ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3654/25 Справа № 180/348/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Кривому Розі Дніпропетровської області апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 12 листопада 2025 року, якою продовжено строк застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 263 КК України, у кримінальному провадженні № 0000025 від 14 січня 2022 року, -

в с т а н о в и л а :

у провадженні Покровського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває дійсне кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000025 від 14 січня 2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 263 КК України.

У межах даного кримінального провадження судом першої інстанції, за клопотанням прокурора, було розглянуто питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .

Судом досліджено обставини, передбачені ст. ст. 177, 178 КПК України, зважено доводи клопотання прокурора, із якими суд погодився, та постановлено продовжити щодо ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів - до 10 січня 2026 року включно.

Із зазначеним судовим рішенням не погоджується обвинувачений ОСОБА_6 , який у своїй апеляційній скарзі просить ухвалу Покровського районного суду від 12 листопада 2025 року скасувати, а запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінити на інший, не пов`язаний із триманням під вартою, зокрема на домашній арешт.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що заявлені прокурором ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не доведені належними доказами; вказує, що він уже тривалий час перебуває під вартою, а обвинувальний акт не є доказом його винуватості.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Учасники судового розгляду про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, клопотань про бажання приймати участь у судовому засіданні, на адресу апеляційного суду не надходило, а тому колегія суддів вважає за можливе проводити судове засідання за відсутністю учасників провадження.

Дослідивши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, зваживши доводи апеляційної скарги, колегією суддів зауважується про наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, ряд інших обставин та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути спів розмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та роз`яснень Пленуму ВСУ (Постанова N 4 від 25.04.2003 р. "Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання та досудового слідства"), тримання під вартою направлено на полегшення здійснення правосуддя та забезпечення громадського порядку та обирається як запобіжний захід при наявності підстав вважати, що інші (більш м`які) запобіжні заходи, можуть не забезпечити виконання підозрюваним (обвинуваченим) обов`язків та його належної поведінки.

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ "Панченко проти Росії"). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ "Бекчиєв проти Молдови").

Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ "W проти Швейцарії").

У справі "Москаленко проти України" ЄСПЛ зазначив, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

Аналогічно у справі "Ілійков проти Болгарії" N 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Рішенням ЄСПЛ "Клоот проти Бельгії" визначено: "Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться".

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Вимог закону місцевий суд дотримався.

Суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Слід зважати, що процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були заявлені під час попереднього застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися, не перестали існувати, й виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

У Покровському районному суді міста Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває дійсне кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000025 від 14 січня 2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 263 КК України.

У межах даного кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, загальний строк якого не виходить за межі розумного.

Тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, а з огляду на суворість можливого покарання у разі доведеності його вини існує реальний ризик того, що обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення відповідальності.

Беручи до уваги наведене, у разі застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 іншого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу, є підстави вважати, що, усвідомлюючи тяжкість пред`явленого обвинувачення та міру покарання, яка може йому загрожувати, він може переховуватись від суду.

Суд врахував, що обвинувачений офіційно не працює, не має джерел для існування, не одружений, неповнолітніх дітей не має, відсутні міцні соціальні зв`язки, раніше неодноразово судимий, у тому числі за вчинення тяжких злочинів, а тому, перебуваючи на волі, може впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, а також має схильність до вчинення нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи особу обвинуваченого, обставини та характер інкримінованих йому кримінальних правопорушень, ступінь їх суспільної небезпеки, зазначене свідчить про відсутність у ОСОБА_6 стримуючих факторів від вчинення інших протиправних дій та дає суду підстави вважати наявність ризику вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, судом встановлено об`єктивне існування ризиків, які були підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, і які на даний час не зменшилися та не перестали існувати, що виправдовує продовження щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб.

Оцінюючи вищевказані обставини, колегія суддів приймає до уваги, що хоча тяжкість обвинувачення й не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути без обрання найсуворішого запобіжного заходу. Тому доводи обвинуваченого у цій частині не приймаються.

Колегія суддів врахувала характер кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , які мають високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої наслідками не лише для потерпілих, а й для суспільства в цілому. Судове рішення повинно забезпечувати не лише права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони суспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці суспільно значимих ризиків. Тому висновок місцевого суду про доцільність тримання обвинуваченого під вартою є обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги спростовуються.

Крім того, судом встановлено, що обвинувачений не працевлаштований, не має постійного джерела доходу, не одружений, а відтак у нього відсутні міцні соціальні зв`язки.

Таким чином, продовження існування наведених обставин у їх сукупності виправдовує подальше тримання ОСОБА_6 під вартою, що є співмірним із тяжкістю і характером інкримінованих діянь, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не здатне забезпечити його належну процесуальну поведінку.

Суд також враховує, що в Україні триває воєнний стан, що ускладнює можливість виконання органами влади своїх повноважень та погіршує криміногенну обстановку, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не може гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

При вирішенні питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 судом повно та всебічно проаналізовано всі обставини та ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Заявлені раніше ризики не перестали існувати та продовжують виправдовувати потребу подальшого тримання обвинуваченого під вартою.

З огляду на встановлені обставини та суспільний інтерес, подальше застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є необхідним та пропорційним, не порушує вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не принижує гідність особи.

Доводи про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, спростовуються наведеним вище.

Беручи до уваги, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України суд першої інстанції обґрунтовано не визначив розмір застави.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст.406, 407, 418, 419, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Покровського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2025 року, якою продовжено строк застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 263 КК України, у кримінальному провадженні № 0000025 від 14 січня 2022 року, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді