ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 552/4981/18

провадження № 51-2320км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

засудженого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Полтавського апеляційного суду від 19 березня 2025 рокув кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002667 від 17 серпня 2017 року, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Аркалика Тургайської області Республики Казахстан, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України(далі - КК України).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Київського районного суду м. Полтави від 30 грудня 2021 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та виправдано в зв`язку з недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Полтавськийапеляційний суд 19 березня 2025 рокуапеляційну скаргу прокурора задовольнив частково, вирок Київського районного суду м. Полтави від 30 грудня 2021 року скасував і ухвалив свій, яким ОСОБА_7 визнав винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, і призначив покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4 250 грн, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах та органах державної служби на строк 3 роки.

На підставі ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК України звільнив ОСОБА_7 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до встановлених судом фактичних обставин, які детально викладено у вироку, ОСОБА_7 , займаючи посаду старшого оперативного уповноваженого з особливо важливих справ відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів оперативного управління Головного управління ДФС у Полтавській області, будучи працівником правоохоронного органу та службовою особою, діючи умисно, з метою полегшення своєї роботи в частині виконання доручення слідчого ОСОБА_8 про проведення огляду, у проміжок часу з 21 по 22 серпня 2017 року, точний день та час досудовим розслідуванням не встановлено, знаходячись у складських приміщеннях за адресами: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_3 , достовірно знаючи, що відповідно до вимог ч. 7 ст. 223 КПК України огляд іншого володіння особи здійснюється з обов`язковою участю не менше двох понятих, провів шість оглядів вилученої в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000011 продукції у вказаних складських приміщеннях за відсутності понятих та в невставлений досудовим розслідуванням місці та час, вніс до шести протоколів огляду у кримінальному провадженні №0000011 від 27 лютого 2017 року в електронному та в подальшому друкованому вигляді, залишивши місце для внесення рукописних даних, інформацію щодо участі понятих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які нібито були присутні при проведенні цих оглядів.

Надалі, здійснивши службове підроблення, ОСОБА_7 , 28 серпня 2017 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в приміщенні Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області, за адресою: вул. Маршала Бірюзова, 47, м. Полтава, виконуючи доручення слідчого у кримінальному провадженні №0000011, будучи службовою особою, діючи умисно, супровідним листом за №1536/16-31-21-05-12 від 28 серпня 2017 року, направив слідчому слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області ОСОБА_8 , який не був обізнаний про факт їх підроблення, вказані протоколи оглядів для приєднання до матеріалів цього кримінального провадження, тобто здійснив видачу завідомо неправдивих офіційних документів.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок апеляційного суду, а кримінальне провадження закрити на підставі пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:

· перебуваючи на посаді оперуповноваженого ДФС, він проводив огляд лише лікеро-горілчаної продукції, яка раніше була вилучена в ході обшуку, тому в нього не виникло обов`язку залучати понятих. Зауважує, що свідок ОСОБА_11 добровільно надав йому доступ до підакцизного товару, відкривши складські приміщення власним ключем;

· висновки апеляційного суду про помилкову оцінку місцевим судом доказів у іншому кримінальному провадженні на предмет їхньої допустимості є суперечливими, оскільки суд першої інстанції оцінював докази саме з точки зору доведеності/недоведеності об`єктивної сторони інкримінованого правопорушення;

· повідомлення про підозру було підписано заступником Генерального прокурора України, який на той момент не був включений до складу групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні, у той же час вручив повідомлення про підозру слідчий;

· суд апеляційної інстанції повторно не допитав свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , до того ж матеріали кримінального провадження не містять доказів наявності будь-яких перешкод для цього;

· апеляційний суд вийшов за межі висунутого обвинувачення та ухвалив вирок, який є невмотивованим і таким, що не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Письмові заперечення на касаційну скаргу сторони захисту від інших учасників до Суду не надходили.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги, просив оскаржувані судові рішення залишити без зміни.

Засуджений і його захисник касаційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Апеляційне провадження є важливою гарантією досягнення мети і виконання завдань кримінального провадження. Підтверджуючи законність судових рішень, ухвалених судами першої інстанції, вносячи в них зміни, а також скасовуючи незаконні судові рішення, суд апеляційної інстанції тим самим забезпечує охорону прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована відповідна правова процедура.

Належний апеляційний перегляд забезпечує реалізацію права кожного на справедливий суд; перевірку законності й обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції; виправлення помилок у застосуванні норм матеріального чи процесуального права; недопущення виконання незаконних і необґрунтованих судових рішень.

Приписами ст. 420 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення. При цьому вирок апеляційного суду повинен відповідати загальним вимогам до вироків та повинен містити короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення та рішення по суті вимог апеляційної скарги. Рішення має містити відповідну власну оцінку та переоцінку доказів, у випадку, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку, що судом першої інстанції помилково було враховано той чи інший доказ як такий, що підтверджує вину особи, так і висновки щодо належності та допустимості доказів, які, на думку апеляційного суду, не є такими. В такому разі дотримання принципу безпосередності дослідження доказів апеляційним судом є обов`язковим.

Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

У той же час зміст доводів касаційної скарги засудженого фактично зводяться до того, що апеляційний суд повторно не допитав свідків, які у суді першої інстанції надавали показання на користь сторони захисту, та безпідставно визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про те, що у випадках, коли під час апеляційного розгляду певний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції, апеляційний суд зобов`язаний забезпечити повноту й безпосередність дослідження доказів щодо цього факту.

Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису та відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити й перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження (див. постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року в справі № 301/2178/13-к, постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року в справі № 431/394/17, від 01 листопада 2018 року в справі № 415/4648/16-к, від 08 листопада 2018 року в справі № 446/394/15к, від 12 листопада 2019 року в справі № 758/3591/15-к).

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, проаналізувавши показання обвинуваченого, свідків й письмові докази, виправдав ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні цього злочину.

Водночас суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора, скасував вирок місцевого суду та ухвалив новий, яким, на відміну від рішення суду першої інстанції, визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Проте апеляційний суд не врахував того, що в ситуації, коли під час процедури перегляду наявні підстави для ретельної перевірки аргументів сторони обвинувачення про неправильну оцінку доказів та про невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам справи, така перевірка здійснюється з додержанням вимог ст. 404 КПК України і включає в себе безпосереднє дослідження всіх фактичних даних, які переоцінюються та стосуються обставин, що належать до предмета доказування.

У силу приписів статей 23, 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які було отримано у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України.

До того ж відповідно до ч. 4 ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, із технічного запису та журналу судового засідання від 03 жовтня 2023 року вбачається, що під час апеляційного розгляду колегія суддів поставила на обговорення клопотання прокурора про повторне дослідження письмових доказів, на які посилалася сторона обвинувачення, допит обвинуваченого та свідків, і таке клопотання цим судом було задоволено.

Матеріалами справи підтверджується, що протягом апеляційного розгляду кримінального провадження апеляційним судом вживалися заходи для безпосереднього допиту свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 шляхом направлення їм повістки про виклик у судове засідання, однак останні до суду апеляційної інстанції не з`являлися, поштова кореспонденція неодноразово поверталася у зв`язку із закінченням терміну її зберігання.

Між тим, 06 березня та 02 травня 2024 року судом апеляційної інстанції були винесені ухвали, якими доручалося працівникам поліції встановити місцезнаходження вказаних свідків та вручити їм повістки про виклик у судове засідання, однак на виконання вказаних ухвал жодних даних про отримання останніми відповідних повісток до апеляційного суду надано не було. Натомість на адресу суду апеляційної інстанції надійшли рапорти працівників поліції про відсутність свідків за адресами, які були вказані в самих ухвалах (т. 10, а.с. 180, 205).

Після цього в ході судового засідання 06 серпня 2024 року прокурором було заявлено клопотання про привід свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , проте суд апеляційної інстанції ухвалою від цієї ж дати знову прийняв рішення повторно встановити місцезнаходження свідків та вручити їм повістки про виклик у судове засідання (журнал судового засідання т. 10, а.с. 106, 191).

На виконання зазначеної ухвали апеляційного суду відділом поліції № 1 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області було направлено до суду рапорти працівників цього правоохоронного органу про те, що свідок ОСОБА_10 за місцем свого проживання відсутня, під час телефонної розмови особа, яка представилася « ОСОБА_10 », повідомила, що не може з`явитися до зали судових засідань у зв`язку з перенесеними нею двома інсультами, просила більше не турбувати її стосовно цієї справи (т. 10, а.с. 208).

Крім того, відповідно до рапорту оперуповноваженого ВП №1 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області ОСОБА_12 свідку ОСОБА_9 було вручено повістку про його виклик до апеляційного суду, про що останній написав відповідну розписку (т. 10, а.с. 218-219).

Водночас у судове засідання 10 грудня 2024 року свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 так і не з`явилися, а суд апеляційної інстанції, пославшись на те, що останні не можуть прибути до суду через стан здоров`я та похилий вік, вирішив обмежитися прослуховунням технічних записів їхніх допитів у суді першої інстанції (журнал судового засідання т. 10 а.с. 223-225).

Однак матеріали кримінального провадження не містять жодних підтверджуючих документів про стан здоров`я ОСОБА_10 , як і не містять доказів неможливості з`явлення її до суду апеляційної інстанції з інших об`єктивних причин. У той же час ОСОБА_9 , отримавши повістку, до апеляційного суду також не з`явився і причини своєї неявки не повідомив.

Тож суд апеляційної інстанції, безпосередньо не допитавши свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , надав їм іншу оцінку, аніж ту, яку надавав їм суд першої інстанції, не зважаючи на те, що саме ці докази місцевий суд поклав, серед іншого, в основу рішення про виправдання ОСОБА_7 .

З огляду на викладене, апеляційний суд, ухвалюючи обвинувальний вирок дав іншу, ніж суд першої інстанції, оцінку показанням свідків, яких безпосередньо не допитав під час перевірки оскарженого рішення, а отже і не забезпечив можливості реалізації права засудженого на захист, що є несумісним із гарантіями, передбаченими ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зважаючи на те, що в апеляційній скарзі порушувалося, зокрема, питання про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що потребувало детальної перевірки матеріалів справи, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, відмінне за змістом від рішення місцевого суду, не мав обмежуватися лише повторним дослідженням письмових доказів, допитом обвинуваченого та одного з трьох свідків.

За таких обставин, апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження, не дослідив всю сукупність доказів, якими місцевий суд обґрунтовував свої висновки, але надав їм іншу оцінку, чим погіршив становище ОСОБА_7 .

Отже, суд апеляційної інстанції, не перевіривши та не спростувавши відповідно до вимог кримінального процесуального закону висновки суду першої інстанції про недоведеність вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, ОСОБА_7 , дійшов передчасного висновку про його винуватість у вчиненні вказаного злочину.

Апеляційний суд, розглянувши кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 , порушив гарантоване право на об`єктивний, неупереджений розгляд справи в порядку, визначеному ст. 404 КПК України, у зв`язку з чим вирок цього суду не можна вважати таким, що відповідає положенням статей 370, 420 КПК України.

Тож під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення та могло стати причиною неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до вимог пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України є підставою для скасування такого рішення.

Враховуючи специфіку касаційного перегляду, суд касаційної інстанції позбавлений можливості виправити вказану помилку, оскільки не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, а тому зазначене порушення може бути виправлене під час нового апеляційного перегляду.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд доходить висновку, що касаційна скарга засудженого підлягає частковому задоволенню, а вирок апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суду слід урахувати наведене, повно, всебічно та належним чином установити всі обставини, що мають істотне значення для застосування закону України про кримінальну відповідальність, та залежно від установлених обставин та досліджених доказів ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Полтавського апеляційного суду від 19 березня 2025 року скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3