Провадження №1-в/127/636/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі суду, клопотання засудженого ОСОБА_4 про зниження міри покарання на підставі п.п. 5, 18 Прикінцевих та перехідних положень КК України, -

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 про зниження міри покарання на підставі п.п. 5, 18 Прикінцевих та перехідних положень КК України.

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_4 засуджено вироком Київського міського суду від 21.06.2000 за п.п. «г,і» ст. 93 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі, та 8 років позбавлення волі за ч. 3 ст. 198-2 КК України (в ред. 1960 року).

Відповідно до ч. 5,6 ст. 12 КК України, діяння за які йому призначено покарання, являються тяжким та особливо тяжким злочином.

Міра покарання у виді довічного позбавлення волі призначена ОСОБА_6 у виді довічного позбавлення волі призначено відповідно до ч. 1 ст. 25-2 КК України (в ред. 1960 року, за якою таке покарання призначається навіть за вчинення одного певного особливо тяжкого злочину.

01 вересня 2001 року КК України, в редакції 1960 року, втратив чинність.

Згідно із чинним на даний час Кримінальним кодексом України, довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів (ч. 1 ст. 64 КК України в ред. 2001 року), а не за один такий злочин.

Таким чином, санкція КК України (в ред. 1960 року), який втратив чинність, за яким йому було призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, перевищує санкцію чинного КК України (в ред. 2001 року), згідно якої довічне позбавлення волі не встановлюється за вчинення одного особливо тяжкого злочину, за який ОСОБА_4 засуджено.

Враховуючи наведені вище обставини, засуджений ОСОБА_4 просив суд на підставі ч. 3 ст. 74 КК України знизити йому міру покарання до максимальної межі покарання встановленої КК України, за один особливо тяжкий злочин, за який його засуджено.

Засуджений ОСОБА_4 , який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, клопотання підтримав та просив суд його задовольнити.

Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні просила суд клопотання засудженого ОСОБА_4 задовольнити з підстав викладених в клопотанні.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні просив суд у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 , відмовити.

Дослідивши матеріали клопотання засудженого ОСОБА_4 , заслухавши його доводи, врахувавши позицію захисника, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши матеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України, питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 засуджено вироком Київського міського суду від 21.06.2000 визнано винним за ч. 3 ст. 142, п.п. «а,г,і» ст. 93, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 14.12.2000 вирок Київського міського суду від 21.06.2000 щодо ОСОБА_4 змінено. Перекваліфіковано його дії з ч. 3 ст. 142 КК України (в ред. 1960 року) на ч. 3 ст. 198-2 КК України (в ред. 1960 року) за яким призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Із засудження ОСОБА_4 за ст. 93 п.п. «а,г,і» КК України (в ред. 1960 року) виключено п. «а», залишивши призначене покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Таким чином, вирок Київського міського суду від 21.06.2000 набрав законної сили згідно ухвали Верховного Суду України від 14.12.2000.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.03.2018 засудженому ОСОБА_4 зараховано в строк покарання, призначеного вироком Київського міського суду від 21.06.2000, строк попереднього ув`язнення з 23 березня 1999 року по 14 грудня 2000 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На даний час засуджений ОСОБА_4 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у ДУ «Вінницькій установі виконання покарань (№ 1)».

Так, п.п. 11,12 ч. 1 ст. ст. 51 КК України визначено два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в своєму клопотанні засуджений ОСОБА_4 фактично просить змінити вирок Київського міського суду від 21.06.2000 року щодо нього та призначити йому інше (строкове) покарання.

Однак, ч. 2 ст. 22 КПК України, визначено, що вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Вищезазначені рішення суду відносно ОСОБА_4 набрали законної сили і, з огляду на наведені вище положення Закону, підлягають до обов`язкового виконання. При цьому, суд звертає увагу, що у суду відсутні повноваження змінювати їх.

Загальні засади кримінального провадження, а саме положення ст. 7, ч. 6 ст. 9, ст. 12 КПК України, як і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та практика Європейського Суду з прав людини, в даному випадку не надають повноважень суду для вирішення питання про заміну покарання на 15 років позбавлення волі та фактичне звільнення особи від подальшого відбуття покарання, призначеного вироком, що набрав законної сили, в тому числі і з огляду на наявне на даний час законодавче регулювання таких правовідносин та питань щодо відбуття особами такого виду покарання як довічне позбавлення волі.

Суд також звертає увагу і на ту обставину, що ОСОБА_4 засуджений за умисні вбивства при обтяжуючих обставинах.

Згідно ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), яка діяла на момент вчинення ОСОБА_4 злочинів, умисне вбивство при обтяжуючих обставинах: а) з корисливих мотивів; б) з хуліганських мотивів; в) вчинене у зв`язку з виконанням потерпілим службового або громадського обов`язку; г) двох або більше осіб; д) жінки, яка завідомо для винного була в стані вагітності; е) вчинене з особливою жорстокістю або способом, небезпечним для життя багатьох осіб; ж) вчинене з метою приховати інший злочин або полегшити його вчинення, а так само поєднане з згвалтуванням; з) вчинене особливо небезпечним рецидивістом або особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого статтями 95 - 97 цього Кодексу; и) вчинене на замовлення; і) вчинене за попереднім зговором групою осіб або організованою групою, карається позбавленням волі на строк від 8 до 15 років або смертною карою, з конфіскацією, крім того, майна у випадках, передбачених пунктом «а» цієї статті.

Тобто, кримінально-правові наслідки даних діянь мали б визначатися законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час їх вчинення, таким законом передбачалась найсуворіша міра покарання у виді смертної кари.

Разом з тим, 22.02.2000 Верховною Радою України Законом України № 1483-ІІІ, внесено зміни до Кримінального Кодексу України (в редакції 1960 року), Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України і статтю 24 КК України, яка передбачала виняткову міру покарання «смертна кара» - виключено, а КК України доповнено ст. 25-2 КК України, згідно якої найсуворішою мірою покарання є «довічне позбавлення волі».

За змістом ст. 6 КК України (в редакції 1960 року) злочинність і караність діяння визначаються законом, який діяв під час вчинення цього діяння. Закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання. Закон, що встановлює караність діяння або посилює покарання, зворотної сили не має.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Згідно з ч. 3 ст. 74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 КК України, якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Таким чином, положення статті 93 КК України (в редакції 1960 року), яке передбачало смертну кару як вид покарання, Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року №11-рп/99, було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). На виконання цього рішення Верховна Рада України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального, Виправно-трудового кодексів України, яким покарання у виді смертної кари було змінено на довічне позбавлення волі, даний закон набрав чинність з дня його опублікування, тобто з 04 квітня 2000 року.

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03).

Так, у вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Слід також зазначити, що ст. 25 КК України в редакції 1960 року, чинній на час вчинення злочинів, за які засуджено ОСОБА_4 , дійсно передбачала можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`ятнадцяти років.

Разом з тим, поза увагою засудженого залишилися положення ст. 25-2 КК України в редакції 1960 року, норми якої передбачали можливість призначення судом покарання у виді довічного позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину.

Таким чином, твердження засудженого ОСОБА_4 з приводу того, що такий вид покарання йому не міг бути призначений, не відповідає фактичним обставинам справи та є надуманим.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що клопотання засудженого ОСОБА_4 про зниження міри призначеного покарання на підставі ч. 3 ст. 74, п.п. 5, 18 Прикінцевих та перехідних положень КК України, задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 336, 370-372, 395, 537, 539 КПК України, ст.ст. 74 КК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про зниження міри призначеного покарання на підставі ч. 3 ст. 74, п.п. 5, 18 Прикінцевих та перехідних положень КК України, відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженому, який перебуває під вартою, в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Суддя: