УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 352/2726/24

провадження № 51-3158 cк 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2025 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

За вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2025 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді 240 годин громадських робіт.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2025 року вирок місцевого суду залишено без змін.

За обставин, детально викладених у судовому рішенні, у період з червня по липень 2024 року ОСОБА_4 тимчасово проживав у АДРЕСА_1 , де на території вказаного господарства займався встановленням бруківки разом з іншими різноробочими, зокрема із ОСОБА_5

26 липня 2024 року у вечірній час доби, ОСОБА_4 , перебуваючи у вказаному будинку разом із ОСОБА_5 , дізнався про наявність у останнього заощаджень у вигляді грошових коштів у сумі 200 доларів США, які останній зберігав у своїй сумці, та в цей час у нього виник злочинний умисел на заволодіння майном ОСОБА_5 шляхом обману та зловживання довірою.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, розуміючи, що між ним та ОСОБА_5 існують довірливі взаємовідносини, з метою отримання доступу до майна потерпілого та його подальшого заволодіння, попросив у ОСОБА_5 передати йому грошові кошти нібито для зберігання, запевнивши потерпілого, що поверне йому їх наступного дня, хоча насправді наміру повертати грошові кошти власнику ОСОБА_5 не мав.

Не підозрюючи про злочинні наміри ОСОБА_4 , потерпілий ОСОБА_5 передав власні грошові кошти у сумі 200 доларів США ОСОБА_4 , який, отримавши доступ до майна потерпілого, обернув їх на свою користь та поїхав з ними до місця свого проживання, тобто у такий спосіб ОСОБА_4 заволодів належними ОСОБА_5 грошовими коштами у сумі 200 доларів США, які згідно курсу НБУ, станом на 26 липня 2024, у гривневому еквіваленті складали 8239,54 грн., яким надалі розпорядився на власний розсуд.

У результаті умисних протиправних дій ОСОБА_4 потерпілому ОСОБА_5 заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 8239,54 грн.

У касаційній скарзі прокурор зазначає, що під час апеляційного розгляду було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а також неправильно застосовано норми закону України про кримінальну відповідальність. У зв`язку з цим прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На думку прокурора, судами попередніх інстанцій не було належним чином враховано всі обставини кримінального провадження, які в сукупності свідчать про те, що обман або зловживання довірою з боку засудженого ОСОБА_4 були лише способом отримання доступу до майна потерпілого. При цьому безпосереднє вилучення майна - як момент закінчення злочину - відбулося таємно. Враховуючи зазначене, дії засудженого підлягають кваліфікації не як шахрайство, а як крадіжка, тобто злочин, що розпочався як шахрайство, фактично завершився як крадіжка.

Крім того, прокурор звертає увагу на те, що апеляційний суд не надав належної оцінки м`якості призначеного місцевим судом покарання, яке є непропорційним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно зі ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

З матеріалів провадження за скаргою вбачається, що місцевий суд дотримуючись принципів змагальності, рівності сторін та вимог ст. 23 КПК, на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК - заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство).

Так, обґрунтовуючи своє рішення щодо перекваліфікації дій ОСОБА_4 з ч. 4 ст. 185 КК на ч. 1 ст. 190 КК, суд, зокрема, послався на показання потерпілого ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_4 , а також на поведінку останнього, яка свідчила про наявність у його діях усіх ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого статтею 190 КК.

Відповідно до ст. 190 КК шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. При цьому обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Якщо ж обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, тобто вилучення майна відбувалося таємно, то склад шахрайства відсутній, і такі дії слід кваліфікувати як крадіжку.

Так, суд зазначив, що цьому випадку дії ОСОБА_4 не можуть бути кваліфіковані як таємне викрадення чужого майна, оскільки його умисел не був спрямований на вчинення такого злочину, а сам він діяв відкрито стосовно потерпілого, розраховуючи на те, що останній добровільно передасть йому грошові кошти, будучи введеним в оману щодо справжніх намірів обвинуваченого. Здобуті кошти обвинувачений планував використати на власні потреби.

На відміну від крадіжки, яка передбачає таємне вилучення майна без відома потерпілого, дії ОСОБА_4 були спрямовані на створення у потерпілого помилкового уявлення про мету передачі коштів, що є характерною ознакою шахрайства. Відтак, заволодіння майном у даному випадку було здійснено не шляхом таємного викрадення, а шляхом обману, що виключає наявність складу злочину, передбаченого ст. 185 КК та свідчить про правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 190 КК України.

На підставі зазначеного, суд першої інстанції констатував, що обман було використано обвинуваченим як спосіб незаконного заволодіння чужим майном, що дало йому змогу довести кримінальне правопорушення до кінця. Потерпілий передав майно обвинуваченому добровільно, а про протиправний характер дій останнього дізнався лише з часом, коли не дочекався повернення коштів.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без зміни, зазначивши в ухвалі підстави для прийняття такого рішення.

При цьому порушень процесуального порядку дослідження та оцінки доказів, наведених місцевим судом у вироку, апеляційний суд не встановив, а стосовно доводів прокурора, викладених в апеляційній скарзі та аналогічних доводам у касаційній скарзі, навів відповідні мотиви їх необґрунтованості, з чим погоджується й колегія суддів касаційного суду.

Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Призначене засудженому ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 190 КК покарання є справедливим, відповідає його меті та загальним засадам, визначеними статтями 50, 65 цього Кодексу.

Істотних порушень кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які тягнуть за собою безумовне скасування оскаржуваних судових рішень під час розгляду кримінального провадження в порядку касаційної процедури не встановлено.

Відповідно до вимог кримінального процесуального кодексу, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2025 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3