Житомирський апеляційний суд
Справа №283/210/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/788/25
Категорія ст.336 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження № 0000022 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Малинського районного суду Житомирської області від 23 червня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Малина Житомирської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, не працюючого, проживаючого за адресою : АДРЕСА_1 , не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити вирок та призначити йому покарання із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши від відбування призначеного покарання з випробуванням. Вважає, що судом не враховано те, що він повністю визнав свою вину, не ухилявся від слідства та суду, кримінальне правопорушення є нетяжким, він раніше не судимий, працює, має на утриманні двох малолітніх дітей, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, не перебуває на обліках у лікарів психіатра та нарколога, має постійне місце проживання та має міцні соціальні зв`язки. Зазначає, що судом безпідставно не враховано пом`якшуючу покарання обставину щире каяття.

Вироком Малинського районного суду Житомирської області від 23 червня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з дня його фактичного затримання після вступу вироку в законну силу.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, ОСОБА_7 скоїв умисний злочин у сфері забезпечення призову та мобілізації, а саме: ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, вчиненого ним при наступних обставинах.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

Так, 01 листопада 2024 року ОСОБА_7 , відповідно до «Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», затвердженого Наказом МО України від 14.08.2008 року № 402 пройшов медичний огляд ВЛК та згідно довідки № 5657/1 від 01.11.2024 року останнього визнано придатним до військової служби.

01.11.2024 року, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації за ст. 336 КК України, достовірно знаючи, про загальну мобілізацію, оголошену Указом Президента України №69-2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію» та дії на території України воєнного стану, запровадженого Указом Президента України №64-2022 року «Про введення воєнного стану на території України», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, який було неодноразово продовжено на підставі внесеними Указами Президента України та затверджені Законами України у зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, діючи умисно, усвідомлюючи свої протиправні дії, не маючи права на відстрочку, будучи визнаним придатним до військової служби у присутності працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 , відкрито, категорично відмовився від призову на військову службу під час загальної мобілізації та отримання повістки про призов на військову службу під час загальної мобілізації на 06 годину 00 хвилин 02.11.2024 року.

В подальшому, 23.01.2025 військовозобов`язаний ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно акту від 23.01.2025, відмовився від отримання повістки на відправку з обов`язковою явкою в указані дату та час, а саме 24.01.2025 року на 06 годину.

Крім того, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, без поважних причин, не маючи права на відстрочку, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, свідомо не прибув 24 січня 2025 року о 06 годині 00 хвилин до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ст.336 КК України кваліфіковані правильно.

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 підтверджується доказами, які були досліджені та перевірені судом першої інстанції та яким була надана належна оцінка відповідно до ст.94 КПК України.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до нетяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого та відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом не встановлено.

Також судом враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, одружений, його вік та стан здоров`я, те, що він не має передбачених законодавством підстав на відстрочку від призову чи інших поважних причин, в період воєнного стану при оголошеній загальній мобілізації, умисно проігнорував конституційний обов`язок по захисту Батьківщини.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Вказання апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував пом`якшуючу покарання обставину - щире каяття, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки вони аналогічні доводам сторони захисту в суді першої інстанції, яким у вироку суду надано належну оцінку.

Окрім того, суд першої інстанції зазначив, що ухилення від захисту Батьківщини під час військової агресії ворога свідчить про підвищену суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд та зазначає, що Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що щире каяття це не просто формальне визнання вини. Це насамперед критична оцінка своєї протиправної поведінки, осуд власних дій та бажання виправити заподіяну шкоду. Таке каяття має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на відшкодування збитків або усунення наслідків злочину.

Проте, поведінка обвинуваченого не свідчить про щирість каяття, адже він не намагався майже протягом року вступити до Збройних Сил України добровільно, не звертався до відповідних установ ТЦК та СП, що переконливо свідчить про відсутність щирого каяття у вчиненому.

Верховний Суд неодноразово зазначав в своїх постановах про те, що щире каяття має включати не лише визнання вини, а й щирий жаль, негативну оцінку своєї поведінки.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що байдуже відношення обвинуваченого до виконання свого конституційного обов`язку в період збройної агресії проти України не відповідає цим критеріям, а тому застосування ст. 75 КК України є неможливим.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що судом першої інстанції не враховано, що він скоїв нетяжкий злочин, раніше не судимий, характеризується позитивно, має на утриманні двох малолітніх дітей, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказані дані про особу обвинуваченого враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Крім того, на переконання колегії суддів, зазначені доводи не є визначальними для вирішення питання можливості застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.

За таких обставин, з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, даних про особу обвинуваченого, відсутності пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі, в мінімальному розмірі, визначеному санкцією ст.336 КК України, та вважав, що таке покарання буде достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого та сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Підстав для застосування положень ст. 75 КК України при відсутності у даному випадку щирого каяття обвинуваченого та бажання проходити військову службу в подальшому, суд першої інстанції не вбачав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зауважує, що у випадку звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від покарання з випробуванням, останній підлягає звільненню і від військової служби, що є одним із способів ухилення від мобілізації, що фактично і є у випадку обвинуваченого, а тому застосування до нього положень ст.75 КК України під час дії в Україні воєнного стану, коли держава перебуває в стадії активних бойових дій, колегія суддів вважає такою, що не відповідає вимогам закону та меті покарання, передбаченої ч.2 ст.50 КК України.

Зазначене переконливо свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення та неможливість застосування положень ст.75 КК України та звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з іспитовим терміном, оскільки в такий важкий для країни час, особа, на яку Конституцією України покладено обов`язок щодо захисту незалежності та територіальної цілісності України, ухиляється від такого обов`язку.

Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 17.05.2024 у справі №596/801/23.

Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність та вмотивованість рішення суду першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

Також, колегія суддів звертає увагу, що виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому та вважає, що воно буде достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченого, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не можна визнати явно несправедливим та таким, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Малинського районного суду Житомирської області від 23 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: