Вирок

Іменем України

18.12.2025 м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Львові в залі суду кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, раніше не судимий, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , солдат військової служби за призовом під час мобілізації, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.355, ч. 4 ст. 186 КК України, та

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Мильчинці Городоцького р-ну Львівської обл., громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 355 КК України.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 23.08.2024 року працювали на основі усного договору, в рамках усної цивільно-правової угоди, укладеної з потерпілим ОСОБА_9 . 23.08.2024 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на виконання усної цивільно-правової угоди укладеної з потерпілим ОСОБА_9 , виконували роботу підсобників у с. Басівка, Львівського району, Львівської області. По закінченні робочого дня о 19:00 год. потерпілий ОСОБА_9 зобов`язався виплатити за вказану роботу грошові кошти в сумі 3100 гривень до 22:00 години того ж дня. Однак цього не зробив через не оплату грошових коштів замовником. 24.08.2024, у зв`язку із невиконанням потерпілим ОСОБА_9 цивільно- правового зобов`язання щодо проведення розрахунку за виконану роботу перед ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі 3100 гривень, в останніх виник злочинний умисел, спрямований на примушення до виконання цивільно-правових зобов`язань ОСОБА_9 , з застосуванням фізичного насильства. Цього ж дня, близько 11:40 год., ОСОБА_4 , за попередньою змовою групою осіб, з метою реалізації свого злочинного умислу спрямованого на примушення потерпілого ОСОБА_9 до виконання цивільно-правового зобов`язання, а саме: проведення розрахунку за виконану роботу у розмірі 3100 гривень, разом із ОСОБА_5 прибули до квартири АДРЕСА_2 , де потерпілий ОСОБА_9 разом з громадянином ОСОБА_10 виконували ремонтно-будівельні роботи. У подальшому, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою групою осіб, зайшли до вище вказаного приміщення квартири, де з метою реалізації свого злочинного умислу спрямованого на примушення потерпілого ОСОБА_9 до виконання цивільно-правового зобов`язання, а саме: проведення розрахунку за виконану роботу у розмірі 3100 гривень, висловили йому вимогу негайно розрахуватися з ними ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ), після відмови потерпілого ОСОБА_9 виконати їхню вимогу, почали застосовували до нього насильство, що не є небезпечним для життя і здоров`я останнього, що виразилось за наступних обставин.

ОСОБА_5 наніс потерпілому ОСОБА_9 два удари кулаками в область обличчя, та одразу ж після цього ОСОБА_4 наніс потерпілому ОСОБА_9 два удари кулаками в область голови.

Під час нанесення ОСОБА_4 потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, у ОСОБА_4 виник умисел на відкрите викрадення чужого майна, а тому 24.08.2024 близько 11 години 40 хвилин, перебуваючи у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив, застосував фізичне насильство, а саме: ОСОБА_4 наніс потерпілому ОСОБА_9 два удари кулаками в область голови від чого потерпілий ОСОБА_9 втратив рівновагу та впав на підлогу. В подальшому, ОСОБА_4 наніс потерпілому ОСОБА_9 не менше трьох ударів кулаками в область голови та два удари ногою по голові (в область над правою скронею). Надалі ОСОБА_4 вибив з рук потерпілого мобільний телефон марки «iPhone» моделі «SE» в комплекті із чохлом оливкового кольору, загальною вартістю 3816 гривень 66 копійок та відкрито викрав вказані речі, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальної шкоди в розмірі 3816 гривень 66 копійок.

Після чого, з метою завершення свого умислу, ОСОБА_4 покинув приміщення квартири АДРЕСА_3 , що знаходиться за вищевказаною адресою.

Дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 355 КК України як примушування до виконання цивільно-правового зобов`язання, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я та ч. 4 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану.

Дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 355 КК України як примушування до виконання цивільно-правового зобов`язання, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я.

17.12.2025 року між прокурором Франківської окружної прокуратури м. ЛьвоваЛьвівської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , за участі захисника ОСОБА_6 , укладено угоду про визнання винуватості.

Згідно з укладеною угодою обвинувачений ОСОБА_4 , та прокурор дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.355, ч. 4 ст. 186 КК України, істотних для даного кримінального провадження обставин, а також покарання, яке має понести ОСОБА_4 , покарання за ч. 4 ст. 186 КК України з застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді п`яти років позбавлення волі, за ч.2 ст. 355 КК України у виді трьох років позбавлення волі. Відповідно до ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим сторони погодили призначити остаточне покарання у виді п`яти років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням. Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 просив затвердити угоду про визнання винуватості, яка укладена із ОСОБА_4 , оскільки така угода відповідає вимогам КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав укладену ним угоду про визнання винуватості, при цьому, він повністю визнав свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.355, ч. 4 ст. 186 КК України, щиро розкаявся у вчиненому, і вказав, що розуміє свої права, надані йому законом, в тому числі передбачені п.1 ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження зазначеної угоди, характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винним, вид покарання і інші заходи, які будуть застосовані відносно нього, а також наслідки невиконання даної угоди.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_6 також просив затвердити угоду про визнання винуватості, оскільки ОСОБА_4 добровільно уклав таку угоду із прокурором, ознайомлений і погоджується з умовами угоди, а зміст угоди відповідає вимогам закону.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

За змістом ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні, зокрема, кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів (крім кримінальних проваджень щодо корупційних кримінальних правопорушень та кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією).

Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.355 КК України, а саме: примушування до виконання цивільно-правового зобов`язання, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я та за ч. 4 ст. 186 КК України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану.

Кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 , відповідно до положень ст. 12 КК України за ч. 2 ст. 355 КК України є нетяжким злочином, за ч. 4 ст. 186 КК України є тяжким злочином.

Судом встановлено, що при укладенні угоди обвинувачений цілком розуміє права визначені ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч.2 ст.473 КПК України, характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винним, вид покарання та інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом, а також наслідки невиконання угоди, передбачені ст.476 КПК України.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Також судом встановлено, що зміст, умови та порядок укладення угоди про визнання винуватості відповідають вимогам ст.469, 472 КПК України. Підстав для відмови у затвердженні угоди про визнання винуватості, передбачених ч.7 ст.474 КПК України, не встановлено.

При цьому, при вирішенні питання затвердження узгодженого сторонами покарання, суд виходить із наступного.

За змістом ч.1 ст.69 КК України рішення про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, суд може прийняти лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, умотивувавши своє рішення, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Питання призначення покарання визначає форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Санкцією ч.4 ст.186 КК України передбачено покарання у виді позбавленням волі від від семи до десяти років.

Попри це, суд бере до уваги конкретні обставини вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, позицію обвинуваченого, який беззаперечно визнав вину, відсутність обтяжуючих обставин, а також встановлені судом дані про його особу, що він раніше не судимий, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , солдат військової служби за призовом під час мобілізації, особа без інвалідності, який на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину. ОСОБА_4 05 липня 2022 року призваний до лав Збройних Сил України ІНФОРМАЦІЯ_3 на військову службу під час загальної мобілізації. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №262 від 07 липня 2023 року солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , на всі види забезпечення. Відповідно до Довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 12.09.2023 року №10485 солдат ОСОБА_4 31 липня 2023 року одержав: вогнепальне осколкове наскрізне поранення нижньої третини лівого передпліччя з відкритим переломом нижньої третини променевої кістки. Згідно з даними, отриманими з журналу бойових дій встановлено, що за обставин безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях, під час захисту Батьківщини, а саме: виконання бойових завдань у складі підрозділу військової частини НОМЕР_1 , військовослужбовець призваний по мобілізації солдат ОСОБА_4 31.07.2023 року в районі населеного пункту Андріївка зазнав поранення в результаті ворожого мінометного обстрілу. Під час виконання бойового завдання перебував у засобах індивідуального захисту (бронежилет, шолом). Травма отримана військовослужбовцем під час виконання бойового завдання, не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення та не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Підстава: наказ командира військової частини НОМЕР_1 №289 від 31.07.2023.

ОСОБА_4 позитивно характеризується за місцем проживання, що підтверджується листом Офісу Львівської громади у селищі Рудне від 12.03.2024 року №2401-вих-130181 та характеристикою отця-диякона парафії м. Львова ОСОБА_11 від 11.09.2024 року. Потерпілий жодних претензій майнового характеру до обвинуваченого не має. ОСОБА_4 примирився з потерпілим, в матеріалах кримінального провадження наявні розписка ОСОБА_9 про відшкодування обвинуваченим ОСОБА_4 матеріальної та моральної шкоди і відсутність претензій до обвинуваченого складена 10 жовтня 2024 року, а також потерпілий просить застосувати до обвинуваченого покарання, не пов`язане із позбавленням волі.

ОСОБА_4 бажає продовжувати військову службу для захисту Батьківщини від збройної агресії російської федерації, у складі військової частини НОМЕР_2 . Військовою частиною НОМЕР_2 надано письмову згоду №6358 від 17.12.2024 року щодо проходження військової служби ОСОБА_4 , який за висновком ВЛК визнаний приданим для проходження військової служби.

Крім того, суд враховує як пом`якшуючі обставини те, що обвинувачений ОСОБА_4 щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, добровільно відшкодував матеріальну та моральну шкоду, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин, бажання подальшого проходження військової служби та виконання бойових завдань з відсічі та стримування збройної агресії російської федерації проти України.

Враховуючи викладене, суд погоджується із можливістю використання відносно обвинуваченого ОСОБА_4 положень ч.1 ст.69 КК України та призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, призначивши йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , за участі захисника ОСОБА_6 , призначення йому узгодженого сторонами покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.4 ст.186 КК України, у виді позбавлення волі на строк п`ять років, оскільки таке покарання буде справедливим, необхідними та достатнім для виправлення останнього, його перевиховання, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання.

Відповідно до ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим сторони погодили призначити остаточне покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Враховуючи узгоджену міру покарання між прокурором та обвинуваченим щодо застосування ст. 75 КК України, суд вважає за можливе звільнення обвинуваченого на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з іспитовим строком в межах ч. 4 ст. 75 КК України, а саме тривалістю 1 рік з покладенням на нього обов`язків, визначених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 у вигляді застави слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Окрім цього, «Порядком внесення коштів на спеціальний рахунок у разі застосування застави як запобіжного заходу», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2012 № 15, передбачений і порядок їх повернення, зокрема: кошти, внесені як застава, підлягають поверненню повністю або частково у випадках, передбачених КПК України. Застава повертається особі або заставодавцю у безготівковій формі на зазначений ними банківський рахунок, а у разі відсутності такого рахунка - готівкою через банки або підприємства поштового зв`язку. Для повернення коштів, внесених як застава, особа чи заставодавець подає до органу Казначейства, в якому відкрито депозитний рахунок суду, на який було внесено заставу, такі документи: заява особи чи заставодавця, в якій обов`язково зазначаються реквізити банківського рахунка, на який зараховуватимуться кошти, що підлягають поверненню, а у разі відсутності банківського рахунка - відомості про банк чи підприємство поштового зв`язку; засвідчена судом копія постанови (ухвали) судді чи суду, вироку суду, в якому міститься рішення про повернення застави; копія платіжного або іншого документа, що підтверджує факт внесення коштів як застави. Повернення коштів, внесених як застава, здійснюється протягом п`яти робочих днів з дня надходження зазначених документів до органу Казначейства (пункти 7-8).

Відповідно до ч. 11 ст. 182 КПК України, застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

На підставі викладеного, а також враховуючи те, що підстав для звернення застави в дохід держави, внесеної за обвинуваченого ОСОБА_4 судом не встановлено, запобіжний захід у вигляді застави не був порушений в ході розгляду справи, відтак внесений розмір застави підлягає поверненню заставодавцю ОСОБА_8 після набрання вироком законної сили.

17.12.2025року між прокурором Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 , за участі законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника адвоката ОСОБА_7 , укладено угоду про визнання винуватості.

Згідно з укладеною угодою обвинувачений ОСОБА_5 , його законний представник та прокурор дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.355 КК України, істотних для даного кримінального провадження обставин, а також покарання, яке має понести ОСОБА_5 , за ч.2 ст. 355 КК України застосувати положення ст. 69 КК України та призначити основне покарання більш м`якого виду, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) ч.2 ст. 355 КК України, за це кримінальне правопорушення, а саме у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки та покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки, передбачені п.п.1, 2, 3 ч.2 ст.59-1 КК України.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 просив затвердити угоду про визнання винуватості, яка укладена із ОСОБА_5 , оскільки така угода відповідає вимогам КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав укладену ним угоду про визнання винуватості, при цьому, він повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.355 КК України, щиро розкаявся у вчиненому, і вказав, що розуміє свої права, надані йому законом, в тому числі передбачені п.1 ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження зазначеної угоди, характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винним, вид покарання і інші заходи, які будуть застосовані відносно нього, а також наслідки невиконання даної угоди.

Законний представник обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_8 просила затвердити угоду про визнання винуватості, оскільки ОСОБА_5 добровільно уклав таку угоду із прокурором, ознайомлений і погоджується з умовами угоди, а зміст угоди відповідає вимогам закону.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_7 також просив затвердити угоду про визнання винуватості, оскільки ОСОБА_5 добровільно уклав таку угоду із прокурором, ознайомлений і погоджується з умовами угоди, а зміст угоди відповідає вимогам закону.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

За змістом п.1 ч.4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні, зокрема, кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів (крім кримінальних проваджень щодо корупційних кримінальних правопорушень та кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією).

Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.355 КК України, а саме: примушування до виконання цивільно-правового зобов`язання, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я.

Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , відповідно до положень ст. 12 КК України за ч. 2 ст. 355 КК України є нетяжким злочином.

Судом встановлено, що при укладенні угоди обвинувачений цілком розуміє права визначені ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч.2 ст.473 КПК України, характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винним, вид покарання та інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом, а також наслідки невиконання угоди, передбачені ст.476 КПК України.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Також судом встановлено, що зміст, умови та порядок укладення угоди про визнання винуватості відповідають вимогам ст.469, 472 КПК України. Підстав для відмови у затвердженні угоди про визнання винуватості, передбачених ч.7 ст.474 КПК України, не встановлено.

При цьому, при вирішенні питання затвердження узгодженого сторонами покарання, суд виходить із наступного.

За змістом ч.1 ст.69 КК України рішення про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, суд може прийняти лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, умотивувавши своє рішення, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Питання призначення покарання визначає форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Санкцією ч.2 ст.355 КК України передбачено покарання у виді позбавленням волі від трьох до п`яти років.

Попри це, суд бере до уваги конкретні обставини вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, позицію обвинуваченого, який беззаперечно визнав вину, відсутність обтяжуючих обставин, а також встановлені судом дані про його особу, який позитивно характеризується за місцем проживання, що підтверджується листом Офісу Львівської громади у селищі Рудне та характеристикою отця-диякона парафії м. Львова ОСОБА_11 . Потерпілий жодних претензій майнового характеру до обвинуваченого не має. ОСОБА_5 примирився з потерпілим, в матеріалах кримінального провадження наявні розписка ОСОБА_9 про відшкодування обвинуваченим ОСОБА_5 матеріальної та моральної шкоди і відсутність претензій до обвинуваченого, складена 10 жовтня 2024 року, а також потерпілий просить застосувати до обвинуваченого покарання, не пов`язане із позбавленням волі.

Крім того, суд враховує як пом`якшуючі обставини те, що обвинувачений ОСОБА_5 щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, добровільно відшкодував матеріальну та моральну шкоду, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин, вчинення кримінального правопорушеня неповнолітнім, примирення із потерпілим.

Враховуючи викладене, суд погоджується із можливістю використання відносно обвинуваченого ОСОБА_5 положень ч.1 ст.69 КК України та перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення, призначивши йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки з покладеними обов`язками передбаченими ст. 59-1 КК України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 , за участі законного представника ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , призначення йому узгодженого сторонами покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.355 КК України, у виді пробаційного нагляду строком 2 роки, з покладеннями обов`язків передбачених п.п.1, 2, 3 ч.2 ст.59-1 КК України, оскільки таке покарання буде справедливим, необхідними та достатнім для виправлення останнього, його перевиховання, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 під час досудового розслідування та протягом судового розгляду даного кримінального провадження не обирався і підстав для його обрання немає.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

У справі наявні процесуальні витрати на проведення експертизи. Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході дізнання Львівським НДЕКЦ МВС України проводилась товарознавча експертиза. Згідно наявної довідки про вартість виконаної експертизи витрати на залучення експерта з оформленням висновку №СЕ-19/114-24/21401-ТВ від 13.09.2024 року у даному кримінальному провадженні складає 1514 грн. 56 коп.

З урахуванням положень ст.124 КПК України зазначені витрати на проведення експертизи підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Також, у справі наявні підстави для застосування правових приписів ст.174 КПК України, оскільки під час досудового розслідування на майно, визнане речовими доказами, накладався арешт.

Керуючись ст.ст. 314, 368-371, 373-376, 394, 468, 469, 472, 474, 475 КПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 17 грудня 2025 року у кримінальному провадженні №0000846 від 24.08.2024 року між прокурором Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , за участі захисника ОСОБА_6 .

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.355 КК України та за ч. 4 ст. 186 КК України.

На підставі угоди про визнання винуватості від 17.12.2025 року:

- за ч. 2 ст.355 КК України призначити ОСОБА_4 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі;

- за ч. 4 ст.186 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, призначити ОСОБА_4 покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням строком 1 (один) рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення.

На підставі ч. 1, 4 ст. 76 КК України, ч. 1 ст. 163 КВК України та Порядку здійснення командирами (начальниками) військових частин (установ) контролю за поведінкою військовослужбовців, звільнених від відбування покарання з випробуванням, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №337 від 17.09.2020, покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

1) повідомляти командира військової частини, в якій ОСОБА_4 проходитиме військову службу про зміну місця проживання, служби;

2) не виїжджати за межі України без письмового погодження командира військової частини, в якій ОСОБА_4 проходитиме військову службу.

У разі звільнення з військової служби до завершення встановленого іспитового строку тривалістю 1 (один) рік на підставі п.2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 виконання наступних обов`язків: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід у вигляді застави ОСОБА_4 до вступу вироку у законну силу - залишити без змін.

Заставу, внесену платником ОСОБА_8 за ОСОБА_4 в розмірі 60 560грн. (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень 00 коп. згідно ухвали судді Франківського районного суду м. Львова від 28.05.2025 по справі №465/8238/24 - повернути заставодавцю ОСОБА_8 відповідно до ст. 182 КПК України, після набрання вироком законної сили.

Речовий доказ: мобільний телефон марки «Iphone SE», ІМЕІ НОМЕР_3 , ІМЕІ 2 НОМЕР_4 , у корпусі білого кольору із чохлом оливкового кольору та сім-картою Лайфселл № НОМЕР_5 повернути потерпілому ОСОБА_9 , скасувавши арешт, накладений ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 26.08.2024 року (справа №465/6616/24).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 1514 (одну тисячу п`ятсот чотирнадцять) гривень 56 коп. витрат на проведення товарознавчої експертизи.

Роз`яснити ОСОБА_4 , що у разі невиконання угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення відповідного кримінального правопорушення.

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 17 грудня 2025 року у кримінальному провадженні №0000846 від 24.08.2024 року між прокурором Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 , за участі законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника адвоката ОСОБА_7 .

На підставі угоди про визнання винуватості від 17.12.2025 року:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.355 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, та призначити узгоджене покарання у виді 2 (двох) років пробаційного нагляду.

На підставі ст. 59-1 КК України зобов`язати ОСОБА_5 :

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Роз`яснити ОСОБА_5 , що у разі невиконання угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення відповідного кримінального правопорушення.

Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з моменту його проголошення з підстав передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим, законному представнику, захисникам, прокурору та потерпілому.

Суддя ОСОБА_1