Виноградівський районний суд Закарпатської області
__________________________________________________________________________
Справа № 299/1970/25
Номер провадження 1-кс/299/882/25
У Х В А Л А

10.12.2025 року м.Виноградів

Слідчий суддя Виноградівського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань м.Виноградів клопотання представника володільця майна адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000257 від 09.04.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України,

В С Т А Н О В И В:

На розгляд суду передано вказане клопотання.

Клопотання мотивовано тим, що ухвалою слідчого судді Виноградівського районного суду від 10.04.2025 накладено арешт на тимчасово вилучене майно: автомобіль марки «Renault Clio», з реєстраційним номерним знаком Словакії НОМЕР_1 , червоного кольору, користувачем якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про реєстрацію т/з серії НОМЕР_2 , мобільний телефон марки «Motorola Edge 20». За версією сторони обвинувачення автомобіль та телефон є речовими доказами у кримінальному провадженні. Володілець майна є особою із інвалідністю другої групи, ветераном війни, має тяжку травму та потребує автомобіль для пересування. Вилучені у нього речі не мають жодного відношення до кримінального провадження. На цей час відсутня потреба у подальшому застосуванні арешту майна. Минуло сім місяців досудового розслідування. ОСОБА_4 , законний володілець майна, не має жодного відношення до кримінального провадження. Станом на 14.11.2025 йому не повідомлено про підозру, всі слідчі дії могли бути здійснені за час, що минув.

У судове засідання заявник та учасники кримінального провадження не з`явилися. Їх неявка не перешкоджає розгляду клопотання.

Вивчивши зміст клопотання та дослідивши додані письмові докази, суд вирішив наступне.

Встановлено, що у рамках кримінального провадження №0000257 від 09.04.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України накладено арешт на тимчасово вилучене майно: автомобіль марки «Renault Clio», з реєстраційним номерним знаком Словакії НОМЕР_1 , червоного кольору, користувачем якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про реєстрацію т/з серії НОМЕР_2 , мобільний телефон марки «Motorola Edge 20» IMEI: НОМЕР_3 , в якому знаходиться сім-картка ТОВ «Lifecell» НОМЕР_4 , та сім-картка ПРАТ «Київстар» НОМЕР_5 , які були вилучені в ході проведення огляду місця події з 16 години 30 хвилин по 16 годину 50 хвилин 09.04.2025 року за адресою м. Виноградів, вул. Миру, Берегівського району.

Як стверджує заявник, досудове розслідування триває сім місяців, володільцю арештованого майна не повідомлено про підозру, сім місяців - розумний строк для проведення із арештованими речами необхідних слідчих дій.

Відповідно до ч.3 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як передбачено ч.1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Згідно ч.1 ст. 172 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскільки арешт накладено з метою збереження речових доказів, вилучене майно відповідає критеріям речових доказів, кримінальне провадження не завершено, тому арешт накладено правомірно.

Разом із тим, згідно вимог ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

При вирішені питання про арешт майна слідчий суддя також повинен врахувати розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для третіх осіб. У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до наслідків, які суттєво позначаться на інтересах інших осіб.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «АГОСІ проти Об`єднаного Королівства»). Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Стаття 1 Протоколу Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забороняє будь-яке невиправдане втручання у право власності державних органів.

Заявник переконав, що застосований спосіб накладення арешту шляхом заборони користування майном, з урахуванням тривалості розслідування та неповідомлення про підозру законному володільцю майна, не виправдовує у цьому випадку ступінь втручання у право власності особи та порушуватиме баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

Суд вбачає законні підстави для передання арештованого майна на зберігання законному володільцю, при цьому накладений арешт продовжує свою дію та забезпечить завдання застосованого заходу забезпечення кримінального провадження та такий спосіб арешту не буде перешкодою проведенню слідчих дій.

Так, відповідно до ст.6 ст.100 КПК України, речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Тому, суд вирішив, що клопотання слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст.173, 369-372 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Клопотання задовольнити частково.

У кримінальному провадженні №0000257 від 09.04.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, передати на відповідальне зберігання законному володільцю громадянину України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , речові докази - автомобіль марки «Renault Clio», з реєстраційним номерним знаком Словакії НОМЕР_1 , червоного кольору, свідоцтво про реєстрацію т/з серії НОМЕР_2 , мобільний телефон марки «Motorola Edge 20» IMEI: НОМЕР_3 , в якому знаходиться сім-картка ТОВ «Lifecell» НОМЕР_4 , та сім-картка ПРАТ «Київстар» НОМЕР_5 , без права на відчуження, розпорядження вказаними речами.

Заборонити власнику та/або законному володільцю автомобіля та будь-яким іншим особам розпоряджатися арештованим майном - зокрема, відчужувати, перетворювати, переобладнувати, вносити зміни до конструкції та комплектації транспортного засобу, переміщати його за межі Закарпатської області.

У задоволенні клопотання у іншій частині - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1