КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №357/5922/24 Головуючий у І інстанції - ОСОБА_1
апеляційне провадження №11-сс/824/8357/2025 Доповідач у ІІ інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

представника: ОСОБА_6

власника майна: ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2024 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0000143 від 28 лютого 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 358, частиною другою статті 190 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2024 року клопотання начальника Ставищенського відділу Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_8 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт із забороною державним органам та органам нотаріату здійснювати будь-які реєстраційні дії, у тому числі і реєстрацію (перереєстрацію), пов`язану з відчуженням, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників на земельну ділянку: :01:028:0055, площею 1,5234 га, яка належить Ставищенській сільській раді (код ЄРДПОУ 04360913), розташовану за адресою: Київська область, Ставищенський район, смт. Ставище, провулок Радянський, 1, 2/6.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подалаапеляційну скаргу, в якій просить визнати поважними причини пропуску строку на апеляційне оскарження та поновити строк на оскарження ухвали слідчого судді; оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання про арешт майна відмовити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ОСОБА_7 як власник нежитлової будівлі має законне право користування частиною земельної ділянки, на якій розміщена будівля, та частиною земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування, і таке право остання може здійснити виключно шляхом поділу земельної ділянки :01:028:0055.

Вказує, що ОСОБА_7 зареєстрована як фізична особа-підприємець, основний вид діяльності якої - виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості, та використовує будівлю, що належить їй на праві власності, у своїй підприємницькій діяльності.

Також зазначає, що ОСОБА_7 у відповідності до підпункту «є» пункту 266.2.2 статті 266 ПК України звільнена від сплати податку на нерухомість, проте ГУ ДПС у Київській області не звільняє останню від сплати податку на нерухомість, оскільки її будівля та об`єкти ТОВ «ВВ-Альянс+» знаходяться за однією адресою, що, на думку податкового органу, унеможливлює застосування пільги.

На переконання скаржника, ухвала слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2024 року про арешт майна обмежує не лише право на володіння земельною ділянкою, а й призводить до матеріальних збитків у вигляді податку на нерухомість.

Зауважує, що ОСОБА_7 є власником нежитлової будівлі з 07 березня 2017 року, арешт на земельну ділянку було накладено 29 квітня 2024 року у рамках кримінального провадження, внесеного ще у 2018 році, та за цей час орган досудового розслідування не надав доказів, які б свідчили про причетність ОСОБА_7 чи її майна до предмету кримінального провадження.

Наголошує, що ОСОБА_7 не є учасником кримінального провадження, а є добросовісним власником нежитлового приміщення, яке розташоване на арештованій земельній ділянці.

Вказує, що нежитлова будівля ОСОБА_7 не визнана речовим доказом, на неї не накладено арешт, а також вона жодним чином не пов`язана з обставинами кримінального провадження.

Як на підставу для поновлення строку на апеляційне оскарження посилається на те, що лише 27 травня 2025 року ОСОБА_7 дізналась про наявність арешту та заборон відносно земельної ділянки з кадастровим номером :01:028:0055, на якій знаходяться її будівлі, проте копію оскаржуваної ухвали станом на момент написання апеляційної скарги їй так і не надано, що підтверджується відповіддю Білоцерківського міськрайонного суду Київської області на заяву представника ОСОБА_7 про відмову у наданні можливості ознайомитись з матеріалами справи від 07 жовтня 2025 року.

Прокурор у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, що у відповідності до положень частини першої статті 172, частини четвертої статті 405 КПК України не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення власника майна ОСОБА_7 та її адвоката ОСОБА_6 , які підтримали подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно статей 7, 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 частини третьої статті 395 КПК України якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

За змістом частини першої статті 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання про арешт майна розглянуто у відсутності ОСОБА_7 , як власника нежитлової будівлі, що розташована на земельній ділянці, щодо арешту якої вирішувалось питання слідчим суддею.

Копія ухвали слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2024 року ОСОБА_7 або її представнику не надсилалась.

Як зазначає апелянт, лише 27 травня 2025 року ОСОБА_7 дізналась про наявність арешту та заборон відносно земельної ділянки з кадастровим номером :01:028:0055, на якій знаходяться її будівлі, проте копію оскаржуваної ухвали станом на момент написання апеляційної скарги їй так і не надано, що підтверджується відповіддю Білоцерківського міськрайонного суду Київської області на заяву представника ОСОБА_7 про відмову у наданні можливості ознайомитись з матеріалами справи від 07 жовтня 2025 року, наявною у матеріалах справи.

З апеляційною скаргою представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 звернулася 20 жовтня 2025 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає обґрунтованими доводи представника про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, а відтак пропущений апелянтом процесуальний строк підлягає поновленню.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчим відділом Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000143, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 лютого 2018 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 358, частиною другою статті 190 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що 04 серпня 2015 року невстановлена особа подала до Ставищенської селищної ради Київської області підроблену заяву про скасування акту на право постійного користування землею серії 1-КВ № 002569 від 25 вересня 1997 року від імені керуючого санацією ВАТ «Ставищепродтовари» ОСОБА_9 .

У результаті вказаних дій земельна ділянка з кадастровим номером :01:028:0055, площею 1,5234 га, розташована за адресою: Київська область, Ставищенський район, смт. Ставище, провулок Радянський, 1, 2/6, передана в оренду ТОВ «ВВ Альянс +».

Внаслідок цього скасований державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії 1-КВ №002569 від 25 вересня 1997 року, чим спричинена ВАТ «Ставищепродтовари» матеріальна шкода.

Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 375312295 від 22 квітня 2024 року, земельна ділянка з кадастровим номером :01:028:0055, площею 1,5234 га, розташована за адресою: Київська область, Ставищенський район, смт. Ставище, провулок Радянський, 1, 2/6, належить Ставищенській сільській раді та перебуває в оренді ТзОВ «ВВ-АЛЬЯНС+», на підставі договору оренди землі, серії та номер: б/н, виданого 17 вересня 2015 року.

Згідно з постановою про визнання речовими доказами від 05 квітня 2024 року, земельну ділянку з кадастровим номером :01:028:0055, площею 1,5234 га, яка належить Ставищенській сільській раді (код ЄРДПОУ 04360913), розташовану за адресою: Київська область, Ставищенський район, смт. Ставище, провулок Радянський, 1, (вулиця Промислова 2/6), визнано речовим доказом.

22 квітня 2024 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання начальника Ставищенського відділу Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000143 від 28 лютого 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 358, частиною другою статті 190 КК України.

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2024 року клопотання начальника Ставищенського відділу Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_8 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт із забороною державним органам та органам нотаріату здійснювати будь-які реєстраційні дії, у тому числі і реєстрацію (перереєстрацію), пов`язану з відчуженням, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників на земельну ділянку: :01:028:0055, площею 1,5234 га, яка належить Ставищенській сільській раді (код ЄРДПОУ 04360913), розташовану за адресою: Київська область, Ставищенський район, смт. Ставище, провулок Радянський, 1, 2/6.

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на земельну ділянку за адресою: Київська область, Ставищенський район, смт. Ставище, провулок Радянський, 1, 2/6, площею 1,5234 га, кадастровий номер :01:028:0055, яка належить Ставищенській сільській раді (код ЄРДПОУ 04360913), із забороною державним органам та органам нотаріату здійснювати будь-які реєстраційні дії, у тому числі і реєстрацію (перереєстрацію), пов`язану з відчуженням, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників указаної земельної ділянки, з тих підстав, що вказана земельна ділянка може бути предметом кримінального правопорушення, набута кримінально-протиправним шляхом, а отже відповідає критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України.

Також слідчим суддею правильно встановлено, що прокурором у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать, що вказана земельна ділянка має відношення до кримінального провадження та для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищезазначену земельну ділянку, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів уважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на земельну ділянку, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_7 як власник нежитлової будівлі має законне право користування частиною земельної ділянки, на якій розміщена будівля, та частиною земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування, і таке право остання може здійснити виключно шляхом поділу земельної ділянки :01:028:0055, є передчасними та такими, що не спростовують висновків слідчого судді про наявність у даному кримінальному провадженні визначених законом підстав для накладення арешту на вказане майно, клопотання слідчого та ухвала слідчого судді містять вказівки на правові підставі, зазначені у статтях 171, 173 КПК України, для накладення арешту на вказане майно, а саме з метою збереження речових доказів.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_7 є добросовісним власником нежитлового приміщення, яке розташоване на арештованій земельній ділянці, не заслуговують на увагу суду з огляду на те, що не є тією обставиною, яка підлягає обов`язковому врахуванню під час вирішення питання про накладення арешту на майно та підлягає встановленню і перевірці у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Аргументи апелянта про те, що ОСОБА_7 не є учасником кримінального провадження, є власником нежитлової будівлі з 07 березня 2017 року, арешт на земельну ділянку було накладено 29 квітня 2024 року у рамках кримінального провадження, внесеного ще у 2018 році, та за цей час орган досудового розслідування не надав доказів, які б свідчили про причетність ОСОБА_7 чи її майна до предмету кримінального провадження, не заслуговують на увагу суду, оскільки з огляду на положення частин другої, третьої статті 170 КПК України майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Посилання скаржника на те, що ОСОБА_7 зареєстрована як фізична особа-підприємець, основний вид діяльності якої - виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості, та використовує будівлю, що належить їй на праві власності, у своїй підприємницькій діяльності, у зв`язку з чим ОСОБА_7 у відповідності до підпункту «є» пункту 266.2.2 статті 266 ПК України звільнена від сплати податку на нерухомість, проте ГУ ДПС у Київській області не звільняє останню від сплати податку на нерухомість, оскільки її будівля та об`єкти ТОВ «ВВ-Альянс+» знаходяться за однією адресою, що, на думку податкового органу, унеможливлює застосування пільги, а отже ухвала слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2024 року про арешт майна обмежує не лише право на володіння земельною ділянкою, а й призводить до матеріальних збитків у вигляді податку на нерухомість, не є достатньою підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження та матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що нежитлова будівля ОСОБА_7 не визнана речовим доказом, на неї не накладено арешт, а також вона жодним чином не пов`язана з обставинами кримінального провадження, не є самостійною підставою для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Інші зазначені в апеляційні скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2024 року.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4