КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

представника: ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2025 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0000265 від 30 липня 2024 року за підозрою громадян України ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 332 КК України, та за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 114-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2025 року клопотання прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_10 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт із забороною відчужувати, користуватися та розпоряджатися у кримінальному провадженні №0000265, на вилучені 14 травня 2025 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , майно, що належить ОСОБА_11 , а саме: мобільний телефон iPhone 14 Pro Max імеі: НОМЕР_1 , з сім картою абонентський номер НОМЕР_2 , грошові кошти загальною сумою 33 400 доларів США та 500 Євро.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна.

Уважає, що ухвала слідчого судді є незаконною, необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, передбачених статтями 411, 412 КПК України.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що віднесення стороною обвинувачення вилучених грошових коштів до речових доказів є передчасним і має ознаки формального підходу, спрямованого виключно на штучне обґрунтування поданого клопотання про арешт майна.

Вказує, що стороною обвинувачення взагалі не було доведено того факту, що саме ті вилучені грошові кошти у розмірі 33 400 доларів США та 500 Євро, які належать ОСОБА_7 , є тими грошовими коштами, які були використані/набуті кримінально протиправним шляхом.

При цьому, у постанові про визнання предметів та документів речовими доказами взагалі не конкретизовано які ж сліди або відомості зберегли на собі грошові кошти ОСОБА_7 , що є порушенням статті 110 КПК України.

Зауважує, що ОСОБА_7 немає жодного відношення до даного кримінального провадження, що підтверджується наявними матеріалами провадження та відсутністю підозри.

Наголошує на тому, що ОСОБА_11 не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка є власністю ОСОБА_7 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових на нерухоме майно від 20 червня 2025 року та витягом з реєстру територіальної громади від 16 червня 2025 року.

Також зазначає, що протокол обшуку від 14 травня 2025 року взагалі не містить ніякої ідентифікації (серія, номер) грошових коштів, які були вилучені під час обшуку, а також ні постанова про визнання предметів та документів речовими доказами від 14 травня 2025 року, ні клопотання про арешт від 14 травня 2025 року також не містить жодної ідентифікації грошових коштів.

Посилається на те, що відповідно до протоколу обшуку вилучили 5 000 Євро, а у клопотанні про арешт майна просять накласти арешт, серед іншого, на 500 Євро.

Наполягає на тому, що вилучені грошові кошти під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 33 400 доларів США та 500 Євро належать ОСОБА_7 , що підтверджується договором позики від 05 лютого 2025 року, розпискою від 05 лютого 2025 року та податковою декларацією.

Звертає увагу суду на те, що 15 травня 2025 року сторона обвинувачення поштовим зв`язком звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту, 19 травня 2025 року вказане клопотання надійшло до суду, а отже, враховуючи вимоги частини шостої статті 173 КПК України, останнім днем для розгляду та постановлення ухвали за результатом розгляду клопотання про арешт майна було 22 травня 2025 року, однак незважаючи на зобов`язальну для суду норму слідчий суддя не виконав свій обов`язок та не розглянув клопотання про арешт у строки, передбачені чинним КПК України.

Прокурор у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, з клопотанням про відкладення судового засідання не звертався.

З урахуванням положень частини першої статті 172, частини четвертої статті 405 КПК України, колегія суддів уважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності прокурора.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, СУ ГУ СБУ у м. Києві та Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000265 від 30 липня 2024 року за підозрою громадян України ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 332 КК України, та за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 114-1 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за попередньою змовою з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спільно з іншими невстановленими особами, організували злочинну схему, яка полягає в наступному: за грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США останні здійснюють дії з фіктивного проходження стаціонарного лікування в одному із медичних закладів, котрий спеціалізується на лікуванні психічних розладів або серцевої хвороби. Зокрема, лікар вказаного медичного закладу, усвідомлюючи неправомірність своїх дій та керуючись виключно корисливими мотивами отримання неправомірної вигоди, готує відповідний пакет документів щодо проходження особою стаціонарного лікування та надає епікріз (документ, в якому зазначається стан пацієнта, діагноз, причини розвитку хвороби та результат лікування), який необхідний для отримання статусу «обмежено придатний» або «не придатний», тим самим вказані особи вчиняють перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період.

Крім того, ОСОБА_8 разом із ОСОБА_9 пропонують чоловікам, які підлягають мобілізації, своє сприяння із перетину останніми державного кордону без виключення їх з військового обліку. Фактично, подібна «послуга» полягає у здійсненні вказаними особами організації незаконного перетину державного кордону України для військовозобов`язаних осіб, які відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, не мають підстав перетину державного кордону України, скористатися процедурою бронювання водіїв через військові адміністрації з подальшим їх включенням в електронну систему «Шлях» для отримання права перетину кордону як водієм підконтрольного благодійного фонду нібито для здійснення перевезень для потреб Збройних сил України, військових формувань, а також медичних вантажів, гуманітарної допомоги та продуктів харчування.

Також установлено, що 10 липня 2024 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомив ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що за грошову винагороду у розмірі 20 000 доларів США йому можуть організувати «білий квиток», що дасть можливість безперешкодного пересування по території України, уникнути мобілізації та виїхати за межі України. Крім того додав, що уникнути мобілізації можливо лише незаконними методами та за фінансову винагороду.

14 травня 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва проведено обшук у квартирі ОСОБА_7 , яка є співмешканкою ОСОБА_11 , за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якого виявлено та вилучено майно, що належить ОСОБА_11 , а саме: мобільний телефон iPhone 14 Pro Max імеі: НОМЕР_1 , з сім картою абонентський номер НОМЕР_2 , грошові кошти загальною сумою 33 400 доларів США та 500 Євро.

14 травня 2025 року постановою слідчого вилучене майно визнано речовими доказами.

19 травня 2025 року до Солом`янського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_10 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000265 від 30 липня 2024 року за підозрою громадян України ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 332 КК України, та за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 114-1 КК України.

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2025 року клопотання прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_10 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт із забороною відчужувати, користуватися та розпоряджатися у кримінальному провадженні №0000265, на вилучені 14 травня 2025 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , майно, що належить ОСОБА_11 , а саме: мобільний телефон iPhone 14 Pro Max імеі: НОМЕР_1 , з сім картою абонентський номер НОМЕР_2 , грошові кошти загальною сумою 33 400 доларів США та 500 Євро.

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

За змістом частини десятої статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно, а саме: мобільний телефон iPhone 14 Pro Max імеі: НОМЕР_1 , з сім картою абонентський номер НОМЕР_2 , грошові кошти загальною сумою 33 400 доларів США та 500 Євро, виявлене та вилучене під час обшуку, проведеного 14 травня 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва у квартирі ОСОБА_7 , яка є співмешканкою ОСОБА_11 , за адресою: АДРЕСА_1 , з тих підстав, що вилучені предмети можуть бути доказами ймовірного кримінального правопорушення, грошові кошти з високою вірогідністю є такими, що здобуті учасниками внаслідок вчинення протиправних дій в рамках даного кримінального провадження, а мобільний телефон містить інформацію по обставинам саме даного кримінального провадження, у зв`язку з чим таке майно відповідає критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України.

Дослідивши матеріали поданого клопотання про накладення арешту на майно колегія вважає, що прокурором у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать, що вказане у клопотанні майно має відношення до кримінального провадження та може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищезазначене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту на вилучене майно може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів уважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вищезазначене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Доводи скаржника про те, що віднесення стороною обвинувачення вилучених грошових коштів до речових доказів є передчасним і має ознаки формального підходу, спрямованого виключно на штучне обґрунтування поданого клопотання про арешт майна; стороною обвинувачення взагалі не було доведено того факту, що саме ті вилучені грошові кошти у розмірі 33 400 доларів США та 500 Євро, які належать ОСОБА_7 , є тими грошовими коштами, які були використані/набуті кримінально протиправним шляхом; у постанові про визнання предметів та документів речовими доказами взагалі не конкретизовано які ж сліди або відомості зберегли на собі грошові кошти ОСОБА_7 , що є порушенням статті 110 КПК України; протокол обшуку від 14 травня 2025 року взагалі не містить ніякої ідентифікації (серія, номер) грошових коштів, які були вилучені під час обшуку, а також ні постанова про визнання предметів та документів речовими доказами від 14 травня 2025 року, ні клопотання про арешт від 14 травня 2025 року також не містить жодної ідентифікації грошових коштів, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр уважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вказані предмети та речі можуть бути використані як докази факту чи обставин, що встановлюються у кримінальному провадженні №0000265 від 30 липня 2024 року, грошові кошти з високою вірогідністю є такими, що здобуті учасниками внаслідок вчинення протиправних дій в рамках даного кримінального провадження, а мобільний телефон містить інформацію по обставинам саме даного кримінального провадження, у зв`язку з чим таке майно відповідає критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України, що згідно частини третьої статті 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

До того ж, вказані аргументи є передчасними та такими, що підлягають вирішенню під час розгляду кримінального провадження по суті.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Отже, аргументи апелянта про те, що вилучені грошові кошти під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 33 400 доларів США та 500 Євро належать ОСОБА_7 , що підтверджується договором позики від 05 лютого 2025 року, розпискою від 05 лютого 2025 року та податковою декларацією, є такими, що не спростовують висновків слідчого судді про наявність у даному кримінальному провадженні визначених законом підстав для накладення арешту на вказане майно, клопотання слідчого та ухвала слідчого судді містять вказівки на правові підставі, зазначені у статтях 171, 173 КПК України, для накладення арешту на вказане майно, а саме з метою забезпечення збереження речових доказів.

Доводи скаржника про те, що ОСОБА_7 немає жодного відношення до даного кримінального провадження, що підтверджується наявними матеріалами провадження та відсутністю підозри; ОСОБА_11 не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка є власністю ОСОБА_7 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових на нерухоме майно від 20 червня 2025 року та витягом з реєстру територіальної громади від 16 червня 2025 року, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Окрім того, посилання скаржника на витяг з Державного реєстру речових на нерухоме майно від 20 червня 2025 року та витяг з реєстру територіальної громади від 16 червня 2025 року, як на докази того, що ОСОБА_11 не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка є власністю ОСОБА_7 , є безпідставними, оскільки вказані документи жодним чином не спростовують факт проживання ОСОБА_11 в указаній квартирі, а лише засвідчують факт того, що вказана квартира не належить йому на праві власності та останній за цією адресою у встановленому законом порядку не зареєстрований.

Також, такими, що не заслуговують на увагу суду, є доводи апелянта про те, що відповідно до протоколу обшуку вилучили 5 000 Євро, а у клопотанні про арешт майна просять накласти арешт, серед іншого, на 500 Євро, з огляду на те, що у протоколі обшуку дійсно зазначено «5000» Євро, проте далі міститься розшифрока «10 купюр по 50» Євро, що відповідає в загальній сумі 500 Євро. Окрім того, прокурор у судовому засіданні в суді першої інстанції підтвердила, що це могла бути описка.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу того, що слідчим суддею не дотримано строку розгляду клопотання, недотримання строку розгляду клопотання, передбаченого частиною шостою статті 173 КПК України, саме по собі не може бути безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Сплив процесуального строку для постановлений ухвали за результатами розгляду клопотання про арешт вилученого майна не припиняє обов`язку слідчого судді розглянути клопотання по суті, а також не тягне за собою припинення повноважень слідчого судді на прийняття відповідного судового рішення.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4