого їй злочину, у якому її ще не визнано винуватою, суперечить ст.5 Конвенції і практиці ЄСПЛ, які мають застосовувати суди при вирішенні питання про обрання чи продовження запобіжного заходу.

Обвинувачена ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі наводить аналогічні доводи та прохання.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію захисника ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_8 на підтримання апеляційних вимог сторони захисту, які вони просили задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти їх задоволення, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Положеннями ст.331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

До закінчення строку дії попередньої ухвали, судовий розгляд кримінального провадження щодо обвинуваченої ОСОБА_8 не завершений, а тому суд зобов`язаний був вирішити питання щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу.

У клопотанні про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_8 прокурор зазначає, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливості у обвинуваченого ОСОБА_8 переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення на сьогодні не зменшились і продовжують існувати, а також з метою забезпечення виконання процесуальних рішень, та неможливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу.

Ухвалюючи рішення про продовження строку тримання під вартою

щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , суд виходив з того, що вона обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до розділу І КК України належить до злочинів проти основ національної безпеки України, що свідчить про високу суспільну небезпечність даного кримінального правопорушення, а відповідно до положень ч.6 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст. 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Оцінюючи наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, суд першої інстанції врахував тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій ОСОБА_8 у разі визнання її винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, у якому вона обвинувачується, реальну можливість здійснення незаконного впливу з боку обвинуваченої на свідків, які ще не допитані судом, а також суспільну небезпечність інкримінованого їй кримінального правопорушення, високу імовірність ухилення обвинуваченої від суду та можливість вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ці факти встановлені ухвалою суду при обранні заходів забезпечення у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , однак, дані ризики на сьогодні не припинили існувати та не зменшились.

Крім цього, суд також врахував те, що ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, хронічні захворювання, проте, самі по собі ці обставини, не спростовують висновків суду щодо наявності вищенаведених ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та неможливості їм запобігти, шляхом застосування до неї більш м`якого запобіжного заходу.

Будь-яких відомостей про те, що обвинувачена ОСОБА_8 внаслідок стану здоров`я не може знаходитися в умовах слідчого ізолятора, матеріали провадження не містять та стороною захисту не надано.

Обставини, на які посилаються захисник та обвинувачена, не зменшують встановлені ризики та є не є визначальними аргументами, які б могли бути запорукою належної процесуальної поведінки обвинуваченої та надали б можливість застосувати щодо неї менш суворий запобіжний захід.

При цьому колегія суддів зазначає, що сама тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій, не є основною чи безпосередньою підставою для тримання під вартою, а оцінюється в сукупності з наявними ризиками, передбаченими ст.177 КПК України.

Продовження існування вказаних ризиків, виключає підстави для скасування чи зміни обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який, оскільки будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, для застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Крім цього, колегія суддів враховує те, що факти, на які посилається сторона захисту в апеляційній скарзі, не зменшують встановлені судом ризики та не є визначальними аргументами, які б могли бути запорукою належної процесуальної поведінки та надали б можливість застосувати щодо обвинуваченої запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Ці ж обставини існували і на момент скоєння кримінального правопорушення, проте жодним чином не виступили стримуючим фактором в поведінці обвинуваченої ОСОБА_8 .

Відомості, що характеризують її особу, соціальні зв`язки, стан здоров`я були враховані як на стадії застосування запобіжного заходу, так і при продовженні строку тримання під вартою.

Наявність у обвинуваченої міцних соціальних зв`язків у м. Херсоні та членів родини не може бути визнано достатнім чинником, який нівелює встановлені у кримінальному провадженні ризики.

Доводи сторони захисту про недоведеність продовження існування ризиків є непереконливими, адже при вирішенні питання про обрання (продовження) запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Запобіжний захід застосовується (продовжується) з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченої та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто, в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване для встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

А тому твердження сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не ґрунтуються на матеріалах провадження та висновків суду першої інстанції не спростовують.

На переконання колегії суддів, зазначені обставини свідчать про необхідність продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_8 та неможливість застосування до неї іншого більш м`якого запобіжного заходу.

Продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав і інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

В межах вирішення питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження не вирішується питання про доведеність або недоведеність винуватості особи в обсязі висунутого обвинувачення, не перевіряються докази, що підтверджують або спростовують винуватість особи, не надається оцінка доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, що є предметом перевірки під час судового розгляду справи у суді першої інстанції та вирішується судом при ухваленні відповідного судового рішення за результатами розгляду кримінального провадження по суті. Тому доводи апелянтів з цього приводу є неприйнятними.

Відповідно до оскаржуваної ухвали суду, в ній зазначені ризики, які існують на час розгляду відповідного клопотання прокурора, які не зменшилися та не припинили існувати.

Відповідно до положень ч.3 ст.199 КПК України, вирішуючи вказане клопотання, суд першої інстанції врахував обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, зокрема, можливість у обвинуваченої ОСОБА_8 переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків; вчинити інше кримінальне правопорушення, а також з метою забезпечення виконання нею процесуальних обов`язків.

При цьому суд врахував правовий режим військового стану не як ризик, а як обставину, яка вказує на наявність актуальних ризиків, заявлених прокурором.

Отже, подальше існування наведених ризиків виправдовує необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_8 з метою забезпечення виконання нею процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також при вирішенні питання суд першої інстанції взяв до уваги обставини, які передбачені ст.178 КПК України, в їх сукупності, а саме: тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_8 у разі доведення обсягу обвинувачення під час судового розгляду.

При цьому судом враховано вік та стан здоров`я обвинуваченої ОСОБА_8 , які не перешкоджають подальшому утриманню в умовах ізоляції від суспільства, оскільки даних на підтвердження неможливості її утримання під вартою до суду не надходило, що дає можливість зробити висновок про те, що її стан здоров`я не перешкоджає перебуванню у місцях попереднього ув`язнення.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень ч.6 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст. 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що існує передбачена законом можливість для визначення обвинуваченій ОСОБА_8 розміру застави, не ґрунтуються на законі, оскільки ч.4 ст.183 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого, зокрема статтями 109-114-2 Кримінального кодексу України.

Відповідно до приписів ч.3, 4 ст.183 КПК України питання застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави вирішується саме при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а не при продовженні строку його застосування.

Захисник та обвинувачена в апеляційних скаргах не зазначають, які саме обставини, відомості про особу обвинуваченого давали суду підстави застосувати ОСОБА_9 запобіжний захід у виді застави на стадії вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою не як альтернативного запобіжного заходу, а як більш м`якого запобіжного заходу, як то випливає із апеляційних вимог сторони захисту, враховуючи положення ч.6 ст.176 та ч.3, 4 ст.183 КПК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належного виконання ОСОБА_10 процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам.

Під час вивчення матеріалів провадження будь-яких фактів порушення конституційних прав обвинуваченої ОСОБА_8 на свободу та особисту недоторканість, колегією суддів не встановлено.

А тому доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_8 про відсутність підстав для задоволення клопотання прокурора є неспроможними та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , апеляційним судом не встановлено.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_8 , апеляційний суд не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 409, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд.

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_11 та обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення,а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 03.11.2025 про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_8 до 31.12.2025 включно залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4