УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 636/2995/24

провадження № 51 - 4376 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вивчивши матеріали касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 на вирок Чугуївського міського суду Харківської області

від 03 березня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року щодо нього,

установив:

За вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 03 березня

2025 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Фрунзе Киргизької республіки та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

Вирішено питання про долю речових доказів і стягнення процесуальних витрат.

Суд першої інстанції встановив, що 08 березня 2024 року близько 21:00 у квартирі АДРЕСА_2 між ОСОБА_4 та його дружиною ОСОБА_5 під час спільного вживання алкоголю виник конфлікт, у ході якого в ОСОБА_4 виник умисел на протиправне заподіяння їй смерті. Реалізуючи свій умисел ОСОБА_4 взяв у гаражі двоствольну рушницю «ИЖ-12» № НОМЕР_1 споряджену двома патронами та повернувшись до квартири близько 22:00 на кухні, здійснив у потерпілу постріл в ділянку передньої поверхні її тулуба, спричинивши їй тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя, від яких ОСОБА_5 померла на місці.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року цей вирок залишено без змін.

У касаційній скарзі засуджений стверджує про незаконність, необґрунтованість та невмотивованість оскаржених судових рішень, посилаючись на недоведеність стороною обвинувачення фактичних обставин та відсутність належних і допустимих доказів його винуватості у злочині, передбаченому ч. 1 ст. 115 КК. Зазначає, що місцевий суд безпідставно відхилив його клопотання про допит свідка ОСОБА_6 . Вказує, що на його одязі та руках не було виявлено слідів пострілу, що підтверджується результатами судово-медичної експертизи, а на зброї не виявлено його відбитків. Наголошує, що суди не встановили умислу на позбавлення життя потерпілої, а тому його дії слід кваліфікувати за ст. 119 КК,

а не за ст. 115 КК.

Перевіривши доводи касаційної скарги та судові рішення, наявні у Єдиному державному реєстрі судових рішень, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

За приписами ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність доказів.

Статтею 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог, встановлених в ст. 94 цього Кодексу, де мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений, посилаючись на недоведеність стороною обвинувачення вчинення інкримінованого йому злочину, відсутність умислу на позбавлення потерпілої життя, результату судово-медичної експертизи (зокрема, відсутність продуктів пострілу на його руках та одязі, непридатність виявленого відбитку на рушниці), а також необхідність перекваліфікації його дій зі ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 119 КК, фактично просить суд касаційної інстанції переоцінити докази та інакше встановити фактичні обставини події, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (ч. 1

ст. 433 КПК), який не досліджує докази і не встановлює факти, а перевіряє лише правильність застосування норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

Водночас, конкретних порушень порядку збирання чи допустимості доказів

(ст. 86, 87 КПК) скарга не містить, зокрема не зазначено, який саме доказ і з якої причини є недопустимим, які процесуальні норми порушено під час його одержання. Посилання на відсутність слідів пострілу чи його відбитків не свідчать про недопустимість доказів, а стосуються лише їх переконливості й належить до оціночної діяльності суду.

Як убачається з вироку Чугуївського міського суду Харківської області

від 03 березня 2025 року та ухвали Харківського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року, суд першої інстанції детально дослідив і проаналізував показання потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , інші докази у справі, результати численних експертиз (судово-медичної щодо трупа потерпілої, судово-медичної щодо самого ОСОБА_4 , інших судово-медичних експертиз, балістичної, вибухо-технічних, дактилоскопічних, психіатричної), а також речові докази, давши їм оцінку відповідно до вимог ст. 94 КПК в сукупності, з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для висновку про винуватість.

Судом було встановлено фактичні обставини справи, зокрема наявність конфлікту між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, цілеспрямований вихід ОСОБА_4 до гаража, де він взяв двоствольну рушницю, споряджену патронами та повернувшись до квартири, здійснив пострілу у потерпілу в ділянку передньої поверхні тулуба, де розташовані життєво важливі органи, а тому суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність у засудженого прямого умислу на позбавлення життя потерпілої,

і правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 115 КК.

Посилання засудженого в скарзі на відмову місцевого суду в допиті свідка ОСОБА_6 не свідчить про істотне порушення судом вимог КПК, оскільки цей свідок, як убачається зі змісту вироку не був очевидцем події і його показання не могли вплинути на правильність встановлення судом фактичних обставин справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника про відсутність у засудженого умислу та необхідності перекваліфікації його дій на

ст. 119 КК умотивовано відхилив ці доводи, вказавши у своєму рішенні на спосіб дій засудженого, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, встановлені судово-медичною експертизою наслідки пострілу, а також інші досліджені докази, що у своїй сукупності підтверджують саме умисний характер його дій. Наведені в касаційній скарзі аргументи засудженого щодо відсутності у нього умислу на вбивство були предметом ретельної перевірки апеляційним судом, який у своєму рішенні дав їм відповідну оцінку, обґрунтовано визнавши їх такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не є підставою для зміни правової кваліфікації вчиненого ним діяння.

Посилання засудженого на відсутність слідів пострілу на його руках і одязі, непридатність відбитку на рушниці для ідентифікації особи, відсутність слідів потожирових виділень на спускових гачках рушниці, так само як і твердження про те, що об`єктивні дані нібито свідчать про необережний характер діяння, стосуються оцінки доказів у контексті встановлених судом фактичних обставин.

Самі по собі результати експертних досліджень на які засуджений посилається в скарзі не спростовують доказів, які вказують на умисний характер його дій і не свідчать про порушення судом норм ст. 86, 87, 94 КПК, а фактично зводяться до незгоди його з висновками судів обох інстанцій щодо оцінки доказів у справі, для більш сприятливого для нього тлумачення цих результатів.

Доводів про конкретні істотні порушення кримінального процесуального закону, які б вплинули на законність і обґрунтованість судових рішень у розумінні статей 412, 438 КПК касаційна скарга не містить і зі змісту оскаржуваних судових рішень такого не вбачається. Вирок і ухвала постановлені в межах пред`явленого обвинувачення, мотивувальна частина цих рішень містить посилання на докази, на яких ґрунтуються висновки судів, та мотиви відхилення доводів сторони захисту, що відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК. Закон України про кримінальну відповідальність щодо вчиненого ОСОБА_4 діяння застосовано правильно, а призначене йому покарання визначено в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК і відповідає тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу, з урахуванням відсутності пом`якшуючих і наявності обтяжуючих покарання обставин (вчинення злочину щодо подружжя та в стані алкогольного сп`яніння), вимогам ст. 65 КК і не є явно несправедливим через суворість.

За таких обставин підстав для задоволення касаційної скарги та скасування

чи зміни вироку Чугуївського міського суду Харківської області від 03 березня 2025 року та ухвали Харківського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року

з підстав, передбачених ст. 438 КПК, Суд не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Враховуючи викладене, керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 03 березня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року через відсутність підстав для її задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3