ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/506/26 Суддя доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.263, ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА

Іменем України

02 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові апеляційну скаргу захисника на ухвалу Салтівського районного суду м.Харкова від 23.12.2025 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

встановила:

Ухвалою Салтівського районного суду м.Харкова від 23.12.2025 року у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого за ч.1 ст.263, ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, про обрання запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою відмовлено та задоволено клопотання прокурора щодо застосування обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 діб, без визначення розміру застави.

На вищевказану ухвалу захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, якою просить скасувати ухвалу Салтівського районного суду м.Харкова від 23.12.2025 року та обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник зазначає, що ухвала є незаконною та необґрунтованою, ухваленою всупереч правам та інтересам ОСОБА_6 . Сторона обвинувачення не довела наявність ризиків, передбачених п.п.1,3 ст.177 КПК України, тому на думку сторони захисту дані ризики є надуманими та такими, що не відповідають обставинам справи.

Захисник звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_6 хоч і є раніше судимим, але вже 05.01.2026 року повністю відбув призначене йому покарання, має постійне місце мешкання.

До початку судового засідання захисником ОСОБА_7 була подана заява, в якій просить колегію суддів проводити розгляд апеляційної скарги без її участі, вимоги апеляційної скарги підтримує в повному обсязі.

Крім того, до початку судового засідання прокурором у кримінальному проваджені ОСОБА_8 була подана заява, в якій просить колегію суддів проводити розгляд апеляційної скарги захисника без участі сторони обвинувачення, заперечує проти задоволення апеляційної скарги.

До початку судового засідання від обвинуваченого ОСОБА_6 жодних заяв чи клопотань до канцелярії Харківського апеляційного суду не надано, на участі не наполягав, тому колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд апеляційної скарги захисника за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 .

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, заслухавши учасників по даній справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованих ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до положень ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення обґрунтованим та вмотивованим, мотиви прийнятого рішення є такими, що відповідають вимогам статей 193-194, 196, 199 КПК України, пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Колегія суддів, надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення кримінального правопорушення, може вдатися до відповідних дій.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що ОСОБА_6 неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, вчинив кримінальні правопорушення за ч.1 ст.263, ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, за своїм характером та ступенем суспільної небезпечності є особливо тяжкими злочинами, що свідчить про наявність реальних ризиків, визначених ст. 177 КПК України, та обґрунтовує неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, а саме запобіжного заходу у виді домашнього арешту, як того просить сторона захисту.

Обґрунтованих доказів про наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 міцних соціальних зв`язків, законних джерел заробітку, осіб на утриманні, місця роботи, які б були достатньою гарантією його належної процесуальної поведінки у випадку застосування більш м`якого запобіжного заходу, суду апеляційної інстанції не надано.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження. Суд апеляційної інстанції враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя особи, а саме замаху на умисне вбивство за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, а також незаконного поводження зі зброєю за ч. 1 ст. 263 КК України, що саме по собі свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпечності інкримінованих діянь та реальність заявлених ризиків.

Аргументи захисника про те, що обвинувачений, хоча й є раніше судимим, має постійне місце проживання, самі по собі не спростовують наявність установлених ризиків та не можуть розцінюватися як безумовні підстави для обрання більш м`якого запобіжного заходу, з огляду на характер та тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень, а також дані про особу обвинуваченого.

Крім того, попередні судимості ОСОБА_6 у сукупності з обставинами вчинення інкримінованих злочинів свідчать про стійку протиправну поведінку та неспроможність дотримуватися вимог закону, що додатково підтверджує обґрунтованість висновків суду першої інстанції про неможливість запобігання встановленим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного та обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процес) кримінального розслідування».

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які є підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, в апеляційній скарзі не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо необхідності застосування більш м`якого запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 .

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами поданої апеляційної скарги.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченогопід час апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 176-206, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу захисника, - залишити без задоволення.

Ухвалу Салтівського районного суду м.Харкова від 23.12.2025 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: