Житомирський апеляційний суд
Справа №285/3472/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/268/25
Категорія ч.5 ст.407 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000419 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 листопада 2024 року, яким засуджено

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженць с. Мирне, Коростенського району, Житомирської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- за ч. 5 ст. 407 КК України та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

ВСТАНОВИЛА:

Згідно вироку, ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, призваним по мобілізації, перебуваючи на посаді сержанта резерву запасної роти в/ч НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. ст. 11, 16, 40, 49, 128, 200, 256 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що по всій території України Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ, з 24.02.2022 запроваджено воєнний стан строком на 30 діб, у подальшому дію воєнного стану продовжено, діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, з метою тимчасово ухилитись від військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників) та без поважних причин, в умовах воєнного стану, 11.05.2023 о 08 год. 00 хв. не з`явився вчасно до військової частини НОМЕР_1 (місце знаходження не підлягає розголошенню) та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням службових обов`язків до 26.06.2024 року, коли прибув до Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, чим закінчив вчинення злочину.

За час відсутності у військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_7 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами військової частини правоохоронні органи або органи державної влади про свою належність до військової служби, про вчинене ним самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 та його причини не повідомив, проводив час на власний розсуд.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок суду та направити справу на новий судових розгляд.

Вказує, що під час досудового розслідування та судового розгляду порушено його право на захист, внаслідок чого в суді першої інстанції він не міг захищатись від обвинувачення.

Звертає увагу апеляційного суду, що кримінальне правопорушення ним було вчинено вперше, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках лікарів нарколога та психіатра не перебуває, та має бажання проходити подальшу військову службу.

Крім того, вказує, що суд не навів мотивів чому не можливе його виправлення без ізоляції від суспільства.

Обвинувачений ОСОБА_7 до суду не з`явився, розгляд справи з цих підстав неодноразово відкладався. Про розгляд кримінального провадження 30.09.2025 р. був повідомлений телефонограмою та шляхом вручення повістки члену сім`ї батьку, що підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв, повістки не отримує, розглядом своєї апеляційної скарги не цікавиться, а тому колегія суддів вважає за можливе слухали справу у його відсутність.

Заслухавши доповідь судді, заперечення прокурора на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є обґрунтованими і законними та апелянтом не оспорюються.

Не оспорюється в апеляційній скарзі також правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 ч.5 ст.407 КК України.

Положеннями ст.ст.50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість скоєного кримінального правопорушення, його тривалість, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дані про особі обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем служби характеризується негативно.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання саме у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч.5 ст.407 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Крім того, апеляційний суд враховує рішення Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду України у справі № 944/413/23 від 08.05.2024 року, у якому зазначено, що в умовах воєнного стану, коли військовослужбовці виконують свій військовий обов`язок безпосередньо у регіонах ведення бойових дій, ризикуючи своїм життям, захищаючи суверенітет України, звільнення військовослужбовців, які ухиляються від виконання таких обов`язків, від відбування покарання з випробуванням демотивує та знижує рівень військової дисципліни і боєготовність підрозділів Збройних Сил України та інших військових формувань, що є неприпустимим наслідком такого правозастосування.

Самовільно залишивши місце служби під час воєнного стану, обвинувачений не лише підірвав власний авторитет серед підлеглих йому військовослужбовців та подав підлеглим ганебний приклад нехтування вимогами військової дисципліни, але й підірвав авторитет Збройних Сил України в цілому.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів не знаходить підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст.ст. 69, 75 КК України та пом`якшення призначеного йому покарання.

Отже, всі обставини, на які посилається апелянт, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання враховані, тому доводи про суворість покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Доводи ОСОБА_7 , що було порушено його право на захист, оскільки йому не було призначено захисника є надуманими з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.06.2024 року під час досудового розслідування ОСОБА_7 було роз`яснено право мати захисника, вручено пам`ятку про права та обов`язки, від участі захисника він відмовився. (а.с.11).

Також, в судовому засіданні суду першої інстанції 19.09.2024 року обвинуваченому було роз`яснено його права (а.с.19).

Клопотань про призначення йому захисника він не заявляв.

Розгляд кримінального провадження, в суді тривав з 01.07.2024 р. по 21.11.2024 р., ОСОБА_7 під запобіжним заходом не перебував та мав достатньо часу щоб організувати свій захист-укласти угоду з захисником чи заявити клопотання про призначення йому захисника.

Відповідно до положень ст.52 КПК України вказане кримінальне провадження не вимагає обов`язкової участі захисника.

Крім того, в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 мав можливість залучити захисника для захисту своїх інтересів, однак він цього не зробив.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає будь-яких порушень прав обвинуваченого, зокрема і права на захист.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які давали б підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до Касаційного Кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: