УХВАЛА

29 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 775/15/15-к

провадження № 13-83зво25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16

перевірила заяву ОСОБА_17 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2002 року, ухвали Верховного Суду України від 29 травня 2003 року та постанови Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) від 20 лютого 2018 року і

ВСТАНОВИЛА:

Як убачається з матеріалів провадження та наявних у Верховному Суді даних, вироком Апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2002 року ОСОБА_17 засуджено за сукупністю злочинів, передбачених ст. 69, пунктами «а», «г», «з», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 215-3 Кримінального кодексу України 1960 року (далі - КК 1960 року), ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України 2001 року (далі - КК) і на підставі ст. 42 КК 1960 року остаточно визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 29 травня 2003 року зазначений вирок залишено без змін.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у рішенні від 10 липня 2014 року, яке набуло статусу остаточного 15 грудня 2014 року, у справі «Буглов проти України» (заява № 28825/02) констатував порушення щодо ОСОБА_17 таких положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція): ст. 3 Конвенції - у зв`язку з тим, що заявник зазнав жорстокого поводження під час його перебування під вартою в міліції, а саме нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження. Крім того, умови тримання його в слідчому ізоляторі, зокрема надмірна переповненість камери та відповідний негативний вплив на його самопочуття в поєднанні з тривалістю строку, впродовж якого він тримався під вартою в таких умовах, становили таке, що принижує гідність, поводження; п. 3 ст. 5 Конвенції - у зв`язку з тим, що національний суд не навів жодних причин для продовження строку тримання заявника під вартою; ст. 8 Конвенції - через відсутність вагомих підстав для перегляду кореспонденції заявника, конфіденційність якої мала бути дотримана, а також через застосування непропорційно суворого дисциплінарного стягнення за порушення правил надсилання кореспонденції ув`язненими.

Постановою Великої Палати від 20 лютого 2018 року заяву ОСОБА_17 про перегляд вироку Апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2002 року та ухвали Верховного Суду України від 29 травня 2003 року з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом - залишено без задоволення.

18 березня 2020 року засуджений ОСОБА_17 , посилаючись на рішення ЄСПЛ від 10 липня 2014 року у справі «Буглов проти України», звернувся до Великої Палати із заявою про перегляд вироку Апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2002 року, ухвали Верховного Суду України від 29 травня 2003 року та постанови Великої Палати від 20 лютого 2018 року за виключними обставинами.

Постановою Великої Палати від 20 травня 2020 року заяву ОСОБА_17 на зазначені рішення повернуто заявнику у зв`язку з неусуненням недоліків (№ 13-23зво20).

20 жовтня 2025 року ОСОБА_17 повторно звернувся до Великої Палати із заявою про перегляд судових рішень, що були предметом її розгляду, але цього разу - за нововиявленими обставинами на підставі п. 4 ч. 2 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Просить Велику Палату скасувати вирок Апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2002 року, ухвалу Верховного Суду України від 29 травня 2003 року та постанову Великої Палати від 20 лютого 2018 року.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що постанова Верховного Суду України від 14 квітня 2014 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_18 (№ 5-7кс14), якою судові рішення щодо останньої скасовані, а кримінальну справу за ч. 3 ст. 365 КК закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 6 КПК 1960 року у зв`язку з відсутністю події злочину, є нововиявленою обставиною в його справі. Вважає кримінальне провадження щодо ОСОБА_18 аналогічним, оскільки, за його твердженням, ЄСПЛ в обох випадках встановив порушення ст. 5 Конвенції, яка гарантує право на свободу та особисту недоторканність.

Крім того, на думку засудженого, Велика Палата ухвалила постанову від 20 лютого 2018 року щодо нього без врахування ст. 2 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV). Стверджує, що виключення унаслідок судової реформи гл. 33 «Провадження у Верховному Суді України» із КПК, суттєво змінило механізми перегляду судових рішень, що призвело до звуження процесуальних можливостей осіб, засуджених за вироками, що набрали законної сили, зокрема, щодо забезпечення єдності судової практики та ефективної імплементації рішень міжнародних судових інстанцій, зокрема ЄСПЛ.

Зазначає, що відповідно до ст. 58 Конституції України Велика Палата мала розглянути його заяву про перегляд вироку Апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2002 року та ухвали Верховного Суду України від 29 травня 2003 року за виключними обставинами відповідно до норм КПК, чинних на дату подання ним заяви, а саме 22 січня 2015 року.

Велика Палата, перевіривши заяву ОСОБА_17 , дійшла висновку, що у відкритті провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України Верховний Суд діє виключно в межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений законом.

Згідно із ч. 1 ст. 36, п. 1. ч. 2 ст. 45 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики в порядку та спосіб, визначені кримінальним процесуальним законом, котрий імперативно встановлює випадки, в яких перегляд судових рішень здійснює саме Велика Палата, а також правові підстави для цього.

Відповідно до ч. 1 ст. 459 КПК судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами.

Згідно із ч. 1 ст. 463 КПК заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами подається до суду тієї інстанції, який першим допустив помилку внаслідок незнання про існування таких обставин. Правила інстанційної підсудності вимагають, щоб кримінальне провадження за нововиявленими обставинами здійснював лише той суд, який ухвалив рішення, що переглядається (ч. 4 ст. 33 КПК).

Відповідно до положень ст. 460 КПК право на подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами може бути реалізоване лише за наявності підтвердження обставин, визначених у ч. 2 ст. 459 цього Кодексу, а саме: штучного створення або підроблення доказів, неправильності перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдивих показань свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інших обставин, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рушення і які самі собою або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Крім того, системне тлумачення статей 459, 462, 91 КПК вказує на те, що нововиявлені обставини мають такі ознаки: 1) вони об`єктивно існували на момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами, під час судового провадження і стали відомі вже після ухвалення відповідного судового рішення; 2) перебувають в органічному зв`язку з елементами предмета доказування в кримінальному провадженні, тобто вони можуть мати значення для оцінки або безпосередньо обставин, які підлягають доказуванню, або доказів, покладених в основу судового рішення; 3) мають істотне значення.

Разом з тим перегляд за нововиявленими обставинами є надзвичайною (екстраординарною) процедурою перегляду судових рішень у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінальної справи в звичайному порядку виявлені обставини, що могли суттєво вплинути на прийняття судового рішення, і внаслідок завершення кримінального провадження розгляд цих обставин у звичайному порядку кримінального провадження став недоступним.

У своїй заяві ОСОБА_17 не навів жодних обставин, які могли б вважатися нововиявленими у розумінні зазначених вище положень закону і давали б Великій Палаті підстави для перегляду оскаржуваного судового рішення в порядку передбаченому ст. 459 КПК.

Посилання засудженого на постанову Верховного Суду України від 14 квітня 2014 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_18 як на підставу для перегляду за нововиявленими обставинами постанови Великої Палати від 20 лютого 2018 року, є безпідставними.

Так, ЄСПЛ у рішенні від 30 квітня 2013 року у справі «Тимошенко проти України» констатував порушення пунктів 1, 4, 5 ст. 5 та ст. 18 Конвенції через свавільне тримання заявниці під вартою, відсутність належного судового контролю за законністю цього тримання та неможливість вимагати компенсацію за незаконне позбавлення волі.

З огляду на ці порушення Верховний Суд України зробив висновок, що рішення про взяття ОСОБА_18 під варту знаходяться в органічному зв`язку з остаточним рішенням - обвинувальним вироком, а тому відновлення її прав можливе лише шляхом скасування судових рішень, ухвалених щодо неї, та закриття провадження за відсутністю події злочину.

У заяві ОСОБА_17 до ЄСПЛ порушувалося питання щодо жорстокого поводження з боку працівників міліції, неналежних умов тримання його під вартою, надмірно тривалого досудового тримання під вартою та втручання адміністрації установи виконання покарань в його листування. Велика Палата, переглянувши судові рішення у справі щодо ОСОБА_17 , дійшла висновку, що встановлені ЄСПЛ порушення прав заявника не свідчать про те, що рішення національних судів у кримінальній справі щодо нього суперечать положенням Конвенції, або в основі визнаних ЄСПЛ порушень лежали суттєві процедурні помилки, які ставлять під сумнів результат оскарженого ним провадження на національному рівні, або що ці порушення були спричинені ухваленими на національному рівні рішеннями, які й надалі зумовлюють негативні наслідки для заявника та не можуть бути усунуті в інший спосіб, ніж повторний розгляд справи.

Доводи засудженого про те, що Велика Палата мала розглянути його заяву про перегляд за виключними обставинами вироку та ухвали, відповідно до положень КПК, чинних на дату її подання - 22 січня 2015 року, є безпідставними і не ґрунтуються на вимогах закону зазначених вище.

Велика Палата у постанові від 20 лютого 2018 року зазначила, що кримінальну справу щодо заявника розглянуто до набрання чинності КПК за процедурою, передбаченою КПК України 1960 року. Тому при перегляді судових рішень за заявою ОСОБА_17 застосовувалися положення гл. 32-1 КПК 1960 року з урахуванням положень гл. 34 КПК.

З урахуванням наведеного немає правових підстав для відкриття провадження за заявою ОСОБА_17 про перегляд за нововиявленими обставинами постановлених щодо нього судових рішень. Заяву з усіма доданими матеріалами належить повернути заявнику.

Керуючись статтями 459, 463, 464 КПК, Велика Палата

УХВАЛИЛА:

Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_17 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2002 року, ухвали Верховного Суду України від 29 травня 2003 року та постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2018 року.

Заяву з усіма доданими до неї матеріалами повернути заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді:ОСОБА_2 ОСОБА_19 ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_16