ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3319/25 Справа № 188/3350/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 Кримінального кодексу України (далі КК).

За матеріалами справи під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпра від 18 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання від вартою.

Під час підготовчого судового засідання ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2025 року продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, з 12:00 години 07 жовтня 2025 року до 12:00 години 05 грудня 2025 року, в умовах гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку із незаконністю та необґрунтованістю.

В обґрунтування зазначає, що заявлені стороною обвинувачення ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України є недоведеними. Аргументує тим, що обвинувачений був затриманий 16.08.2025 о 02:30 год. у порядку ст. 208 КПК України не під час спроби втечі, а після транспортування потерпілого до лікарні. Він має постійне місце проживання, реєстрацію та військову службу, що виключає мотив для переховування.

Крім того, свідки по справі вже допитані на стадії досудового розслідування, їх показання зафіксовані, а перебування обвинуваченого, як військовослужбовця, під контролем командира частини унеможливить несанкціонований контакт із вказаними особами.

Також обвинувачений не має власного автомобіля (керував чужим), а після інциденту добровільно здав посвідчення водія, та як мобілізований підпорядкований дисциплінарному статуту ЗС України, що виключає повторні порушення.

Водночас наголошує, що ОСОБА_8 повністю визнає свою вину у скоєному, щиро розкаюється та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, що визнано обставиною, яка пом`якшує покарання відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України (як зазначено в обвинувальному акті). Після ДТП він не залишив місце пригоди з метою ухилитися від відповідальності, а негайно транспортував потерпілого до КП «Петропавлівська Центральна лікарня» для надання медичної допомоги, намагаючись врятувати життя побратима. Крім того, обвинувачений є громадянином України, має середню освіту, не одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей чи осіб похилого віку, раніше не судимий, як мобілізований військовослужбовець, він зобов`язаний виконувати військовий обов`язок відповідно до ст.ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби ЗС України, і його поведінка до інциденту не давала підстав для сумнівів у дисципліні, що підтверджується його характеристикою з місця служби.

У той-же час потерпіла ОСОБА_9 (мати загиблого) не має претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченого, цивільний позов не заявляла.

Разом з тим вказує, що судом не розглянуто можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту під наглядом командира частини, оскільки як військовослужбовець, обвинувачений може перебувати під домашнім арештом у розташуванні частини НОМЕР_1 , де командир забезпечить нагляд, що відповідає умовам воєнного стану та виключить можливі ризики, які можуть існувати на думку прокурора.

З огляду на викладене захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2025 року та застосувати щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, або альтернативно у вигляді домашнього арешту із забороною покидати розташування військової частини НОМЕР_1 без дозволу суду, з наглядом командира частини.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні, просив скасувати ухвалу суду та змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК є тяжким злочином, а також наявність, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК ризику того, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, про існування якого свідчить тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Разомз тим, при встановленні даного ризику колегія суддів також враховує визначену КПК процедуру отримання показань від свідків у кримінальному провадженні.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, оскільки інший запобіжний захід, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.

Разом з цим суд дійшов до переконання, що у судовому засіданні прокурором не доведено продовження існування ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_8 переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, що не оспорюється стороною обвинувачення, а отже ці висновки слід вважати доведеними.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті висунутого обвинувачення ще не розпочався, по справі ще не допитано обвинуваченого, потерпілу, свідків, не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 05 грудня 2025 року. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, у вигляді особистого зобов`язання або цілодобового домашнього арешту, на чому наполягає сторона захисту, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК та підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, а встановлений судом ризик не відпав та продовжує існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що посилання захисника на наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 постійного місця реєстрації та проживання, позитивної характеристики, визнання своє вини, сприяння розкриттю кримінального правопорушення, проходження військової служби, відсутності судимостей, не можуть бути безумовними підставами для обрання стосовно нього більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, оскільки це не спростовує висновки суду про те, що він може незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2025 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2025 року, якою продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 05 грудня 2025 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4