Провадження №1-кп/127/1162/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі № 12 обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 332 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.08.2025 за № 0000146,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 332 Кримінального кодексу України.

Прокурор вважав за можливе призначити кримінальне провадження до судового розгляду на підставі обвинувального акта, викликавши в судове засідання сторони обвинувачення та захисту, а також свідків згідно з реєстром досудового розслідування.

Обвинувачений та його захисник проти призначення судового розгляду не заперечували. Разом з тим, захисник обвинуваченого заявила клопотання про зміну застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу з утримання під вартою на домашній арешт у нічний час. Клопотання мотивоване тим, що обвинувачений та його рідні позбавлені можливості внести заставу згідно з ухвалою слідчого судді. Натомість на утриманні обвинуваченого перебувають дружина з дітьми та батько-інвалід, який переніс тяжке хірургічне втручання. Зауважила, що стороною обвинувачення не доведена наявність ризиків, які були підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді утримання під вартою.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до висновку, що підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини третьої статті 314 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), тобто для затвердження угоди, закриття кримінального провадження, повернення обвинувального акта прокурору, направлення до іншого суду відсутні, а тому кримінальне провадження необхідно призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 31 КПК розгляд кримінального провадження слід здійснювати суддею одноособово.

В судове засідання необхідно викликати сторони обвинувачення та захисту.

Підстави для складання досудової доповіді згідно з приписами пункту 6 частини третьої статті 314 та статті 314-1 КПК, на думку суду, відсутні.

Вирішуючи клопотання сторони захисту в частині зміни застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Згідно з частиною третьою статті 315 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Порядок вирішення клопотання обвинуваченого та його захисника про зміну застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу регламентований статтею 201 глави 18 КПК. Зокрема, частиною першою статті 201 КПК визначено, що підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

Відповідно до частини другої статті 201 КПК копія клопотання та матеріалів, якими воно обґрунтовується, надається прокурору не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

Згідно з частиною третьою статті 201 КПК до клопотання мають бути додані: 1) копії матеріалів, якими підозрюваний, обвинувачений обґрунтовує доводи клопотання; 2) перелік свідків, яких підозрюваний, обвинувачений вважає за необхідне допитати під час розгляду клопотання, із зазначенням відомостей, які вони можуть надати, та обґрунтуванням значення цих відомостей для вирішення питання; 3) підтвердження того, що прокурору надіслана копія клопотання та копії матеріалів, що обґрунтовують клопотання.

З поданого до суду клопотання випливає, що вимоги частини першої та другої статті 201 КПК при його поданні до суду дотримані не були. Разом з тим, суд враховує, що сторона обвинувачення не заперечувала проти розгляду клопотання обвинуваченого, не погоджуючись з його доводами, а чинне кримінально-процесуальне законодавство не містить застережень, згідно з якими порушення порядку звернення з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу спричиняє відмову в задоволенні клопотання або ж залишення клопотання без розгляду. Натомість зі змісту статті 350 КПК випливає, що клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала.

Саме тому, суд вважає за необхідне вирішити клопотання сторони захисту по суті й надати доводам сторін відповідну правову оцінку.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення чи відмови у задоволенні клопотання суд враховує положення частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997.

Оцінюючи доводи учасників кримінального провадження щодо наявності ризиків, які передбачені кримінально-процесуальним законом як підстава для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Питання щодо мети і підстав застосування запобіжних заходів регламентовані статтею 177 КПК. Зокрема, з частини першої статті 177 КПК випливає, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Як слідує зі змісту частини другої статті 177 КПК, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Також суд враховує, що відповідно до частини першої статті 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в своїй прецедентній практиці вказує на те, що в розумінні Конвенції є обґрунтованою підозрою. Зокрема, для обґрунтованої підозри повинні бути факти або інформація, які б переконали неупередженого спостерігача в тому, що ця особа, можливо, вчинила злочин (п. 175, справа «Нечипорук і Йонкало проти України»; п. 32, справа «Fox, CampbellandHartley v. the UK»; п. 88, справа «IglarMammadov v. Azerbaijan»; п. 42 «Котій проти Украхни»; п. 51, справа «Erdagos v. Turkey»; п. 48 «Cebotari v. Moldova»).

Разом з тим, суд враховує, що для вирішення питання щодо можливої причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень здійснюється саме на виконання вимог пункту 1 та 2 частини першої статті 91 КПК, якою визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому частиною першою статті 94 КПК визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд враховує, що частиною першою статті 91 КПК визначено перелік питань, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, а статтею 92 КПК визначено обов`язок доказування зазначених обставин. Разом з тим, порядок подання доказів суду та їх подальше дослідження регламентований § 3 Глави 28 КПК, тобто під час розгляду кримінального провадження по суті.

Отже, вирішення питання щодо обґрунтованості підозри обвинуваченого потребує дослідження доказів у їх сукупності. Натомість, на цей час розгляд кримінального провадження не завершений, а тому вирішення цього питання на цій стадії судового процесу є передчасним і може призвести до порушення приписів, закріплених у частині шостій статті 22 КПК, якою регламентовано, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Вирішуючи питання щодо наявності ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК, суд враховує, що ЄСПЛ звернув увагу на те, що ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання; він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21, справа «Подвезько проти України»).

Як на підставу для зміни застосованого запобіжного заходу захисник здійснила посилання на те, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, раніше до кримінальної відповідальності притягнутий не був, має на утриманні двох малолітніх дітей, а також здійснював догляд за батьком-інвалідом, який важко хворіє. Також захисник здійснила посилання на те, що надані суду матеріали кримінального провадження не містять доказів ризиків, на підставі яких до обвинуваченого був застосований запобіжний захід у вигляді утримання під вартою.

Оцінюючи доводи захисника, суд вважає за доцільне зауважити, що суд вже вище зазначив, що обґрунтованість підозри обвинуваченого потребує дослідження доказів у їх сукупності, та що вирішення цього питання на теперішній стадії судового процесу є передчасним і може призвести до порушення приписів, закріплених у частині шостій статті 22 КПК. Саме тому, доводи сторони захисту в частині обґрунтованості підозри на цій стадії судового провадження суд не оцінює.

Вирішуючи питання щодо наявності ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК, суд враховує, що ЄСПЛ звернув увагу на те, що ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання; він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21, справа «Подвезько проти України»).

Також суд приймає до уваги, що ЄСПЛ звернув увагу на те, що для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку (п. 63, справа «Тодоров проти України»).

Прокурор, заперечуючи проти задоволення клопотання сторони захисту, послався на ту обставину, що перебуваючи на волі, ОСОБА_4 зможе переховуватись від суду та чинити тиск на свідків кримінального провадження, які ще не були допитані в судовому засіданні. Зазначені доводи прокурора в частині наявності в обвинуваченого наміру ухилятись від суду суд оцінює критично, оскільки жодних доказів на підтвердження зазначеної обставини прокурор не надав.

Доводи прокурора про можливий незаконний вплив обвинуваченого на свідків кримінального провадження, суд також оцінює критично у зв`язку з ненаданням відповідних доказів на підтвердження цієї обставини.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачений у вчиненні умисного тяжкого злочину, однак раніше до кримінальної відповідальності притягнутий не був. Суд враховує, що доводи сторони захисту в частині наявності стійких соціальних зв`язків спростовані не були. Також суд враховує, що захисник обвинуваченого надав суду копії матеріалів щодо перебування на утриманні обвинуваченого двох малолітніх дітей. Також захисник обвинуваченого надала суду копії документів, згідно з якими обвинувачений здійснював утримання батька-інваліда, який важко хворіє.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає, що стороною обвинувачення не доведені ризики переховування обвинуваченого від суду та чинення ним тиску на свідків кримінального провадження. Натомість надані стороною захисту матеріали свідчать про відсутність ризиків та підстави для застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу.

З огляду на викладене, суд вважає за доцільне застосований до ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінити на більш м`який, а саме домашній арешт в певний період доби.

З метою забезпечення кримінального провадження та виконання вимог, встановлених статтею 177 КПК, суд вважає за доцільне покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язки, визначені пунктами 1-4, 8, 9 частини п`ятої статті 194 КПК.

Керуючись статтями 314-316 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Призначити судовий розгляд Вінницьким міським судом Вінницької області (суддею одноособово) на підставі обвинувального акта, згідно з яким ОСОБА_4 обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 332 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.08.2025 за № 0000146, у відкритому судовому засіданні в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, яке відбудеться 24 грудня 2025 року о 12:00 годині.

У судове засідання викликати: сторони обвинувачення та захисту, а також свідків згідно з реєстром матеріалів досудового розслідування.

Змінити застосований до ОСОБА_4 запобіжний захід з утримання під вартою на домашній арешт в певний період доби, а саме з 22:00 години по 07:00 години наступної доби за адресою: АДРЕСА_1 .

Строк дії застосованого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту складає 60 днів, тобто з 17.12.2025 до 23:59 години 15.02.2026.

Звільнити ОСОБА_4 з-під варти із зали суду.

Відповідно до пунктів 1-4, 8, 9 частини п`ятої статті 194 Кримінального процесуального кодексу України покласти на ОСОБА_4 такі зобов`язання: прибувати на виклики до суду за першою ж вимогою на визначений час; не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду; повідомляти суд про зміну місця свого проживання; утримуватись від спілкування зі свідками кримінального провадження до здійснення їхнього допиту в судовому засіданні, здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю строком на 60 днів, тобто з 17.12.2025 до 23:59 години 15.02.2026.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Суддя: