Справа № 308/1654/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2025 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спеціального судового провадження матеріали кримінального провадження, відомості про яке 07.04.2022 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000033 по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Владікавказ, рф, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 Кримінального кодексу України,-

ВСТАНОВИВ:

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

31 травня 1997 року відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань за Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі Україна та російська федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42 ФЗ). Відповідно до ст.ст. 2-3 зазначеного Договору російська федерація зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та будівництво відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або загрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько - російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької та Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно із статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Згідно з ч. 1 ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Таким чином, із зазначених міжнародних нормативно-правових актів, а також актів національного законодавства, яке визначає основні засади державної політики, спрямованої на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності, випливає, що дії РФ на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України створюють реальні загрози національній безпеці та є проведенням підривної діяльності проти України. Її результатом стала в 2014 році анексія Криму, окупація території Донецької та Луганської областей, масштабні руйнування провідних промислових бюджетоутворюючих підприємств на сході держави, що призвело до загострення суспільно-політичної обстановки в Україні, падіння економіки держави та інших вкрай негативних для України наслідків.

Наведені вище факти розв`язання та ведення Російською Федерацією агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, в тому числі, і шляхом вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію півострова Крим, захоплення державних установ, організацій та військових частин із 20 лютого 2014 року широко висвітлювалися більшістю засобів масової інформації України та іноземних держав, у зв`язку з чим були достовірно відомі ОСОБА_6 .

Постановою ради федерації федеральних зборів РФ «Про використання Збройних Сил Російської Федерації на території України» від 01 березня 2014 року № 48-СФ за результатами звернення президента РФ, виходячи з інтересів безпеки життя громадян РФ, особового складу військового контингенту РФ, що дислокується на території України (АР Крим), надано згоду президенту РФ на використання ЗС РФ на території України.

11 березня 2014 року Постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «Декларація», якою проголошено АР Крим «суверенною державою» - «Республікою Крим». Указом Президента України від 14 березня 2014 року № 296/2014 дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № З-рп/2014 від 20 березня 2014 року визнана неконституційною.

Постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891-VII Верховна Рада АР Крим була розпущена.

17 березня 2014 року представники розпущеної «Верховної Ради АР Крим» прийняли Постанову № 1745-6/14 «Про незалежність Криму», за якою створено нелегітимне державне утворення «Республіка Крим», а також Постанову 1748-6/14 «Про правонаступництво Республіки Крим», за якою вищим органом влади «Республіки Крим» є «Державна рада Республіки Крим».

18 березня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» підписала «Договір» між РФ та «Республікою Крим» про прийняття до РФ «Республіки Крим» та утворення у складі РФ нових суб`єктів, який вже 19 березня рішенням конституційного суду РФ визнаний таким, що відповідає конституції РФ, 20 березня 2014 року його ратифікувала більшістю голосів держдума РФ, а 21 березня 2014 року - рада федерації федеральних зборів РФ, відтак цей «Договір» набрав чинності 21 березня 2014 року.

21 березня 2014 року прийнятий Закон РФ № 6-ФКЗ, яким прийнято до РФ «Республіку Крим» та утворені в складі РФ нові суб`єкти. «Республіка Крим» вважається прийнятою до РФ з дати підписання «Договору» (ст. 1 Закону РФ № 6-ФКЗ).

У подальшому, продовжуючи підривну діяльність проти України, РФ утворила на окупованій території України в АР Крим федеральні органи державної влади РФ, правоохоронні органи та органи судової системи, місцевого самоврядування, з метою становлення та зміцнення окупаційної влади РФ та недопущення контролю України над цією територією.

Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-УІІ), за яким перебування підрозділів ЗС РФ на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку РФ.

Реакцією на такі дії Російської Федерації, стало прийняття Верховною Радою України 21 квітня 2015 року постанови № 337-УІІІ «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії РФ на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Ситуація з правами людини Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію збоку РФ внаслідок військової агресії частини території України - АР Крим - підтверджено невизнання її анексії.

Продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року російською федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

24 лютого 2022 року о 05 годині президент російської федерації оголосив рішення розпочати військову операцію в Україні.

У подальшому, збройними силами РФ, які діяли за наказом керівництва і ЗС РФ, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам зброї та підрозділам ЗСУ, також військовими формуваннями РФ здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна.

24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Відповідно до указу Президента України № 757/2022 від 07.11.2022, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Президентом України постановлено: 1. На часткову зміну ст. 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, строк дії воєнного стану а україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб та в подальшому неодноразово продовжувався і триває на даний час.

Згідно ст. 42 IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додаток до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі (1907 року) територія визнається окупованою, якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника.

Внаслідок розв`язання і ведення агресивної війни, починаючи з 24.02.2022 збройними формуваннями російської федерації тимчасово окуповано частини територій Дніпропетровської, Донецької, Запорізької, Луганської, Миколаївської, Сумської, Харківської та Херсонської областей. Однак, у порушення наведених актів національного та міжнародного законодавства громадянин України ОСОБА_6 добровільно зайняв посаду у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території за наступних обставин.

У період з 24.02.2022 по теперішній час більшу частину території Луганської області захоплено військовослужбовцями зс рф та на даний час вона знаходиться під окупацією держави-агресора.

Відповідно до п. 7, ч. І ст. 1-1 Закону України від 15.04.2014 № 1207- VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (зі змінами та доповненнями від 07.05.2022) визначено, що тимчасово окупована рф територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування рф та окупаційна адміністрація рф встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування рф встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації рф.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, с. Новоайдар, Щастинського району, Луганської області, з 25.02.2022 включена до переліку тимчасово окупованих територій, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій.

З метою утримання захопленої території представники спеціальних служб рф у взаємодії із збройними силами рф організували підривну діяльність скеровану на подолання спротиву місцевого населення Луганської області, зокрема представників правоохоронних органів та сил оборони України, та припинення підтримки місцевих легітимних органів влади та правоохоронних органів. Для реалізації вказаних незаконних дій вони на добровільній основі залучають до співпраці представників місцевих органів влади, самоврядування та комунальних підприємств.

Після остаточної військової окупації частини населених пунктів Луганської області, представниками збройних формувань російської федерації фактично було узурповано всі владні повноваження на тимчасово окупованій території громади шляхом збройного захоплення адміністративних будівель органів державної влади та місцевого самоврядування, встановлення інституту військових комендатур, запровадження тотального контролю та жорсткого управління у всіх сферах життєдіяльності громади, фактичної ліквідації приватної власності, свободи слова, пересування та волевиявлення, а також шляхом повсякденного залякування населення, застосування фізичного і психологічного впливу до окремих категорій суспільства та верств населення, в тому числі шляхом незаконного позбавлення волі діючих представників органів державної влади України та місцевого самоврядування.

Зазначені вище дії також здійснювались за підтримки незаконно утворених правоохоронних органів.

Так, громадянин України ОСОБА_5 , з 31.01.2012 займав посаду заступника начальника відділу - начальника міліції громадської безпеки Свердловського міського відділу ГУМВС України в Луганській області, однак 29.12.2014 був звільнений з посади за порушення дисципліни.

Надалі громадянин України ОСОБА_5 , під час дії на всій території України воєнного стану, не маючи намірів дотримуватись вимог чинного законодавства України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та те, що суверенітет України поширюється на всю її територію, що Україна є унітарною державою, а територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною, будучи обізнаним про те, що Луганська область є невід`ємною складовою частиною України, порядок утворення правоохоронних органів, судових органів, виконавчої влади регулюється виключно Конституцією України та Законами України, однак бажаючи діяти саме таким чином, у невстановлений з об`єктивних причин досудовим слідством час, однак не пізніше 06.04.2022, зрадивши присязі добровільно зайняв посаду в незаконно створеному правоохоронному органі мовою оригіналу: «Врио начальника Новоайдарского РОВД МВД ЛНР».

В подальшому, ОСОБА_5 , свідомо продовжив свою злочинну діяльність, внаслідок якої отримав підтримку та довіру керівництва незаконно створеного правоохоронного органу та з 09 березня 2023 року погодився, добровільно зайняв посаду в структурному підрозділі незаконно створеного правоохоронного органу мовою оригіналу: «Начальник городского отдела Министерства внутренних дел российской федерации «Брянковский»», г. Брянка, ул. Смоленська, д. 14» та розпочав здійснювати організаційно-розпорядчі функції, які полягали в наступному, мовою оригіналу:

-начальник организует деятельность отдела (отделения, пункта) полиции, координирует деятельность его структурных подразделений на территории обслуживания;

-вырабатывает и реализует на основе анализа оперативной обстановки меры по повышению эффективности оперативно-служебной деятельности отдела (отделения, пункта) полиции;

-распределяет обязанности между своими заместителями; делегирует в установленном порядке часть предоставленных ему организационно-распорядительных полномочий своим замести телям;

-утверждает в установленном порядке положения о структурних подразделениях отдела (отделения, пункта) полиции.

Поряд з цим, відповідно до п. І ч. І ст. 2 Закону України "Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів", до правоохоронних органів, серед інших, належать органи Національної поліції, а також інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції. З урахуванням наведеної норми закону можна зробити висновок про те, що незаконно створений "Новоайдарский РОВД МВД ЛНР " та «Городский отдел Министерства внутренних дел российской федерации «Брянковский» є незаконним правоохоронним органом, створеним на тимчасово окупованій території.

За таких обставин, ОСОБА_5 , будучи громадянином України, 09 березня 2023 року добровільно зайняв посаду в структурному підрозділі незаконно створеного правоохоронного органу мовою оригіналу «Начальник городского отдела Министерства внутренних дел российской федерации «Брянковский», створеному окупаційною адміністрацією РФ на тимчасово окупованій території та перебуваючи на вказаній посаді, виконував накази окупаційної адміністрації, спрямовані на встановлення та утвердження тимчасової окупації державою - агресором частини території України.

Такі дії ОСОБА_6 , які виразилися у колабораційній діяльності, а саме у добровільному зайнятті громадянином України посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, органом досудового розслідування кваліфіковані за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia), ОСОБА_6 , який показань суду не надавав, та будь-яких клопотань від останнього на адресу суду також не надходило.

При цьому, дане кримінальне провадження здійснювалось за обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою з Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги.

Відповідно до ухвали суду від 27 червня 2025 року, вказане кримінальне провадження призначено до судового розгляду та постановлено здійснювати спеціальне судове провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Повістки про виклик обвинуваченого ОСОБА_6 , а також інформацію про процесуальні документи надсилались та публікувались відповідно до вимог ч. 8 ст. 135 КПК України.

Відповідно з вищевказаним виклики в судові засідання ОСОБА_5 здійснювались шляхом розміщення оголошень в газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора. Копії вказаних оголошень наявні в матеріалах кримінального провадження.

Таким чином, суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_6 , який в свою чергу повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права з`явитись перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої обвинувачений над собою не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про його наміри ухилення від кримінальної відповідальності.

В той же час, ухилення обвинуваченого ОСОБА_6 від правосуддя, суд оцінює як реалізацію останнього його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (19.10.1973 р.), ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, за викладених обставин у межах висунутого обвинувачення, повністю підтверджується зібраними по кримінальному провадженню і дослідженими в судовому засіданні наступними доказами.

ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, підтверджена також дослідженими судом письмовими доказами, наданими стороною обвинувачення, зокрема:

- протокол допиту свідка ОСОБА_8 від 18.09.2024;

- протоколом впізнання за участі свідка ОСОБА_8 від 18.09.2024;

- протоколом огляду від 15.06.2022 за участі спеціаліста, яким оглянуто сайт незаконно утвореного правоохоронного органу мовою оригіналу «Официальный сайт МВД ЛНР» за посиланням http://mvdlnr.ru на якому 21.04.2022 розміщено публікацію в якій зазначено мовою оригіналу: «Врио начальника Новоайдарського РОВД МВД ЛНР полковнику полиции ОСОБА_5 »;

- протоколом огляду від 19.10.2022, за участі спеціаліста, яким оглянуто сайт незаконно утвореного правоохоронного органу мовою оригіналу «Официальный сайт МВД ЛНР» за посиланням http://mvdlnr.ru на якому розміщено відео сюжет під назвою мовою оригіналу: «МИНИСТР ВНУТРЕННИХ ДЕЛ ЛНР ПРОВЕРИЛ РАБОТУ ГОРРАЙОРГАНОВ НА ОСВОБОЖДЕННЫХ ТЕРРИТОРИЯХ» де міститься сюжет про відвідування так званого мінстра мвд лнр, в тому числі, мовою оригіналу «Новоайдарський РОВД МВД ЛНР» та зображено ОСОБА_5 як керівника зазначеного відділу;

- протоколом огляду від 16.11.2023, яким оглянуто сайт Єдиного реєстру юридичних осіб рф за посиланням http://egrul.nalog.ru/index.html в ході чого отримано відомості про те, що з 09.03.2023 ОСОБА_5 займає посаду у незаконно утвореному правоохоронному органі мовою оригіналу: «Начальник городского отдела Министерства внутренних дел российской федерации «Брянковский»», г. Брянка, ул. Смоленська, д. 14»;

- протоколом огляду від 23.08.2024, за участі спеціаліста, яким оглянуто відеоматеріал під назвою - «В Брянковской СШ № 1 состоялась встреча учащихся с начальником ОМВД «Брянковский» ОСОБА_9 » розміщений за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 на офіційному сайті мовою оригіналу: ««Муниципальное образование городской округ город Брянка ЛНР»;

- висновком судово-портретної експертизи № CE-19/107-24/9218-ФП від 11.09.2024 у відповідності до якої у відео сюжеті під назвою: «В Брянковской СШ № 1 состоялась встреча учащихся с начальником ОМВД «Брянковский» ОСОБА_9 » зображений громадянин України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-відповідями оперативних підрозділів на доручення слідчого, відповідями на запити та іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності.

Подання окремих протоколів огляду в копіях пояснюється процесуально, оскільки є наслідком виділення шляхом копіювання матеріалів даного провадження з інших кримінальних проваджень, про що прокурором подано відповідні достовірні докази у вигляді прийнятих та належно оформлених процесуальних рішень.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та згідно відповідей 1 відділу ГВЗНД УСБУ в Закарпатській області на доручення слідчого, проведеними оперативними заходами встановлено, що ОСОБА_5 переховується від органу досудового розслідування на тимчасово окупованій території Луганської області, що підтверджується і витягом з бази даних ДПС України.

22.01.2025 на підставі того, що ОСОБА_5 знаходиться на тимчасово окупованій території Луганської області, не з?явився на виклик слідчого більше двох разів не повідомивши про причини неявки, постановою слідчого останній на підставі ст. 281 КК України оголошений в розшук, який доручено 1 відділу ГВЗНД УСБУ в Закарпатській області.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.

Досудовим розслідуванням та зібраними матеріалами кримінального провадження встановлено, що станом на теперішній час підозрюваний ОСОБА_5 перебуває на тимчасово окупованій території Луганської області.

Реалізовуючи свій злочинний умисел на зайняття посади в незаконних правоохоронних органах на тимчасово окупованій території Луганської області, зокрема, на території Кадіївської міської громади Алчевського району Луганської області, ОСОБА_5 09 березня 2023 року, діючи з прямим умислом та усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч врегульованим чинним законодавством України суспільним відносинам у сфері національної безпеки України, перебуваючи на тимчасово окупованій території Луганської області, зайняв посаду в структурному підрозділі незаконно створеного правоохоронного органу мовою оригіналу: «Начальник городского отдела Министерства внутренних дел российской федерации «Брянковский»», г. Брянка, ул. Смоленська, д. 14», створеному окупаційною адміністрацією рф на тимчасово окупованій території Луганської області, та перебуваючи на вказаній посаді, виконував рішення окупаційної адміністрації, спрямовані на встановлення та утвердження тимчасової окупації державою - агресором частини територій України, в саме в Луганській області.

Здійснення ОСОБА_5 за таких умов дій від імені рф свідчить про порушення ним вимог ст. 65 Конституції України, оскільки забезпечувало становлення та зміцнення окупаційної влади рф шляхом утворення та функціонування незаконно створених окупаційних правоохоронних органів на тимчасово окупованій території України, виконання функцій представника окупаційної правоохоронної влади рф з метою недопущення контролю української влади на території Луганської області, а отже надання ним допомоги рф в проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, визначених КПК України, враховуючи, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження з дотриманням положень ч. 1 ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, вважає зазначені докази належними, допустимими, достовірними та в сукупності достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, поза розумним сумнівом.

Виходячи з зазначеного, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_5 , будучи громадянином України, здійснив колабораційну діяльність, а саме добровільно зайняв посаду в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нового кримінального правопорушення.

Обираючи обвинуваченому ОСОБА_5 вид та розмір покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, обставини його вчинення, характер діяння, форму й ступінь вини, мотив вчинення кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої та обставини, що пом`якшують та обтяжують її покарання.

Обставин, які б, відповідно до вимог ст. ст. 66 КК України, пом`якшували покарання ОСОБА_5 судом не встановлено.

Обставиною, яка, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 суд визнає вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Приймаючи до уваги характер, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення направленого проти основ національної безпеки України, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, та наявність обтяжуючої, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо лише в умовах ізоляції його від суспільства, а тому необхідно призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, передбаченого санкцією ч. 7 ст. 111-1 КК України.

При цьому, з огляду на вчинення ОСОБА_5 суспільно-небезпечного кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ Національної безпеки України, а також відсутність кількох обставин, передбачених ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, суд, при призначенні покарання ОСОБА_5 не вбачає підстав для застосування положень ст. 69 КК України.

На переконання суду, призначення обвинуваченому такого покарання буде справедливим, співрозмірним і достатнім для його виправлення, кари та запобігання вчинення нових злочинів як самою обвинуваченою, так і іншими особами, а також буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Також, санкцією ч. 7 ст. 111-1 КК України передбачено покарання з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

Приймаючи рішення про призначення покарання у виді позбавлення права обіймати будь-які посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування та правозахисних і правоохоронних органах, суд враховує, що вказане покарання є обов`язковим у санкції вказаної статті.

Крім того, ОСОБА_5 скоїв злочин, об`єктом якого є основи національної безпеки України. Обвинувачений своїми діями фактично допомагав державі-агресору створити певну вертикаль незаконно створеного правоохоронного органу влади і фактично вчинив злочин проти незалежності, суверенітету та територіальної цілісності держави Україна. Виходячи з цього, суд приймає рішення про призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення обіймати будь-які посади саме в органах державної влади України, державного управління, місцевого самоврядування та правозахисних і правоохоронних органах.

В даному випадку суд вважає, що буде справедливим та співмірним покарання особі, яка визнана винуватою у здійсненні колабораційної діяльності, яке унеможливить певний період часу у майбутньому бути представником державної влади в Україні.

Крім того, санкцією ч. 7 ст. 111-1 КК України передбачено таке додаткове покарання як конфіскація майна.

Призначаючи покарання суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 59 КК України конфіскація майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого і що, згідно ч. 2 ст. 52 КК України, конфіскація майна відноситься до додаткових видів покарання.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слід обраховувати з моменту звернення вказаного вироку до виконання, тобто із дня фактичного взяття під варту.

Цивільний позов по справі не заявлений.

Запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України у вигляді тримання під вартою, до вступу вироку в законну силу залишити без змін.

Відповідно до ст. 122, ч. 2 ст. 124 КПК України процесуальні витрати на залучення експертів у зв`язку з проведенням в рамках досудового розслідування кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , портретної експертизи № СЕ-19/107-24/9218-ФП від 11.09.2024 року в сумі 3029.12 грн. підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Речові докази по справі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 323, 368, 370, 374 КПК України, суд-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, та призначити йому покарання у виді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності строком на 11 (одинадцять) років, та конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 обраховувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто із дня фактичного його затримання.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 3029 грн. 12 коп. (три тисячі двадцять дев`ять) гривень 12 копійок процесуальних витрат, пов`язаних з залученням експерта.

Запобіжний захід, обраний щодо ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишити без змін.

На вирок може бути подано апеляційну скаргу учасниками судового провадження до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору та захиснику.

Інформацію про ухвалений вирок, опублікувати у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 КПК України та на офіційному веб-сайті суду.

Суддя Ужгородського

Міськрайонного суду

Закарпатської області ОСОБА_1