ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/5363/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/166/26 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.186, ч.3 ст. 297 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 березня 2025 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 186, частиною 3 статті 297 КК України у об`єднаному кримінальному провадженні за обвинувальними актами, внесеними до ЄРДР за № 0003061 від 31.12.2023 та № 0000647 від 12.05.2024, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 березня 2025 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм Харківської області, українця, громадянина України, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , який раніше був судимим:

-11 липня 2000 року Ізюмським районним судом Харківської області за частиною 3 статті 140, частиною 1 статті 145, статті 42 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі статті 45 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;

- 24 липня 2001 року Ізюмським міським судом Харківської області за частиною 2 статті 206, частиною 2 статті 141, статті 42, 43 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 21 жовтня 2004 року умовно-достроково з невідбутим терміном 1 рік 19 днів;

- 15 лютого 2008 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області за частиною 2 статті 355, частиною 2 статті 186, статтею 353, частиною 2 статті 296, статті 70 КК України до 6 років позбавлення волі, звільнений 04 лютого 2013 року умовно-достроково з невідбутим терміном 1 місяць 12 днів;

- 27 серпня 2015 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області за частиною 2 статті 185 КК України до 2 років позбавлення волі;

- 27 грудня 2016 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області за частиною 3 статті 185, частина 4 статті 70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 27 червня 2018 року по відбуттю строку покарання;

- 15 січня 2020 року Ізюмським міським судом Харківської області за частиною 3 статті 185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений умовно-достроково 20.10.2022 з невідбутим строком 4 місяці12 днів, визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 186, частиною 3 статті 297 КК України та призначено йому покарання:

- за частиною 4 статті 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 7(сім) років;

- за частиною 3 статті 297 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Відповідно до частини 1 статті 70 КК України шляхом часткового складання покарань остаточно призначено ОСОБА_7 покарання виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 6 (шість) місяців.

Згідно вироку, ОСОБА_7 визнаний винним в тому, що 29 грудня 2023 року приблизно 15:00 год.(точного часу встановити не вдалося можливим) діючи з прямим умислом, направленим на заволодіння предметами, що знаходяться на могилі, з корисливих мотивів, посягаючи на моральні засади в частині поваги до померлих та місць їхнього поховання, демонструючи своє негативне ставлення до суспільних принципів, які панують у цій сфері, вчинив наругу над меморіалом «Скорботної матері», що знаходиться на горі Крем?янець в м. Ізюм Харківської області, привласнивши собі 2 алюмінієві плити з надписами прізвищ тих, хто боровся проти нацизму в роки Другої світової війни. Після чого з місця скоєння злочину зник, в подальшому розпорядився вищевказаним майном на власний розсуд, чим завдав матеріальну шкоду КП «Благоустрій» м.Ізюм, згідно висновку судово - товарознавчої експертизи на суму 1 271 гривень 14 копійок.

Крім того, Анологічні дії ОСОБА_7 вчинив і 31 грудня 2023 року, приблизно о 12:00 год. (точного часу встановити не вдалося можливим) ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, направленим на заволодіння предметами, що знаходяться на могилі, з корисливих мотивів, посягаючи на моральні засади в частині поваги до померлих та місць їхнього поховання, демонструючи своє негативне ставлення до суспільних принципів, які панують у цій сфері, вчинив наругу над меморіалом «Скорботної матері», що знаходиться на горі Крем?янець в м. Ізюм Харківської області, привласнивши собі 3 алюмінієвих плити з надписами прізвищ тих, хто боровся проти нацизму в роки Другої світової війни. Після чого з місця скоєння злочину зник, в подальшому розпорядився вищевказаним майном на власний розсуд, чим завдав матеріальну шкоду КП «Благоустрій» м.Ізюм, згідно висновку судово - товарознавчої експертизи на суму 3 177 гривень 85 копійок.

Крім цього, ОСОБА_7 будучи раніше судимим за вчинення кримінальних правопорушень-злочинів проти власності, на шлях виправлення не став та знову вчинив кримінальне правопорушення при наступних обставинах, а саме: 15 травня 2024 року приблизно о 17:00 год. (точного часу встановити не вдалося можливим), перебував у будунку з дозволу його користувача ОСОБА_9 , реалізовуючи раптово виниклий умисел на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи діяти саме таким чином, відкрито викрав мобільний телефон «Xiaomi Redmi 10», який належить потерпілій ОСОБА_10 , після чого з викраденим майном вибіг з будинку не звертаючи уваги на вимоги потерпілої щодо припинення неправомірних дій, після чого з місця вчинення злочину зник, в подальшому розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму відповідно висновку експерта № 3279/24 у розмірі 3 566 грн, 50 коп.

Не погодившись з вироком суду прокурор та обвинувачений ОСОБА_7 подали на нього апеляційні скарги.

Прокурор до початку апеляційного розгляду відповідно до положень статті 403 КПК України відмовився від поданої апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, яка в подальшому була ним доповнена, просить вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.03.2025 скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений вказує на те, що суд першої інстанції не врахував наявність суперечливості в показаннях потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_9 . Так, під час допиту потерпіла ОСОБА_10 підтвердила, що під час події перебувала в стані алкогольного сп`яніння, телефон дала йому добровільно, та плуталась в своїх показаннях.

Звертає увагу, що свідок ОСОБА_9 під час допиту в суді першої інстанції підтвердив, що він взяв телефон у ОСОБА_10 щоб зателефонувати, та потім добровільно відчинив йому двері будинку та він спокійно вийшов з будинку, про те, що у потерпілої ОСОБА_10 зник телефон, остання повідомила свідка вже після того як він пішов з будинку. Вважає, що в його діях відсутній склад злочину, передбаченого частиною 4 статті 186 КК України.

Крім того, обвинувачений зазначає, що судом першої інстанції не були допитані свідки, які б вказали на нього, як на особу яка принесла алюмінієві плити до пункту прийому, оскільки допитаний судом свідок ОСОБА_11 в своїх показаннях зазначив про те, що такі ж плити до пункту прийому приносили інші дві особи, серед яких його не було. Обвинувачений вказує, що він приносив плити іншому прийомщику, який судом не допитувався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши оскаржуваний вирок, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, дійшов висновку, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, дослідив обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 злочинів, згідно пред`явленого обвинувачення, надав належну правову оцінку, правильно кваліфікував його дії та обґрунтовано дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених частиною 4 статті 186, частиною 3 статті 297 КК України.

Апеляційні доводи обвинуваченого, які містять твердження про порушення судом першої інстанції положень кримінального процесуального закону при ухваленні вироку, та посилання обвинуваченого на відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 186 КК України, на думку суду апеляційної інстанції мають суто суб`єктивний характер та спрямовані на ухилення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, у зв`язку з обраною лінією захисту, що знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.

Такі твердження апелянта повністю спростовуються об`єктивними відомостями, дослідженими судом першої інстанції під час судового розгляду за участю сторін та яким надана обґрунтована, правова оцінка у оскаржуваному судовому рішенні.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час допиту у судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_7 визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення в межах висунутого обвинувачення частково, а саме: погодившись з юридичною оцінкою інкримінованого йому діяння за частиною 3 статті 297 КК України, та не погодився з юридичною оцінкою інкримінованого йому діяння за частиною 4 статті 186 КК України.

Щодо обставин привласнення алюмінієвих плит зазначив, що взимку 2023 року збирав уламки алюмінієвих плит у районі меморіалу «Cкорботна матір» на горі Крем`янець. Цілих плит після прильоту не було, лише уламки, він був не єдиним, хто збирав такі плити та здавав на металолом. Серед уламків, які були ним зібрані, було дві цілі плити, які, разом з уламками він відніс до пункту прийому металу, що розташований на вул. Соборна, точної адреси не пам`ятає, приймав метал ОСОБА_12 . Плити на метал здавав двічі, кожен раз після зважування отримував трохи більше 1 000 грн. як за кольоровий метал- алюміній. Йому було невідомо, і ніхто не казав, що такі плити неможна здавати на метал. Чи здавав хтось ще подібні плити, йому невідомо.

Щодо обставин за заявою потерпілої ОСОБА_13 про пограбування, заначив, що навесні прийшов у гості до знайомого ОСОБА_14 , вдома у якого була ОСОБА_15 . Він спитав дозволу взяти телефон, подзвонити. Після чого, спокійно вийшов на вулицю зателефонувати. Якийсь час біля будинку спілкувався із ОСОБА_16 . У подальшому телефон не повернув, а здав до ломбарду. Потерпіла бачила, що він забрав її телефон, який лежав на столі, сама потерпіла йому телефон не віддавала. Просив суворо не карати.

Колегія суддів вважає, що досудове розслідування та судовий розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, ґрунтуються на зібраних у справі доказах, які відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються сукупністю досліджених у судовому засіданні та оцінених судом з точки зору належності, допустимості достовірності, достатності та взаємозв`язку й детально наведених у вироку доказах.

Судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку відомості, що містяться у:

- заяві заступника директора КП «Благоустрій міста Ізюма» від 05.01.2024;

- довідці КП «Благоустрій міста Ізюма», відповідно до якої на балансі КП «Благоустрій міста Ізюма» обліковується станом на 01.01.2024 Братська могила радянських воїнів (пам`ятник Скорботна мати), залишкова вартість зазначеного об`єкту складає 110 553,75 грн.;

- протоколі огляду місця події розташування Братської могили радянських воїнів (пам`ятник Скорботна мати) від 05.01.2024 з фототаблицею, проведеного у період часу з 11 год 00 хв. до 11 год 15 хв., відповідно до якого зафіксовано відсутність плит із написами загиблих у кількості 8 шт.;

- заяві ОСОБА_11 про добровільну видачу поліції п`яти меморіальних плит, які були йому продані ОСОБА_17 ;

- протоколі огляду місця події від 05.01.2024 у період часу з 12 год 57 хв. по 13 год. 29 хв., проведеного за участі потерпілої ОСОБА_18 , проведеного поблизу будинку 36-а по вул. Соборній в м. Ізюм Харківської області, відповідно до якого ОСОБА_11 добровільно видав п`ять алюмінієвих плит розміром приблизно 1000 х 600 см з прізвищами та іменами загиблих, які були вилучені під час огляду;

- розписці ОСОБА_18 , представника потерпілого КП «Благоустрій міста Ізюма» щодо отримання на зберігання п`яти вилучених меморіальних алюмінієвих плит;

- постанові про визнання речовими доказами від 05.01.2024;

- висновку експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи від 24.01.2024 за № 439/24, відповідно до якого ринкова вартість п`яти алюмінієвих плит станом на 05.01.2025 становила 3 177, 85 грн;

- протоколі проведення слідчого експерименту від 12.03.2024, проведеного з 14 год 30 хв. по 15 год 05 хв. у присутності понятих ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_7 29.12.2023 знаходячись на горі «Кремянець», поблизу алеї танків збирав метал, назбиравши багато металу ОСОБА_7 пішов у бік кладовища, де знаходиться меморіал «Скорботна мати», проходячи повз нього він побачив, що поблизу меморіалу із землі старчить ракета та біля меморіалу на різних місцях знаходяться плити з надписами імен та прізвищ загиблих під час Другої світової війни, спочатку він побачив та положив до мішку одну плиту, а потім додав ще дві, які відніс до пункту прийому металу. В подальшому, 31.12.2023 року він знову прийшов до меморіалу, де побачив 3 зложені плити, які він поклав до мішку. Зрозумівши, що одному нести важко, він зателефонував знайомому ОСОБА_21 , за допомогою якого відніс плити до пункту прийому, за що отримав приблизно 2000 грн.;

- заяві від 16.05.2024 ОСОБА_22 про добровільну видачу телефону Redmi model 220111119UY;

- протоколі огляду речей від 16.05.2024 телефону Redmi model 220111119UY;

- постанові про визнання речовим доказом телефону Redmi model 220111119UY від 16.05.2024;

- зберігальній розписці ОСОБА_10 ;

- протоколі пред`явлення предмету телефону Redmi model 220111119UY для впізнання за фотознімками від 17.05.2024;

- ухвалі Дзержинського районного суду м. Харкова справа № 638/8912/24 від 23.05.2024 про накладення арешту на телефон Redmi 10 model 220111119UY, IMEI 1) НОМЕР_1 , 2) НОМЕР_2 в чохлі чорного кольору, власником якого є ОСОБА_23 .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно поклав в основу вироку показання потерпілої ОСОБА_10 , представника потерпілого КП «Благоустрій міста Ізюма» ОСОБА_18 , свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 .

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 пояснила, що із ОСОБА_7 вона знайома, оскільки він декілька раз приходив у гості до її знайомого ОСОБА_25 . Десь наприкінці весни- початку літа ОСОБА_7 прийшов у гості до Білоуса, де вона також знаходилась. Денис попросив телефон щоб комусь зателефонувати. Телефон стояв на зарядці та вона не заперечувала, щоб він зробив дзвінок. Оскільки додзвонитися він не зміг, оскільки ніхто не відповів, ОСОБА_7 повернув телефон. Згодом ОСОБА_7 зібрався уходити, схопив її телефон із зарядки та вибіг з дому, не зважаючи на її заперечення. Вона сказала про це ОСОБА_26 , та він повернути телефон не зміг. Шкоди її здоров`ю діями ОСОБА_7 заподіяно не було. Після чого вона звернулася із заявою до поліції. Співробітники поліції згодом повернули телефон, у якого був розбитий екран, відсутній чохол та сім-картка.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , непрацюючий, надав наступні свідчення. ОСОБА_27 є його знайомим. Десь навесні ОСОБА_28 прийшов до нього в гості, де також вже знаходилась ОСОБА_15 . ОСОБА_29 попросив телефон зателефонувати. Телефон стояв на зарядці та ОСОБА_30 не заперечувала, щоб він зателефонував. Потім ОСОБА_7 повернув телефон, але коли виходив схопив телефон із зарядки та вибіг з дому. Марина просила повернути телефон, проте він не повернувся. Також зазначив, що він вийшов на вулицю за ОСОБА_7 та намагався вмовити його повернути телефон, але йому це не вдалося. ОСОБА_7 пішов із телефоном ОСОБА_10 .. Наступного дня ОСОБА_10 звернулася до поліції із заявою про пограбування. Наскільки йому відомо, телефон згодом повернули співробітники поліції, але телефон був із розбитим екраном та без картки.

Допитана в судовому засіданні представник потерпілого КП «Благоустрій міста Ізюма» ОСОБА_18 , зазначила, що із ОСОБА_7 не знайома. Пояснила, що на балансі КП «Благоустрій міста Ізюма» перебуває меморіал «Скорботна матір». За фактом крадіжки п`яти плит з цього меморіалу підприємство звернулося до поліції. Фотографування місця пригоди робилося співробітниками поліції під час огляду. Факту того, що за місцем розташування меморіалу мало місце влучання ракет, не заперечувала. В подальшому плити були повернуті підприємству під зберігальну розписку. Їй відомо, що вони були вилучені в пункті приймання металобрухту.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_24 , непрацюючий, пенсіонер, надав наступні свідчення. Із ОСОБА_7 знайомий зі школи. ОСОБА_7 був трохи молодшим, разом навчалися. Взимку 2023 року зустрів ОСОБА_7 , коли той спускався з гори Кремянець та щось ніс у мішках. ОСОБА_7 попрохав його допомогти піднести мішки, які були не важкі. Разом дійшли десь до воріт пункту прийому металу. Що у мішках у ОСОБА_7 , він не запитував. Хто приймав у ОСОБА_7 метал, йому невідомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , працюючий на пункті прийому металобрухту, надав наступні свідчення. Із ОСОБА_7 не знайомий. Алюмінієві плити, які були здані на металобрухт ОСОБА_7 у подальшому були видані ОСОБА_11 співробітникам поліції. Всього було п`ять плит.

Надаючи оцінку вищезазначеним доказам, суд першої інстанції дійшов висновку про їх належність, допустимість та достовірність, з точки зору достатності та взаємозв`язку, що в свою чергу підтверджує вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за наведених вище обставин, яка доведена поза розумним сумнівом, та підтверджується показаннями потерпілого, представника потерпілого та свідків, а також сукупністю інших зібраних по кримінальному провадженню доказів.

Суд апеляційної інстанції вважає, що зазначені докази сумнівів у їх достовірності не викликають, викладені в них відомості є такими, що мають значення для встановлення фактів і обставин вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що надані в судовому засіданні показання потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_9 мають суперечності та різняться між собою, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки вказані посилання спростовуються технічними записами судових засідань суду першої інстанції від 14.11.2024 та 18.12.2024 під час яких допитувались потерпіла ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_9 , останні надали аналогічні, послідовні показання щодо обставин вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 186 КК України. А саме про те, що обвинувачений спочатку попрохав потерпілу ОСОБА_10 зателефонувати з її телефону, проти чого остання не заперечувала, після того як йому ніхто не відповів ОСОБА_7 повернув телефон потерпілої на стіл для його зарядки, однак коли зібрався виходити з будинку, схопив телефон зі столу та почав тікати, потерпіла кричала щоб він повернув телефон, а свідок ОСОБА_9 вибіг за обвинуваченим слідом, однак не зміг його наздогнати.

Крім того, сам обвинувачений ОСОБА_7 під час допиту судом першої інстанції не заперечував факт того, що він забрав телефон потерпілої ОСОБА_10 та в подальшому відніс його до ломбарду.

Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що судом першої інстанції не були допитані свідки, які б могли його впізнати, як особу яка принесла алюмінієві плити до пункту прийому металобрухту, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, з огляду на те, що сам обвинувачений, під час його допиту в суді першої інстанції зазначив, що він збирав алюмінієві плити на горі «Крем`янець» в м. Ізюм та відносив їх до пункту прийому металобрухту де у нього їх приймав ОСОБА_12 , за що отримував кошти.

На думку колегії суддів заперечення обвинуваченим кваліфікації його дій за частиною 4 статті 186 КК України та посилання на те, що судом першої інстанції не було допитано свідків, які б могли його впізнати як особу, що здавала плити до прийому металобрухту, є способом захисту та намаганням уникнути відповідальності за вчинені кримінальні правопорушення.

У зв`язку із наведеним, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною 4 статті 186, частиною 3 статті 297 КК України, враховуючи, що судом повністю дотримані вимоги чинного законодавства, досліджено усі обставини кримінального провадження та оцінено надані докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Колегія суддів вважає, що апеляційні доводи обвинуваченого про незгоду з оскаржуваним вироком суду першої інстанції, незгоду з кваліфікацією вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 186 КК України, та відсутність допиту судом першої інстанції свідків, які б могли вказати на нього, як на особу що принесла алюмінієві плити до пункту прийому металобрухту, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, що спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами, що є підставою для відмови у задоволенні його апеляційної скарги.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваного вироку, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є правовими підставами для скасування оскаржуваного вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись статтями 405; пунктом 1 частини 1 статті 407; 418; 419 КПК України, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 березня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка перебуває під вартою в той самий строк, з моменту отримання копії судового рішення.

Головуючий:

Судді: