ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 676/2395/25

Провадження № 11-кп/820/628/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Кам`янець Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 липня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000182, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 лютого 2025 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Підлісся, Тисменицького району Івано-Франківської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України,та

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Кам`янець Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 липня 2025 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Строк покарання ОСОБА_6 обчислювати з дня набрання вироком законної сили, зарахувавши відповідно до ч.5 ст.72 КК України в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 11 березня 2025 року по день набрання вироком законної сили включно з розрахунку: день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено попередній - тримання під вартою.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_6 , проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.01.2025 на посаді курсанта навчального взводу навчального курсу школи загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_1 , будучи військовослужбовцем (крім строкової служби), у порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1, п. 3 ч. 9 ст. 1, п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 127-131, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, порушуючи військову дисципліну, маючи намір тимчасово ухилитись від несення обов`язків військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, без поважних причин та дозволу командування військової частини НОМЕР_1 , 12.01.2025, близько 17.00 год., більш точний час досудовим розслідування не встановлений, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , що розташована в АДРЕСА_2 , та вибув за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив час тривалістю понад три доби, тобто до 09.00 год. 08.03.2025 фактичного часу та дати встановлення місця його знаходження працівниками правоохоронного органу, на власний розсуд, не пов`язаний з проходженням військової служби, тим самим, припинивши виконувати свій Конституційний обов`язок щодо захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності України.

Зазначеними умисними діями, які виразились у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення злочин, передбачений ч.5 ст. 407 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись із рішенням суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати невинуватим у пред`явленому йому обвинувачені, передбаченому ч.5 ст. 407 КК України та виправдати у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

На думку захисника, судом першої інстанції безпідставно відкинуто досліджені під час судового розгляду докази, надані стороною захисту на підтвердження несумісних із військовою службою релігійних переконань обвинуваченого, що виключає можливість набуття ним статусу військовослужбовця та несення військової служби.

Зазначає, що у ОСОБА_6 наявні власні щирі та послідовні релігійні переконання та він з 17 травня 2008 року належить до релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. Як Свідок Єгови ОСОБА_6 бере участь у проповідуванні доброї новини, публічно проявляє свою віру.

Зауважує, що наявність щирих послідовних релігійних переконань ОСОБА_6 підтверджується його власними обґрунтованими заявами,зокрема, заявою ОСОБА_6 до командира навчально-тренувального центру військової частини від 13.01.2025 року, повторною заявою ОСОБА_6 на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 09.03.2025 року, заявою ОСОБА_6 до Загвіздянської ОТГ від 09.03.2025 року про направлення на альтернативну (невійськову) службу, довідкою Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в України» №420 від 08.01.2025 року про релігійну приналежність, показаннями представника релігійної організації Свідків Єгови ОСОБА_8 , який підтвердив належність ОСОБА_6 до Свідків Єгови та сутність несумісних із військовою службою релігійних переконань обвинуваченого.

Посилається на те, що віровчення Свідків Єгови включає в себе неприйняття військової служби у будь-якому виді, що підтверджено Європейським судом з прав людини, рішення якого є джерелом права.

У справі щодо Свідка Єгови «ФетіДемірташ проти Туреччини» від 17 січня 2012 року (заява №5260/07) Європейський суд з прав людини, визнаючи порушення, в тому числі ст. 9 Конвенції, встановив, що релігійні переконання заявника у цій справі як Свідка Єгови не тільки не дозволяли йому проходити військову службу, а й унеможливлювали набуття ним статусу військовослужбовця та навіть одягання військової форми.

Вказує, що ОСОБА_6 не було призвано на посаду, яка не пов`язана із використанням і носінням зброї. Фактичні обставини справи стверджують, що обвинувачений мав пройти навчання з поводження зброєю та отримати для подальшої військової служби військово облікову спеціальність «стрілець».

На думку апелянта, суд першої інстанції протиправно застосував однаковий підхід до членів різних релігійних груп без врахування особливостей їх переконань та поглядів, що є забороненою дискримінацією.

Вважає, що покарання віруючих осіб, які мають несумісні із військовою службою релігійні переконання, немає превентивний ефект та не сприяє виправленню або зміни відношення обвинуваченого до військової служби.

В запереченні на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 прокурор Хмельницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_5 просить вирок суду залишити без змін, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Зазначає, що відповідно до постанови ККС ВС від 15 квітня 2025 року у справі № 573/406/24 (провадження № 51-317км25) перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку всіма громадянами України, в тому числі Свідками Єгови.

Такого висновку дійшов Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду за результатом розгляду справи № 573/406/24.Верховний Суд вказав, що Україна запровадила альтернативи військовій службі в мирний час і громадяни України можуть безперешкодно ними скористатися. Проте у воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку Російської Федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання. Крім того, призов за мобілізацією може зумовлювати виконання військового обов`язку не лише в бойовій обстановці, але може бути пов`язаний з іншими видами несення цієї служби.

Зауважує, що в Україні було оголошено загальну мобілізацію всіх військовозобов`язаних осіб, тобто йдеться не про військову службу за призовом, яка має місце в мирний час (як у справах ЄСПЛ), а про військову службу за мобілізацією для відсічі ворожій збройній агресії.

Посилається на те, що ОСОБА_6 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 перебуваючи на посаді курсанта навчального взводу навчального курсу школи загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_1 та до проходження будь-якої військової служби, зокрема тієї, яка не пов`язана із використанням та носінням зброї, не залучався.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити у повному обсязі.

Обвинувачений ОСОБА_6 зазначив, що у нього власні щирі та послідовні релігійні переконання, він належить до релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. Віровчення Свідків Єгови включає в себе неприйняття військової служби у будь-якому виді.

Прокурор не визнав доводів апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні, вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, в тому числі і щодо призначеного покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого і його захисника, думку прокурора з приводу поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з вимогами статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, але вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 , дав належну юридичну оцінку його діям та у відповідності із вимогами норм КК України кваліфікував його дії за ч.5 ст. 407 КК України.

У поданій апеляційній скарзі сторона захисту зазначає, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню у зв`язку із відсутністю в діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, оскільки вважає, що він не набув статусу військовослужбовця, такождокази, наявні в матеріалах справи, підтверджують істинність релігійних переконань обвинуваченого, які несумісні із військовою службою.

Колегія суддів не може погодитися з вказаними апеляційними доводами.

Суд першої інстанції перевіряв в судовому засіданні доводи обвинуваченого та його захисника, у тому числі і зазначені ними в апеляційній скарзі, які свого підтвердження не знайшли та спростовуються матеріалами кримінального провадження та добутими по кримінальному провадженню доказами.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 в ході судового розгляду вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав,та відмовився давати показання.

Колегія суддів уважає, що незважаючи на невизнання вини обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, за обставин та в обсязі, встановленому в судовому засіданні та наведеному в мотивувальній частині вироку, підтверджуються сукупністю досліджених у судовому засіданні узгоджених між собою, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, яким суд надав відповідну оцінку.

Суд першої інстанції на обґрунтування доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 проаналізував показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та інші письмові докази, які були безпосередньо досліджені судом першої інстанції.

Так, ОСОБА_11 на час вчинення даного кримінального правопорушення начальник навчального курсу школи загальновійськової підготовки в/ч НОМЕР_1 та ОСОБА_10 на час вчинення кримінального правопорушення викладач школи загальновійськової підготовки в/ч НОМЕР_1 , в судовому засіданні показали, що солдат ОСОБА_6 , який в січні 2025 року був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_3 , після прибуття на навчання до військової частини НОМЕР_1 та зарахування до списків військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , де мав проходити курс навчання за ВОС-100 «стрілець», того ж дня від інструктора навчального взводу їм стало відомо, що солдат ОСОБА_6 під час переодягання із цивільного одягу у військовий самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 . Також свідки повідомили, що по прибуттю до військової частини та перед початком військових курсів усім військовослужбовцям, в тому числі і ОСОБА_6 , було доведено вимоги проходження військової служби, розпорядок дня військової частини, проінструктовано щодо заходів безпеки, роз`яснено вимоги законодавства про відповідальність за порушення військової дисципліни, скоєння військових адміністративних та кримінальних правопорушень.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12 січня 2025 року №13, солдат ОСОБА_6 , призваний під час мобілізації,який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_4 ,з 12.01.2025 зарахований до списків особового складу частини та призначений на посаду курсанта навчального взводу навчального курсу школи загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_1 (Т.2 а/п 92-93).

Підставою службового розслідування став наказ командира військової частини НОМЕР_1 №108 від 13.01.2025 року про призначення службового розслідування у зв`язку з вчиненням ОСОБА_6 правопорушення, яке полягало в тому, що 12.01.2025 року близько 18 год. 45 хв., під час отримання речового майна, на речовому складі, згідно з нормою №1, інструктором навчального взводу навчального курсу школи загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_1 головним сержантом ОСОБА_12 було виявлено відсутність солдата ОСОБА_6 , що вбачається із акту службового розслідування, затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 (Т.2 а/п 94, 96-101).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 про результати проведення службового розслідування №66 від 28.01.2025р, ОСОБА_13 , військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації,12.01.2025 року без поважних причин самовільно залишив військову частину, станом на 28.01.2025 року ОСОБА_6 до військової частини не прибув, про причини своєї відсутності на військовій службі командування військової частини НОМЕР_1 не повідомив, в діях солдата ОСОБА_6 виявлені ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України (Т.2 а/п 59-60).

Оцінивши наведені та інші зібрані докази відповідно ст.94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення, визначеним частинами 2 та 4 статті 17 КПК України, за змістом яких ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи. Отже обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Відповідно до змісту статті 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

В контексті принципу доведення вини поза розумним сумнівом,колегія суддів акцентує увагу на тому, що показання свідків, письмові докази, не можуть оцінюватись відокремлено один від одного. Навіть якщо один із доказів не повною мірою підтверджує вину особи у вчиненні злочину, аналіз цього доказу у взаємозв`язку із іншими доказами може свідчити про доведеність такої вини.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами сторони захисту про відсутність у діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України,що він не є суб`єктом вказаного злочину, не набув статусу військовослужбовця, враховуючи наступне.

Частиною 5 статтею 407 КК України передбачено відповідальність засамовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Самовільне залишення військової частини - це самовільне залишення будь-яким військовослужбовцем військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службі без поважних причин в умовах воєнного стану.

Самовільним є таке залишення частини, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений надавати такий дозвіл.

Початком злочину вважається момент фактичного самовільного залишення військової частини або місця служби, а кінцем - день повернення в частину або затримання поза межами частини.

Об`єктом вказаного кримінального правопорушення є встановлений порядок проходження військової служби.Це охоплює порядок, що зобов`язує військовослужбовців постійно перебувати на службі та залишати її лише з дозволу відповідного начальника.

Об`єктивна сторона полягає в самовільному залишенні військової частини або місця служби в умовах воєнного стану, що триває понад три доби, або в бойовій обстановці (незалежно від тривалості). Також до об`єктивної сторони належить нез`явлення на службу вчасно більше ніж на три доби в умовах воєнного стану, якщо, залишившись на законній підставі, військовослужбовець не повертається в установлений строк без дозволу командування.

Суб`єктом є військовослужбовець,який самовільно залишив військову частину або місце служби в умовах воєнного стану, і цей період триває більше ніж 3 доби. Суб`єктом може бути будь-який військовослужбовець, крім строкової служби, за винятком випадків, коли вчинено інші злочини, передбачені іншими частинами статті.

Суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом і полягає в тому, що військовослужбовець усвідомлює, що він самовільно залишає військову частину або місце служби під час воєнного стану, передбачає суспільно небезпечні наслідки своїх дій (зокрема, тривале залишення, яке триває більше 3 діб), і бажає їх настання.

Зі змісту статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від25 березня 1992 року, з наступними змінами, яка визначає початок, призупинення, продовження і закінчення проходження військової служби вбачається, що початком проходження військової служби вважається:день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, тобто особа стає військовослужбовцем з моменту призову під час мобілізації (оформленого наказом начальника ТЦК та СП), а для тих, хто раніше не проходив службу, з моменту призначення на посаду курсанта у військовому навчальному закладі.

Таким чином, як в суді першої, так і апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 , який призваний під час мобілізації, прибув з ІНФОРМАЦІЯ_4 та наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12 січня 2025 року №13, з 12.01.2025 зарахований до списків особового складу військової частини та призначений на посаду курсанта навчального взводу навчального курсу школи загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_1 , набув статусу військовослужбовця та є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Колегія суддів звертає увагу, що сторона захисту не заперечує факту прибуття ОСОБА_6 12 січня 2025 року з ІНФОРМАЦІЯ_5 до військової частини НОМЕР_1 для проходження перепідготовки за новою військово-обліковою спеціальністю, зарахування його з 12 січня 2025 року до списків особового складу цієї військової частини та призначення його на посаду курсанта навчального взводу навчального курсу школи загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_1 , однак стверджує, що самовільне залишення ОСОБА_6 розташування військової частини НОМЕР_1 було пов`язане із його належністю до релігійного об`єднання Свідків Єгови, віровчення яких не дозволяє йому виконувати будь-яку військову службу.

При цьому обвинувачений під час апеляційного розгляду зазначив, що він казав, що належить до релігійної організації Свідків Єгови,віровчення Свідків Єгови включає в себе неприйняття військової служби у будь-якому виді, він взагалі не може виконувати будь-які функції військовослужбовця, навіть без використання зброї.

Наявність тих обставин, що ОСОБА_6 , як Свідок Єгови, не може виконувати будь-які функції військовослужбовцяза своїми релігійними переконаннями, а тому не може нести відповідальність за ч.5 ст.407 КК України, апеляційний суд розцінює критично, оскільки посилання апелянта на факт приналежності до релігійної організації Свідків Єгови саме по собі не звільняє від кримінальної відповідальності за самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Відповідно до практики ЄСПЛ (справа Bayatyan v. Armenia) та Верховного Суду України (справа № 127/21294/17), особа має право на альтернативну (невійськову) службу, проте лише за умови належного оформлення відповідної заяви. Таким чином, належність до релігійної організації не є безумовною підставою для звільнення від виконання військового обов`язку.

Із матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 , наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.01.2025 №13 призначений на посаду курсанта навчального взводу навчального курсу школи військової підготовки, 12.01.2025 року без поважних причин самовільно залишив військову частину, про причини своєї відсутності на військовій службі командування військової частини НОМЕР_1 не повідомив, проводив час тривалістю понад три добина власний розсуд, не пов`язаний з проходженням військової служби,до 09.00 год. 08.03.2025 фактичного часу та дати встановлення місця його знаходження працівниками правоохоронного органу та був затриманий 11.03.2025 року.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 по самовільному залишення військової частини під час мобілізації, на особливий період за релігійними поглядами є злочинними, у зв`язку з чим його притягнення до кримінальної відповідальності за самовільне залишення військової частини не є втручанням у його свободу сповідати свою релігію, гарантії якої передбачені пунктом 1 статті 9 Європейської конвенції з прав людини.

Доводи апеляційної скарги захисника на предмет юридичної оцінки дій ОСОБА_6 , як сумлінної відмови, що не може бути підставою кримінальної відповідальності, не ґрунтуються на точному змісті відповідних норм міжнародного права і національного законодавства.

Зокрема, положеннями ч. 1, 2 ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір. Відступ від положень цієї статті згідно з ч. 1, 2 ст. 4 Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно ч.2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, всупереч доводам апеляційної скарги, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.

Ні положення ст.18 Пакту, ні ст.9 Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Разом із тим, Європейський суд з прав людини (надалі ЄСПЛ, Суд) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені ст.9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (рішення у справах: «Баятян проти Вірменії» (Bayatyan v. Armenia) від 27.10.2009, заява № 23459/03, пункт 110; «Папавасілакіс проти Греції» (Papavasilakis v. Greece) від 15.09.2016, заява № 66899, пункт 36; «МушфігМаммадов та інші проти Азербайджану» (MushfigMammadovetAutres c. Azerbaidjan) від 17.10.2019, заяви № 14604/08 та 3 інших, пункт 74; «Канатли проти Туреччини» (Kanatli v. Turkiye) від 12.03.2024, заява № 18382/15, пункт 42).

Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням зазначеної вище статті (рішення у справах: «ЕнверАйдемір проти Туреччини» (EnverAydemir v. Turkiye) від 07.06.2016, заява № 26012/11, пункти 78, 81; «Дягілєв проти росії» від 10.03.2020, заява № 49972/16, пункт 62; «Канатли проти Туреччини», згадане вище). Фактично у цьому випадку на карту поставлено питання про розуміння та межі свободи релігії та совісті (рішення у згаданих вище справах: «ЕнверАйдемір проти Туреччини», пункт 78; «Канатли проти Туреччини», пункт 43).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава вправі встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу (рішення у зазначених вище справах: «Папавасілакіс проти Греції», пункт 54; «Дягілєв проти Росії», пункт 63). Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень ст.9 Конвенції і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи (рішення у згаданих вище справах: «Баятян проти Вірменії», пункт 110; «МушфігМаммадов та інші проти Азербайджану», пункт 74; «Дягілєв проти Росії», пункт 59).

У зазначеній вище справі «Дягілєв проти Росії» Суд констатував відсутність порушення вимог ст.9 Конвенції у зв`язку з відмовою компетентними органами держави у задоволенні клопотання про заміну виконання військового обов`язку альтернативною невійськовою службою заявнику, котрий не підтвердив жодними доказами своєї належності до релігійних організацій, пацифістських рухів чи інших об`єднань громадян, які б сповідували і публічно заявляли відповідні погляди і переконання. За обставин цієї справи Суд визнав, що заявник не довів наявності у нього глибокого непереборного конфлікту між обов`язком служити в армії та його переконаннями (пункти 15, 93-95).

На рівні національного законодавства України право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, зміст якого розкрито у ст. 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно ч.4 вказаної статті у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно з ч.3 ст.8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

Відповідно до законодавства, громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих, відповідно до законодавства, релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

До переліку релігійних організацій,віровчення яких не допускає користування зброєю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 №2066 (в редакції від 29.01.2022), належатьАдвентисти-реформісти, Адвентисти сьомого дня,Євангельські християни, Євангельські християни-баптисти, Покутники, Свідки Єгови, Харизматичні християнські церкви (та церкви, прирівняні доних згідно із зареєстрованими статутами), Християни віри євангельської (та церкви, прирівняні до нихзгідно із зареєстрованими статутами), Християни євангельської віри, Товариство Свідомості Крішни.

Разом з тим, згідно положень ч.3 ст.4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Не констатував і ЄСПЛ у своїх рішеннях невідповідність цього акта національного законодавства вимогам Конвенції.

Окрім того, апеляційний суд зазначає, що відповідно до Конституції України, Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також практики Верховного Суду та ЄСПЛ, право на альтернативну службу реалізується лише за умови своєчасного подання відповідної заяви. В умовах воєнного стану це право може бути обґрунтовано обмежене в інтересах оборони держави». У разі недотримання процедури або у зв`язку з обмеженнями, введеними під час воєнного стану, така особа може бути мобілізована, незалежно від релігійних переконань.

Стаття 35 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.

Відповідно ст. 1, 4 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Разом з тим, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлює такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб з числа резервістів в особливий період.

З наведеного слідує, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не встановлена.

Згідно п.1 ч.1 ст.150 Основного Закону вирішення питання про відповідність чи невідповідність законів Конституції належить до повноважень Конституційного Суду України. У порядку, встановленому Законом України «Про Конституційний Суд України», цей орган не визнавав неконституційними положення Закону № 1975-XII.

Суд першої інстанції у вироку констатував, що ОСОБА_6 з 17 травня 2008 року є присвяченим охрещеним служителем релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, що підтверджується довідкою від 08 січня 2025 року № 420, а також показаннями свідка ОСОБА_8 , який також підтвердив у судовому засіданні ці обставини, тобто ОСОБА_6 під час судового розгляду довів факт наявності у нього певних релігійних переконань та суд не заперечує їх важливість саме для нього.

Разом з тим, суд першої інстанції з посиланням на правову позицію висловлену у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2025 року у справі №573/406/24, зазначив, що перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й Свідками Єгови.

Аргументи про те, що релігійні переконання не дозволяють одягати військову форму та здійснювати діяльність, яка не пов`язана із використанням та носінням зброї, суд не може оцінити як такі, які настільки обмежують можливість сповідувати певну віру, що виключають можливість виконання військовозобов`язаним громадянином України свого обов`язку по мобілізації під час воєнного стану.

Колегія суддів погоджуються із цим висновком суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 65 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжений указами Президента України і діє дотепер.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», оголошено про проведення загальної мобілізації.

У воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку Російської Федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання.

У час, коли Україна здійснює самооборону, коли існування самої держави є під загрозою, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між потребами держави і інтересами самого громадянина. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на необхідність врахування «особливої суспільної потреби» і «пропорційно переслідуваної законної мети» у випадках, пов`язаних із необхідністю виконання певного обов`язку і свободою віросповідання.

Існування особливої суспільної потреби є очевидним, оскільки Україна веде оборонну війну, а не агресивну, Україна зазнала нападу з боку держави, яка є значно більшою за площею і кількістю населення, лінія активних бойових дій і лінія кордону, з боку якого може відбутися потенційний напад противника, вимірюється тисячами кілометрів.

Суд звертає увагу і на той факт, що наступ на Україну носить широкомасштабний характер, адже у лютому 2022 року військове вторгнення було здійснено не лише з території Російської Федерації, а й з території Республіки Білорусь, а сам військовий супротив з боку України охопив понад 8 з 24 областей держави, які межують з названими державами. Протяжність військового нападу з півночі, сходу та півдня, а також з морського кордону Чорного моря сягнула більшої частини кордону всієї України, включаючи тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим.

Відтак в Україні було оголошено загальну військову мобілізацію всіх військовозобов`язаних осіб, тобто йдеться не про військову службу за призовом, яка має місце в мирний час (як у справах ЄСПЛ), а про військову службу за мобілізацією для відсічі ворожої збройної агресії.

Саме військова служба за мобілізацією на цей момент є першочерговим заходом з метою забезпечення національних інтересів держави, оскільки є нагальною потребою в умовах неспровокованого військового нападу з боку РФ. Тобто мобілізація з боку держави України є єдиним необхідним та невідкладним заходом для запобігання агресії іншої держави, а сама ж держава по суті вже тривалий період часу перебуває у стані «оборонної війни».

Під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби виключається, оскільки сама по собі мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Батьківщини від військового вторгнення іншої держави.

На розгляді Другого сенату Конституційного Суду України перебуває об`єднане провадження законституційними скаргами ОСОБА_14 щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 1, окремого припису статті 2 Закону України „Про альтернативну (невійськову) службу, окремого припису статті 336 Кримінального кодексу України, ОСОБА_15 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 1, окремого припису частини першої статті 4 Закону України „Про альтернативну (невійськову) службу, ОСОБА_16 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 1 Закону України „Про альтернативну (невійськову) службу, на теперішній час рішення Конституційним Судом України не ухвалено.

Згідно позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.04.2025 в справі № 573/406/24, воєнний стан в Україні накладає обмеження на всі сфери суспільного та особистого життя. Тому право сповідувати свою релігію або переконання, яке визнається та захищається державною, є обмеженим в частині відмови від мобілізації. Жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2025 року, справа № 573/838/24, провадження № 51-603кмо25 зробила висновок, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, і така відмова, навіть якщо щирість і послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність заст.336 КК України. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.

На переконання колегії суддів, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й Свідками Єгови. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адже і сама Україна є підписантом вказаної Конвенції, а відтак, якщо її існування поставлено під загрозу внаслідок військового нападу, то очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 за самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, не є примусом, що принижує свободу людини мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір, у розумінні ч. 2 ст. 18 Пакту.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_6 навіть не намагався повідомити командування військової частини про свої релігійні переконання, що він не може виконувати наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї, натомість він самовільно, без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений надавати такий дозвіл, в умовах воєнного станузалишив військову частину без поважних причин тривалістю понад три доби.

Разом з тим. призов ОСОБА_6 на військову службу під час мобілізації, на особливий період, не означає автоматично, що він зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї. Однак, він навіть не намагався довести до командира свої релігійні переконання, з метою узгодження яким чином він зможе виконати свій конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 601/2491/22.

Посилання захисника в апеляційній скарзі, що ОСОБА_6 в заяві до командира навчально-тренувального центру військової частини від 13.01.2025 року, а також в заяві на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 09.03.2025 року, заяві до Загвіздянської ОТГ від 09.03.2025 року про направлення на альтернативну (невійськову) службу, повідомив про наявність щирих послідовних релігійних переконань,про релігійну приналежність до релігійної організації Свідків Єгови та сутність несумісних із військовою службою релігійних переконань, не заслуговують на увагу, оскільки всі заяви датовані після вчинення ОСОБА_6 злочину, а саме самовільного залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Стосовно доводів про застосування в даній справі положень Європейської конвенції з прав людини та рішень Європейського Суду стосовно відмови від військової служби з міркувань совісті, то апеляційний судне залишає поза увагою численні рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03). Погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ статті 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби, однак, колегія суддів вважає, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, введення на всій території України воєнного стану та загальної мобілізації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до цього питання у вказаному кримінальному провадженні.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2025 року, справа № 573/838/24, провадження № 51-603кмо25 констатувала, що законодавство не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних або нерелігійних переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і таке обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету.

Сукупність доказів, які зібрані під час досудового розслідування та досліджені під час судового розгляду, переконують апеляційний суд в тому, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5ст. 407 КК України за обставин. встановлених судом першої інстанції та зазначених у вироку.

В ході апеляційного розгляду захисник зазначав про можливість призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст.75 КК України.

Перевіряючи вказані доводи про можливість застосування судом апеляційної інстанції положень, передбачених ст. 75 КК України, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження, в тому числі за кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, зі змісту статті 75 КК України, вбачається, що вчинення особою кримінального правопорушення, передбаченого статтею 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану, унеможливлює як призначення цій особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, так і звільнення її від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

У зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Відсутність належного реагування держави, зокрема суду під час призначення покарання за вчинення військовослужбовцями кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби під час дій військового стану (збройної агресії та повномасштабного вторгнення збройних сил Російської Федерації на територію України) нівелює визначену ст.ст. 50, 65 КК України мету призначення покарання та може призвести до збільшення рівня злочинності у військах, зниження рівня дисципліни та підриву боєготовності військових підрозділів, неспроможності забезпечення командуванням військових частин належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності та територіальної цілісності України, що призводить до порушення прав та інтересів суспільства в цілому та держави.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що покарання, призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, цілі покарання в цьому випадку не можуть бути досягненні шляхом застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставини і факти, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, колегією суддів під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає вирок суду законним, обґрунтованим та вмотивованим, судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні вироку, які б були підставою для скасування вироку, не встановлено.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів не вбачає передбачених кримінальним процесуальним законом підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого про скасування вироку суду першої інстанції та закриття провадження у справі через відсутність достатніх доказів вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 липня 2025 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3