Справа №591/4501/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1065/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Непокора
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 04.07.2025, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів, громадянина України, неодруженого, не працюючого, з професійною технічною освітою, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 402 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в якій він просив вирок Зарічного районного суду м. Суми від 04.07.2025, змінити та призначити ОСОБА_8 за ч.4 ст. 402 КК України покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 2 років позбавлення волі.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з 04.07.2025.

Зараховано ОСОБА_8 у строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення з 12.03.2025 по 03.07.2025 включно.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_8 залишено тримання під вартою до набрання вироком законної сили, але не більш ніж до 01.09.2025 включно.

Речові докази після набрання вироком законної сили, а саме оптичний диск із записом відмови виконання бойового розпорядження, визначено зберігати в матеріалах провадження прокурора.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначав, що призначене обвинуваченому покарання надто суворе та несправедливе.

Так, суд зазначив у вироку, що обвинувачений військову службу проходити не бажає, однак це дійсності не відповідає так як обвинувачений стверджував, що військову службу він не бажає проходити саме у ВЧ НОМЕР_1 через ставлення у цій частині до військових, яких вона не цінує і безглуздо направляє їх на смерть.

Обвинувачений ОСОБА_8 просив переведення до іншої військової частистини, одак це неможливо, керівництво ВЧ НОМЕР_1 нікому з військових такого дозволу не надає, навіть попри згоду інших військових частин прийняти до себе людей «по переводу».

Сторона захисту просила врахувати, що свою вину обвинувачений визнав, щиро каявся та активно сприяв у розкритті злочину. Крім цього, ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки та до призиву за мобілізацією, проживав разом з цивільною дружиною.

За таких обставин захисник вважав, що підстави для застосування відносно обвинуваченого положень ст. 69 КК України існують та ОСОБА_8 згоден нести покарання, однак просив більш м`яке.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_8 , під час проходження військової служби, перебуваючи на посаді бойового медика 3 механізованого взводу 7 механізованої роти 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 ., в умовах воєнного стану, 12.03.2025, близько 12:00 год., знаходячись в АДРЕСА_2 , відкрито відмовився виконати бойове розпорядження начальника, а саме командира 3 механізованого батальйону ОСОБА_9 за № 132дск від 11.03.2025 про прибуття в розпорядження командира 9 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону в район населеного пункту Гоголєвка, Суджанського р-ну, Курської області рф з метою виконання бойових завдань.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які апеляційну скаргу захисника підтримали, просили вирок суду першої інстанції змінити та призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 2 років позбавлення волі, думку прокурора ОСОБА_6 , який проти задоволення вимог скарги захисника заперечив, просив вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги захисника колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як слідує з вимог апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 фактичних обставин справи, доведеності вини обвинуваченого та правильності правової кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 402 КК України, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану, не оскаржує та просить вирок суду першої інстанції переглянути виключно в частині призначеного обвинуваченому покарання, вважаючи його надто суворим та прохаючи застосувати до нього положення ст. 69 КК України та замість 5 років позбавлення волі призначити обвинуваченому теж покарання у виді позбавлення волі, однак на строк 2 роки.

А тому, за таких обставин, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в межах заявлених апелянтом вимог, що узгоджується з ч. 1 ст. 404 КПК України, та зазначає наступне.

Однією з підстав для зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, згідно з ч. 2 ст. 409 КПК України, може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинами кримінального провадження.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Положеннями ст. 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Застосування ст. 69 КК України можливе за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому, наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.

Виходячи з положень ст. 50 КК України, рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону України щодо призначення покарання, для застосування вимог ст. 69 КК України в ході судового провадження не встановив, дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого лише в умовах реальної ізоляції від суспільства із відбуванням покарання у виправній установі, призначивши покарання за ч. 4 ст. 402 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, з чим погоджується і колегія суддів, та підстав для зменшення, як того просив захисник, обраного судом покарання не вбачає.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження вбачається, що при призначенні ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості та обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, до обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 суд відніс активне сприяння розкриттю злочину та обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого суд не встановив.

За таких обставин суд дійшов висновку, з яким за встановлених обставин погоджується і колегія суддів, що обвинуваченому ОСОБА_8 слід призначити покарання, без застосування ст. 69 КК України, оскільки судом не встановлено двох пом`якшуючих покарання обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, однак в мінімальних межах визначених санкцією ч. 4 ст. 402 КК України у виді 5 років позбавлення волі, тоді як максимальна міра покарання за ч. 4 ст. 402 КК України є 10 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі сторона захисту звертала увагу на неправильність висновків суду першої інстанції в частині того, що обвинувачений ОСОБА_8 проходити військову службу не бажає, оскільки останній суду зауважував на тому, що він не хоче проходи службу саме в тій військовій частині в якій він перебував, так як керівництво цієї частини неналежно відноситься до своїх підлеглих чим ставить їх життя і здоров`я під ризик. Крім цього, захисник просив врахувати, що свою вину обвинувачений визнав, щиро каявся та активно сприяв у розкритті злочину, ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки та до призиву за мобілізацією, проживав разом з цивільною дружиною. За таких обставин захисник вважав, що підстави для застосування відносно обвинуваченого положень ст. 69 КК України існують та ОСОБА_8 згоден нести покарання, однак просив більш м`яке.

Як слідує з матеріалів справи та змісту вироку, суд першої інстанції доводи захисника в частині щирого каяття обвинуваченого, поза увагою не залишив та надав їм оцінку зауваживши на тому, що щире каяття означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася та демонструє готовність понести заслужене покарання.

В той же час, судом було встановлено і те, що фактично визнаючи вину обвинувачений заперечує готовність до подальшого проходження військової служби, що не свідчить про належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки та бажання залагодити провину, а тому щире каяття в його діях відсутнє, з чим колегія суддів погоджується.

Також апеляційний суд додатково акцентує увагу і на тому, що захист незалежності та територіальної цілісності України наразі набуває особливого значення і повинно бути забезпечено усіма можливими засобами, а тому наслідки ухилення від виконання наказу в умовах воєнного стану в цих умовах через покарання, повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а застосування до таких злочинів положень ст. 69 КК України, сформулює негативну думку серед військовослужбовців, вплине на їх бойовий дух та мотивацію, сприятиме ухиленню інших осіб від виконання наказів, на військову службу під час мобілізації та вплине на якість оборони України і боєздатність Збройних Сил України в цілому.

Як йшлося вище, захисник стверджував про неналежні накази керівництва військової частини, однак жодних доказів в підтвердження існування таких фактів апеляційном суду не надав.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що апелянтом не наведено в поданій скарзі обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, які могли б свідчити про явну суворість призначеного покарання судом першої інстанції.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

За встановлених обставин, підстав для зміни судового рішення в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_8 колегія суддів не вбачає, а тому вимоги апеляційної скарги захисника залишає без задоволення, а вирок Зарічного районного суду м. Суми від 04.07.2025, без зміни, як такий що узгоджується з вимогами ст. 370 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 04.07.2025, відносно ОСОБА_8 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а ОСОБА_8 , який тримається під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4