Справа №219/1747/22
УХВАЛА

21.01.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м.Житомира в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000009 від 03.01.2022 про обвинувачення ОСОБА_3 за ч.1 ст.121, ч.1 ст.115 КК України, -

з участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_5

встановив:

Прокурор в судовому засіданні просив продовжити строк дії обраного обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В клопотанні зазначив, що ризики, які існували на час обрання даного запобіжного заходу, а саме передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України не змінилися і відсутні підстави для обрання іншого більш м`якого виду запобіжного заходу. З метою запобігання можливості обвинуваченим переховуватися від суду, впливу на потерпілого, свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення, враховуючи особу обвинуваченого, який раніше судимий, не має міцних соціальних зв`язків, проживав на території, яка зараз окупована, перебував у розшуку, просив продовжити дію запобіжного заходу щодо ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою на 60 діб.

Обвинувачений щодо існування ризиків заперечував.

Захисник зазначив, що ризики відсутні, просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Заслухавши позиції учасників судового провадження, суд приходить до наступного висновку.

Строк тримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою спливає, закінчення розгляду справи в цей строк є неможливим.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України обставиною, яка є підставою для продовження строку тримання під вартою є те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Суд враховує, що ОСОБА_3 1987 року народження, уродженець с. Тоїцьке Попаснянського району Луганської області, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, тобто немає міцних соціальних зв`язків, раніше судимий, обвинувачуються у вчиненні тяжкого (ч.1 ст.121КК України) та особливо тяжкого (ч.1 ст.115 КК України) злочинів проти життя та здоров`я особи, місце проживання його перебуває на непідконтрольній Україні території.

Згідно ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на доступ до правосуддя та на справедливий і відкритий розгляд його справи впродовж розумного строку.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини в кримінальних справах розумний строк, про який йдеться у п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту обвинувачення особи, тобто з часу, коли компетентні органи офіційно її повідомили, що вона вчинила злочин, до моменту закінчення цього строку, який охоплює все провадження, включаючи оскарження (Рішення Європейського суду з прав людини «Меріт проти України»).

Згідно п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою (Рішення Європейського суду з прав людини «Яблонський проти Польщі»).

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, якщо спочатку тяжкість злочину, у якому обвинувачується особа та підозра, що вона може втекти чи зашкодити слідству, можуть бути достатніми підставами для обрання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, то чим довше відповідна особа знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження цього заходу.

При цьому слід також виходити із правової позиції Європейського суду з прав людини, а саме того, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи вчинення іншого злочину. Однак, сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалого періоду тримання під вартою (рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року).

При розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (п. 137 рішення ЄСПЛ у справі «Невмержицький проти України», п. 80 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України»).

Дана справа перебуває в провадженні Богунського районного суду м. Житомтора з 18.07.2022, коли справа була передана на розгляд судді ОСОБА_6 , а з 05.06.2023 справа перебуває в провадженні судді ОСОБА_1 . Судом проведено ряд судових засідань і розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з неявкою в судове засідання свідків та потерпілих, що стало наслідком нездійснення стороною обвинувачення належного виконання свого процесуального обов`язку, передбаченого ст. 23 КПК України щодо забезпечення явки в судове засідання свідків обвинувачення, у тому числі і у зв`язку з невстановленням їх місцезнаходження на даний час.

Такий тривалий час судового розгляду не пов`язаний з недотриманням ОСОБА_3 своїх процесуальних обов`язків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_3 перебуває під вартою по цій справі більш трьох років.

Неможливість забезпечення стороною обвинувачення явки свідків обвинувачення протягом тривалого часу знижує ризик впливу обвинуваченим на них настільки, що ця підстава більше не може вважатися достатньо обгрунтованою для виправдання подальшого тримання обвинуваченого під вартою.

Ризик втечі та вчинення іншого кримінального правопорушення на даний час існують і обгрунтовані вони на підставі суворості можливого вироку, відсутності міцних соціальних зв`язків обвинуваченого та характеристикою поведінки обвинуваченого до його затримання. Разом із тим ці ризики зменшуються зі збігом часу, проведеного обвинуваченим під вартою (більше трьох років).

За таких обставин, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, доводи прокурора відносно того, що лише подальше тримання обвинуваченого під вартою може забезпечити належну процесуальну поведінку останнього, на даний час не можна вважати належно обґрунтованим.

За встановлених причин тривалого розгляду справи та зниження вагомості існуючих ризиків подальше застосування найсуворішого запобіжного заходу до обвинуваченого є не обгрунтованим.

А тому суд вважає, що подальше перебування обвинуваченого під вартою буде суперечити п. «c» ч. 1 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини та принципу правової держави, оскільки запобіжний захід не може підміняти собою покарання, яке може застосовується лише до засуджених на підставі вироку суду, який набрав законної сили, а є відповідно до ст. 177 КПК України лише способом забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Таким чином, враховуючи що обвинувачений тривалий час перебуває під вартою, а саме з 2022 року, тобто понад 3 роки, з урахуванням недоведеності прокурором, що заявлені ризики не зменшилися, які він зазначив як підставу для необхідності продовження запобіжного заходу, з урахуванням ст. 62 Конституції України щодо презумпції невинуватості обвинуваченого, суд приходить до висновку, що забезпечення виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків може бути досягнуто шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи, що обвинувачений не має місця проживання на неокупованій території, оскільки був затриманий за місцем проживання до тимчасової окупації, суд вважає неможливим застосування такого запобіжного заходу як домашній арешт. Застава також не може бути застосована до обвинуваченого у зв`язку із відсутністю в нього коштів на її оплату. А тому необхідно змінити запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання, з покладенням передбачених ст. 176 КПК України обов`язків.

Керуючись ст.ст. 177-183, 194 КПК України,

постановив:

В задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_3 відмовити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання.

Покласти на обвинуваченого наступні обов`язки:

1) прибувати до суду у визначений ним час за кожною вимогою;

2) не відлучатися без дозволу суду за межі Житомирської області;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

5) утримуватись від спілкування з потерпілими та свідками у кримінальному провадженні;

Строк дії обов`язків, покладених судом, визначити до 21.03.2026 року включно.

Контроль за виконанням обвинуваченим обов`язків покласти на прокурора.

Ухвала оскарженню не підлягає.

суддя ОСОБА_1