ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 , прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 червня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у селищі Вільхове Станично-Луганського району Луганської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, має на утриманні малолітню дитину, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, органах державного управління та контролю, підприємствах та організаціях державної чи комунальної власності на строк 11 (одинадцять) років, з конфіскацією всього майна, яке є власністю ОСОБА_8 .

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_8 визначено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту його фактичного затримання.

Строк відбування покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, органах державного управління та контролю, підприємствах та організаціях державної чи комунальної власності, визначено обчислювати з моменту відбуття основного покарання.

Обраний, в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без зміни.

Вироком вирішення питання про арешт майна.

В С Т А Н О В И В

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входить 193 держави, зокрема, Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени зазначеної організації утримуються у своїх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про неприпустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями -№ 2131 (XX) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; №2734 (XXV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки та № 3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року, що містить визначення агресії, встановлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію або втручання будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплені обов`язки держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення або підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербування найманців або посилання таких найманців на територію іншої держави.

Окрім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року №3314(XXIX) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, хоч би який тимчасовий характер вона не мала, що є результатом такого вторгнення або нападу або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або її частини;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські чи повітряні сили чи морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з державою, що приймає, порушуючи умови, передбачені в угоді або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала у розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівносильно наведеним вище актам, або її значну участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, будь то політичного, економічного, військового чи іншого характеру не можуть бути виправданням агресії.

Окрім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили або загрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання суперечок та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва, серпня 1975 року, який був підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) зазначено, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту та неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки було схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Відповідно до зазначеного документу, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Відповідно до пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 і рудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні свої зобов`язання згідно з принципами Заключного акту співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність, суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою або її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що жодна їхня зброя ніколи не використовуватиметься проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримання миру та стабільності у Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, укладеного між державами СНД, серед яких є Україна та Російська Федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів одна одної та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їх непорушність, а також вирішувати всі суперечки, що виникають з питань кордонів та територій, лише мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо вони виникнуть; не встановлювати із нею політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій та комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічну, фінансову, військову та іншу допомогу.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною та незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною та недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати та змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народу і не може бути узурповане державою, її органами чи посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно дотримуватися Конституції України та законів України, не посягати на права та свободи, честь та гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська. Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою України та в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її ведення.

Незважаючи на викладене, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в порушення зазначених вище міжнародних нормативно-правових актів, 22 лютого 2022 року президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план направлений на насильницьку зміну меж території та кордонів України, порушення порядку, встановленого Конституцією України, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил Російської Федерації за межами Російської Федерації, яке було задоволене.

24 лютого 2022 року о 5 годині президент Російської Федерації оголосив рішення про початок військової операції в Україні.

Того ж дня, близько 05 год. 10 хв. Збройними Силами Російської Федерації, які діяли за наказом керівництва Російської Федерації та Збройних Сил Російської Федерації, здійснено запуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формувань. Після чого, тоді ж, війська Російської Федерації вдерлися сухопутним шляхом на територію суверенної держави України.

У зв`язку з цим, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» затверджено зазначений Указ.

В подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався у встановленому законом порядку та діє станом на теперішній час.

Законом України від 22.05.2022 № 2265-ІХ «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну» Російська Федерація визнана державою-терористом.

Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-VIII «Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором» Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором.

Внаслідок ведення агресивної війни з боку російської федерації проти України, 24 лютого 2022 року с-ще Станиця Луганська Щастинського району Луганської області, захоплено збройними силами рф спільно з незаконними збройними формуваннями так званої «Луганської Народної Республіки» (далі «лнр»).

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 за № 309 викладено перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окуповані російською федерацією. Згідно з зазначеним переліком Станично Луганська селищна територіальна громада Щастинського району Луганської області з 24 лютого 2022 року перебуває під тимчасовою окупацією та оточенні (блокуванні) з боку рф та незаконних збройних формувань так званої «лнр».

З початку тимчасової окупації території Станично-Луганської селищної територіальної громади Щастинського району Луганської області, представниками так званої «лнр», підконтрольними політичному керівництву держави-агресора рф, організовано та розпочато діяльність системи органів влади та їх структурних підрозділів, які, відповідно до чинного законодавства України, визнані незаконними.

29 травня 2023 року так званою «лнр» прийнято «Закон о выборах депутатов Народного Совета Луганской Народной Республики» (мовою оригіналу), яким регламентовано порядок проведення вказаних незаконних виборів. Зокрема, відповідно до положень вказаного «закону», підготовку та проведення виборів депутатів народної ради т.зв «лнр» організують та забезпечують такі виборчі комісії:1) виборча комісія луганської народної республіки; 2) територіальні виборчі комісії; 3) дільничні виборчі комісії.

Надалі, 02 червня 2023 року т.зв. «Территориальной изберательной комиссией Станично-Луганского района» (мовою оригіналу) винесено рішення № 3/11 «О формировании участковой избирательной комиссии избирательного участка № 399» (мовою оригіналу), яким створено відповідну виборчу дільницю, а її головою призначено ОСОБА_8 .

В подальшому, 15 червня 2023 року Центральною виборчою комісією рф винесено постанову № 119/947-8 «О назначении выборов депутатов Народного Совета Луганской Народной Республики и выборов депутатов представительных органов муниципальных образований на территории Луганской Народной Республики» (мовою оригіналу), якою призначено проведення вказаних незаконних виборів на 10 вересня 2023 року.

Встановлено, що громадянин України ОСОБА_8 , усвідомлюючи вищенаведені обставини, діючи умисно, протиправно, у невстановлений в ході досудового розслідування час, але не пізніше 02 червня 2023 року добровільно погодився взяти участь в організації та проведенні «выборов депутатов Народного Совета Луганской Народной Республики и выборов депутатов представительных органов муниципальных образований на территории Луганской Народной Республики» (мовою оригіналу), шляхом організації роботи «участковой избирательной комиссии избирательного участка № 399» (мовою оригіналу), яка діяла у складі окупаційної адміністрації російської федерації.

Так, у невстановлений в ході досудового розслідування час, але не пізніше 02 червня 2023 року, більш точну дату в ході досудового розслідування встановити не виявилося за можливе, ОСОБА_8 усвідомлюючи протиправний характер вчинюваних дій, а також негативні наслідки, що можуть настати внаслідок їх реалізації, маючи умисел на участь в організації та проведенні незаконних виборів на тимчасово окупованій території Луганської області, зі своїх особистих мотивів добровільно погодився на призначення його на посаду голови «участковой избирательной комиссии избирательного участка № 399» (мовою оригіналу) та зайняв вказану посаду знаходячись на тимчасово окупованій території с-ща Станиця Луганська Щастинського району Луганської області.

У подальшому, 10 вересня 2023 року ОСОБА_8 , з метою реалізації свого злочинного умислу, перебуваючи на тимчасово окупованій території селища Станиця Луганська Щастинського району Луганської області «лнр», виконуючи відведену йому роль голови «участковой избирательной комиссии избирательного участка № 399» (мовою оригіналу), шляхом надання вказівок з організаційних питань членам дільничної комісії щодо порядку проведення незаконних виборів, опрацювання наданих з дільничної виборчої комісії документів за результатами проведення голосування, взяв участь в організації та забезпеченні проведення незаконних виборів «депутатов Народного Совета Луганской Народной Республики и выборов депутатов представительных органов муниципальных образований на территории Луганской Народной Республики» (мовою оригіналу) на тимчасово окупованій території Луганської області.

Обвинуваченому ОСОБА_8 інкримінується добровільна участь громадянина України в організації та проведенні незаконних виборів на тимчасово окупованій території, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Не погодившись із рішенням суду, захисник подала апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченого, в якій просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутністю в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення. В обґрунтування апеляційних вимог посилається, що висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, відомості зазначені у ньому, не підтверджуються дослідженими доказами. Судом не надано належної оцінки доказам, що містяться в матеріалах кримінального провадження, а саме щодо їх належності і допустимості. Свідки не надали ствердних показів на підтвердження наявності в діях ОСОБА_8 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 323 КПК України судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 КПК України, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

Повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 КПК та на офіційному веб-сайті суду.

З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Обвинуваченого ОСОБА_8 належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги з дотриманням вимог ч. 8 ст. 135, ст. 323 КПК, зокрема шляхом публікацій повідомлень про виклик до суду в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»), а також шляхом розміщення повісток про виклик до суду на веб-сайті Офісу Генерального прокурора та на веб-сайті Волинського апеляційного суду.

З урахуванням викладеного та вимог кримінального процесуального закону колегією суддів прийнято рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, захисника, яка підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та просив вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно із положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно із ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника та матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України, оскільки в ньому міститься формулювання обвинувачення та належним чином викладені та обґрунтовані висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі докази, надані сторонами провадження, яким судом надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для висновку про доведеність винуватості обвинуваченого, що свідчить про відповідність оскарженого вироку вимогам КПК України.

Судовий розгляд у межах цього кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 (in absentia), який показань суду не надавав, будь-яких клопотань від останнього на адресу суду також не надходило.

Разом з тим, свої висновки суд першої інстанції правильно обґрунтував показаннями допитаного в судовому засіданні в режимі відеоконференції свідка ОСОБА_9 який показав, що на початку 2022 року він працював у Луганській військовій адміністрації, йому відомо, що ОСОБА_8 підтримував окупаційну владу, закликав переходити на сторону окупанта та почав працювати в окупаційній адміністрації. У Телеграм каналі бачив відео за участю ОСОБА_8 про те, що він агітував людей. Також показав, що в ході досудового розслідування з ним проводилося впізнання, де він за фотознімками впізнав ОСОБА_8 свідок ОСОБА_10 суду показав, що йому відомо, що ОСОБА_8 працював у міській раді, брав участь в виборах та залишився працювати на окупаційну владу.

Підстав вважати, що останні оговорюють обвинуваченого, не встановлено, а їх показання повністю узгоджуються між собою та відповідають й іншим доказам у справі.

Крім того, висновок про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, за встановлених під час судового розгляду фактичних обставин, суд першої інстанції обґрунтував дослідженими в судовому засіданні доказами, які знайшли ґрунтовну оцінку в судовому рішенні, зокрема: відповіддю на доручення начальника ВКІБ 3 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганських областях ОСОБА_11 від 02.07.2024 встановлено, що ОСОБА_8 , уродженець с. Митякин, Тарасівського району, Ростовської області, рф, знаходиться на тимчасово окупованій території України - у м. Луганськ, де здійснює незаконну діяльність голови виборчої комісії на тимчасово окупованій території; дослідженими в судовому засіданні: протоколом огляду інтернет-ресурсу від 29 січня 2024 року, який був проведений та оформлений з дотриманням вимог ст.ст. 104, 105, 223, 237 КПК України, з використанням ПЕОМ, встановлено, що в мережі Інтернет розміщений відеозапис з назвою « ОСОБА_12 » (мовою оригіналу), на якому зафіксовано, що особа, представлена як « ОСОБА_13 », розповідає про хід проведення незаконних виборів 10 вересня 2023 року, на території селища Станиця Луганська Луганської області, що перебуває під тимчасовою окупацією; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 лютого 2024 року за участю свідка ОСОБА_9 установлено, що останній за сукупністю ознак впізнав особу на фото №2 ( ОСОБА_8 ), який займає посаду т.зв (мовою оригінала) «Председатель участковой избирательной комиссии», виконував функції пов`язані з організацією та проведенням незаконних виборів на окупованій території міста Луганськ; протоколом огляду від 15 лютого 2024 року, який був проведений за участю свідка ОСОБА_9 та оформлений з дотриманням вимог ст. ст. 104, 105, 223, 237 КПК України, з використанням ПЕОМ, встановлено, що свідок ідентифікує особу представлену як « ОСОБА_13 » на відеозаписі під назвою « ОСОБА_12 », як ОСОБА_8 ; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06 березня 2024 року, за участю свідка ОСОБА_10 встановлено, що останній за сукупністю ознак впізнав особу на фото № 2 ( ОСОБА_8 ), який займає посаду т.зв (мовою оригінала) «Председатель участковой избирательной комиссии», виконував функції пов`язані з організацією та проведенням незаконних виборів на окупованій території міста Луганськ; протоколом огляду від 15 лютого 2024 року, який був проведений за участю свідка ОСОБА_10 та оформлений з дотриманням вимог ст.ст. 104, 105, 223, 237 КПК України, з використанням ПЕОМ, встановлено, що свідок ідентифікує особу представлену як « ОСОБА_13 » на відеозаписі під назвою «ЖИТЕЛИ НОВЫХ РЕГИОНОВ ВЫБИРАЮТ ДУПУТАТОВ И ПРЕДСТАВИТЕЛЬНЫХ ОРГАНОВ МЕСТНОГО САМОУПРАВЛЕНИЯ», як ОСОБА_8 ; протоколом огляду від 22 травня 2024 року, який був проведений та оформлений з дотриманням вимог ст.ст. 104, 105, 223, 237 КПК України з використанням ПЕОМ, встановлено, що в телеграм каналі «То є новини (Новини Україна Донбас та трохи корисної інформації)» розміщена публікація з документами окупаційних органів влади щодо створення незаконної виборчої дільниці № 399 та обрання її головою ОСОБА_8 ; протоколом огляду від 12 червня 2024 року, який був проведений та оформлений з дотриманням вимог ст.ст. 104, 105, 223, 237 КПК України, з використанням ПЕОМ, встановлено, що в мережі Інтернет виявлено документ з назвою «Постановление Центральной избирательной комиссии РФ от 15 июня 2023 г. N 119/947-8 «О назначении выборов депутатов Народного Совета Луганской Народной Республики и выборов депутатов представительных органов муниципальных образований на территории Луганской Народной Республики» (мовою оригіналу), відповідно до якого Центральна виборча комісія рф, розглянувши пропозицію виконуючого обов`язки голови т.зв. «лнр», за результатами консультацій з Міністерством оборони рф та ФСБ рф, керуючись законодавством рф, постановила призначити «выборы депутатов Народного Совета Луганской Народной Республики и выборы депутатов представительных органов муниципальных образований на территории Луганской Народной Республики» (мовою оригіналу) на 10 вересня 2023 року; Протоколом огляду від 12 червня 2024 року, який був проведений та оформлений з дотриманням вимог ст.ст. 104, 105, 223, 237 КПК України, з використанням ПЕОМ, встановлено, що в мережі Інтернет виявлено документ з назвою «Закон О выборах депутатов Народного Совета Луганской Народной Республики, який регламентує порядок проведення виборів депутатів Народної Ради т.зв. «ЛНР» (мовою оригіналу) та який визначає повноваження дільничної виборчої комісії, яку очолював ОСОБА_8 ; листом Міністерства закордонних справ України встановлено, що ОСОБА_8 не звертався з клопотаннями про вихід з громадянства України та з питання оформлення подання про втрату ним громадянства України, продовжує перебувати громадянином України.

Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності. Об`єктивні підстави не довіряти показанням вказаних вище свідків та відомостям, які містяться в письмових доказах, як у суду першої інстанції, так і в суду апеляційної інстанції відсутні.

На переконання колегії суддів, сукупність наведених вище доказів, безсумнівно доводять, що ОСОБА_8 будучи громадянином України добровільно приймав участь в організації та проведенні незаконних виборів на тимчасово окупованій території, тобто вчинив кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Тому доводи апеляційної скарги про невмотивованість рішення суду першої інстанції в цій частині, необґрунтовані.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів констатує, що вирок суду першої інстанції належним чином вмотивований і відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК, а тому підстави для його скасування відсутні. Переконливих аргументів на спростування висновків суду першої інстанції захисник в апеляційній скарзі не навів, у зв`язку з чим, його апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржений вирок суду першої інстанції без зміни.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 червня 2025 року стосовно останнього без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: