ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 705/2187/21

провадження № 51-2326км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянуву відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000965, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , без реєстрації, раніше судимого,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Демидів Вишгородського району Київської області, зареєстрованої у АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2025 року та в інтересах засудженої ОСОБА_8 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 15 травня 2023 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2025 року, а також прокурора на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 15 травня 2023 року визнано винуватими:

ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК, і призначено покарання за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 185 КК - у виді позбавлення волі на строк 6 років. На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією майна;

ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК, і призначено покарання за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 185 КК - у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією майна.

Суд частково задовольнив цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 та стягнув на її користь з обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 136344,43 грн матеріальної шкоди та 300000 грн моральної шкоди, а всього 436344,43 грн.

Також вирішив питання щодо процесуальних витрат та долю речових доказів.

За встановлених місцевим судом обставин, ОСОБА_7 вступив у попередню злочинну змову зі ОСОБА_8 , спільно з якою розробив план злочинних дій, направлений на вчинення умисного вбивства з метою заволодіння чужим майном та незаконного збагачення.

В подальшому, ОСОБА_7 разом із ОСОБА_8 здійснили активні дії, направлені на придбання лікарських засобів, які впливають на свідомість людини та після потрапляння в організм є небезпечними для життя та здоров`я, подавляють волю та свідомість, є отруйними у перевищеній дозі, а в сукупності з алкоголем призводять до втрати свідомості та інших загрозливих для життя і здоров`я людини явищ, внаслідок різкого зниження, а в окремих випадках - підвищення, артеріального тиску до крайньої межі, тобто до небезпечного для життя стану.

Далі, 29 листопада 2020 року близько 21:00 ОСОБА_7 , діючи умисно та цілеспрямовано, з корисливих мотивів, з метою викрадення чужого майна, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи єдиний умисел, спрямований на викрадення майна жителів будинку АДРЕСА_3 , за попередньою змовою, групою осіб із ОСОБА_8 , перебуваючи на другому поверсі гаража, який знаходиться в дворі вказаного вище будинку, та облаштований у житло для здачі в подобову оренду громадянам, орендуючи вказане житло, під час спільного розпиття алкогольних напоїв із власниками зазначеного домоволодіння ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з метою позбавлення життя останніх - для полегшення скоєння злочину проти власності, а саме заволодіння майном подружжя ОСОБА_11 , додали у напої ОСОБА_9 та ОСОБА_10 медичний препарат, а саме клозапін (син. азолептин, азолептол, лепонекс), що чинить заспокійливу, пригнічувану та снодійну дію, подавлення свідомості, а при вживанні з алкоголем призводить до втрати свідомості та інших загрозливих для життя і здоров`я людини явищ, який не слід вживати з алкоголем, так як даний препарат підсилює дію алкоголю, в результаті чого ОСОБА_9 стала непритомною, а ОСОБА_10 , відповідно до висновку експерта від 16 січня 2021 року № 05-7-02/474, помер внаслідок отруєння клозапіном (син. азолептином, азолептолом, лепонексом), після чого скоїли таємне викрадення майна подружжя ОСОБА_11 .

З метою доведення свого злочинного наміру до кінця, 29 листопада 2020 року у період часу з 21:00 по 23:00 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , діючи умисно та цілеспрямовано, з корисливих мотивів, повторно, з метою викрадення чужого майна, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи єдиний умисел, спрямований на викрадення майна жителів вказаного вище будинку, за попередньою змовою, групою осіб, перебуваючи на другому поверсі гаража, скориставшись тим, що після дії медичного препарату ОСОБА_9 стала непритомною, а ОСОБА_10 помер внаслідок отруєння клозапіном (син. азолептином, азолептолом, лепонексом), викрали майно останніх на загальну суму 153446, 23 грн та використали його на власний розсуд.

Черкаський апеляційний суд ухвалою від 17 березня 2025 рокузмінив вирок суду першої інстанції та перекваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 з пунктів 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК на ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 119 КК, визнав його винуватим за цими статтями, призначив покарання за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією майна, за ч. 1 ст. 119 КК- у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією майна.

Суд також перекваліфікував дії обвинуваченої ОСОБА_8 з пунктів 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК на ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 119 КК, визнав її винуватою за цими статтями та призначив покарання за ч. 1 ст. 119 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, за ч. 4 ст. 187 КК - у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією майна. На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначив ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією майна.

В решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що в ході кримінального провадження встановлено те, що ОСОБА_7 розробив план злочинних дій, направлений на вчинення розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, залучив до нього ОСОБА_8 , а спосіб вчинення кримінального правопорушення вибрав шляхом додавання до напоїв або їжі під надуманими причинами, зокрема, що «обвинувачені вдячні потерпілим, які їх пізно прийняли», медичного препарату - клозапін (син. азолептин, азолептол, лепонекс)

29 листопада 2020 року приблизно о 21:00 на другому поверсі гаража, який знаходиться у дворі буд. АДРЕСА_3 та облаштований в житло, під час спільного вживання їжі та алкогольних напоїв із власниками зазначеного домоволодіння ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_7 за попередньою змовою зі ОСОБА_8 , з метою полегшення скоєння злочину проти власності, а саме заволодіння майном подружжя ОСОБА_11 , достовірно знаючи, що цей медичний препарат становить небезпеку для життя ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та спричинить втрату свідомості потерпілих, додали у напої чи їжу ОСОБА_9 та ОСОБА_10 клозапін (син. азолептин, азолептол, лепонекс), який чинить заспокійливу, пригнічувану та снодійну дію, подавлення свідомості, а при вживанні з алкоголем призводить до втрати свідомості та інших загрозливих для життя і здоров`я людини явищ, який не слід вживати з алкоголем, так як даний препарат підсилює дію алкоголю.

В результаті таких дій ОСОБА_9 стала непритомною, а ОСОБА_10 помер внаслідок отруєння клозапіном, отже обвинувачені вчинили напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої ОСОБА_12 , поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище, після чого викрали майно подружжя ОСОБА_11 , яке знаходилось в житловій кімнаті гаражу, а також в самому житловому будинку за цією адресою на загальну суму 153446,23 грн, а також вчинили вбивство ОСОБА_10 через необережність, оскільки додали медичний препарат до напоїв не з метою позбавлення життя потерпілих, а з метою введення їх у стан втрати свідомості або близького до такого для полегшення скоєння злочину проти власності.

Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 просить ухвалу апеляційного суду щодо останнього скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Не погоджується із висновком апеляційного суду про перекваліфікацію дій засудженого з ч. 3 ст. 185 КК на ч. 4 ст. 187 КК та посилається на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06 листопада 2009 року № 10, за якою, якщо під час розбою було умисно заподіяно тяжке тілесне ушкодження, внаслідок якого сталася смерть потерпілого, або останнього було умисно вбито, дії винної особи належить кваліфікувати за сукупністю злочинів - за ч. 4 ст. 187 і ч. 2 ст. 121 або п. 6 ч. 2 ст. 115 КК. Заподіяння потерпілому смерті під час розбою з необережності слід кваліфікувати за сукупністю злочинів - за відповідною частиною ст. 187 КК та ст. 119 КК.

Вважає, що оскільки смерть потерпілого не була передбачена ОСОБА_7 і не входила до його умислу, кваліфікація дій останнього має бути здійснена за ч. 1 ст. 187 КК. Ознак, які б давали підстави кваліфікувати дії ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 187 КК, під час судового розгляду не встановлено.

Вказує, що сторона обвинувачення не ставила питання про перекваліфікацію дій ОСОБА_7 з ч. 3 ст. 185 КК на ч. 4 ст. 187 КК, а тому суд апеляційної інстанції фактично перебрав на себе функції сторони обвинувачення, передбачені ч. 2 ст. 337 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), в порушення вимог ч. 3 ст. 337 КПК погіршив становище обвинувачених за відсутності відповідного процесуального приводу, до того ж, всупереч вимог статей 420, 421 КПК постановив рішення у формі ухвали, а не вироку. З огляду на положення ч. 1 ст. 420 КПК, застосувавши закон про більш тяжке кримінальне правопорушення, суд апеляційної інстанції мав ухвалити новий вирок, а не постановити ухвалу.

Вважає, що апеляційний суд порушив принцип змагальності (ст. 22 КПК) та право на захист засудженого, оскільки обвинувачення за ст. 187 КК останньому не пред`являлось, сторона захисту під час провадження в суді апеляційної інстанції від нього не захищалась і була позбавлена можливості навести свої доводи проти такої правової оцінки дій засудженого.

Захисник також не погоджується із рішенням апеляційного суду в частині цивільного позову, оскільки за результатами апеляційного перегляду змінилася кваліфікація інкримінованих засудженому кримінальних правопорушень, а вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову залишився без змін. Таке рішення є необґрунтованим, оскільки розмір моральної шкоди при умисному вбивстві та вбивстві через необережність не є однаковим. Крім того, не погоджується із визначеною вартістю викраденого майна, оскільки лише невелика його частина була віднайдена у ломбарді та серед речей ОСОБА_7 , а більшість із списку викраденого сформовано лише зі слів потерпілої. А тому, апеляційний суд мав скасувати вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Захисник ОСОБА_6 також подав касаційну скаргу в інтересах засудженої ОСОБА_8 , де просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, а в частині вирішення цивільного позову призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Вважає помилковим рішення апеляційного суду про кваліфікацію дій засудженої за ч. 1 ст. 119 КК, оскільки тим самим суд фактично визнав її співучасником необережного кримінального правопорушення, натомість співучасть можлива лише в умисному.

Не погоджується з кваліфікацією дій засудженої за ч. 4 ст. 187 КК, оскільки 30 листопада 2020 року за місцем пригоди виявлено чотири стакани, в трьох з яких, згідно висновку експерта від 31 березня 2021 року № КСЕ-19-21/722, наявні залишки препарату «азалептол», тобто встановлено, що препарат вживали три особи: потерпілі та засуджена, а тому сумнівною є кваліфікація її дій як співучасника розбійного нападу.

Вказує, що були порушені засади безпосередності дослідження показань, речей і документів (ст. 23 КПК), презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини (ст. 17 КПК). Єдиним доказом причетності ОСОБА_8 до викрадення майна потерпілих є сліди пальців рук, які нібито були виявлені на коробці цукерок в кімнаті потерпілих. Проте даної коробки в матеріалах справи не було і вона не вилучалась з місця події. В протоколі огляду місця події від 30 листопада 2020 року також відсутні детальні фотознімки цієї коробки і її не видно на загальних фотознімках, а лише зазначено про вилучення слідів пальців рук за допомогою дактилоскопічного порошку і плівки. При цьому, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 винаймали житло у потерпілих, обмінюватись різними речами і якби засуджена була дійсно причетна до викрадення майна, її відбитки мали бути виявлені в набагато більшій кількості. З огляду на практику Європейського Суду з прав людини та Верховного Суду, наявність лише відбитків пальців на коробці цукерок, якої не було в матеріалах справи і яка не відображена навіть на фототаблицях, не є прямим доказом, який спростовує будь-які розумні сумніви щодо співучасті ОСОБА_8 у викраденні майна потерпілих. Ні у вироку суду першої інстанції, ні в ухвалі суду апеляційної інстанції не розкрита роль засудженої у вчиненні правопорушень як співучасника.

Також наводить доводи про порушення апеляційним судом вимог статей 22, 420, 421 КПК, про необґрунтованість рішення суду щодо цивільного позову, які в цій частині аналогічні тим, що наведені у його касаційній скарзі в інтересах засудженого ОСОБА_7 .

Прокурор у касаційній скарзі просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , за якою їх дії перекваліфіковано на ч. 1 ст. 119, ч. 4 ст. 187 КК, скасувати через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особам засуджених внаслідок м`якості та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Вказує, що апеляційний суд порушив вимоги статей 23, ч. 4 ст. 95, 370, 404, 417, 419 КПК.

Так, апеляційний суд виходив із обставин кримінального провадження, відмінних від тих, що встановив місцевий суд, водночас надав іншу оцінку доказам у провадженні, що були предметом дослідження суду першої інстанції, натомість безпосередньо їх не дослідив всупереч приписам ст. 23, ч. 3 ст. 404 КПК, отже безпідставно кваліфікував дії обвинувачених за ч. 1 ст. 119 КК і ч. 4 ст. 187 КК, оскільки не мав належного підґрунтя до такої правової оцінки.

Апеляційний суд в ухвалі надав оцінку показанням потерпілого, свідків та письмовим доказам, які містяться в матеріалах кримінального провадження щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які досліджувались судом першої інстанції, проте в порушення вимог ст. 23 КПК апеляційний суд цих доказів безпосередньо не дослідив. Зазначивши про допит потерпілої, обвинувачених, свідків та вказавши про безпосереднє дослідження письмових матеріалів кримінального провадження, перелічуючи їх, апеляційний суд, насправді, окрім дослідження трьох протоколів огляду місця події від 30 листопада 2020 року та додатків до них, інших письмових матеріалів кримінального провадження безпосередньо не досліджував, а тому не встановив в спосіб, визначений законом, фактичних обставин, відмінних від встановлених судом першої інстанції, отже безпідставно висловив негативну оцінку кваліфікації, здійсненої місцевим судом.

Крім того, апеляційний суд допитав у судовому засіданні експерта ОСОБА_13 щодо складених ним висновків про способи вживання препарату клозапін та свідка ОСОБА_14 щодо виявлення у ванній кімнаті ложок із залишками на них клозапіну, проте в ухвалі не виклав показань останніх та не надав їм будь-якої своєї оцінки.

Зазначає, що апеляційний суд, надаючи відмінну оцінку доказам обвинувачення щодо спрямованості умислу обвинувачених на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_10 , та обстановки на момент вчинення кримінального правопорушення, не врахував, що встановлені обставини вказують на наявність у обвинувачених непрямого умислу на вбивство, оскільки обвинувачені своїми наполегливими умовляннями залучили потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 до вечері у кімнаті, яку вони винаймали, цілеспрямовано, без відома потерпілих, у великій кількості (6 таблеток, які вони подрібнили перед самим додаванням) домішали до їжі чи напоїв лікарський засіб клозапін (азелептол) і, будучи достеменно обізнаними про властивості даного препарату, про що свідчать показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який пояснив, що вживав його за рецептом лікаря, знав та свідомо припускав можливість настання смерті у разі поєднання дії цього засобу з алкоголем.

Вказує, що в порушення вимог ч. 3 ст. 337 КПК апеляційний суд вийшов за межі висунутого обвинувачення та поданих апеляційних скарг сторони захисту і прокурора та змінив правову кваліфікацію дій обвинувачених з пунктів 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 119 КК, а з ч. 3 ст. 185 КК на ч. 4 ст. 187 КК, тим самим погіршив становище засуджених, які були позбавлені ще й можливості надати свої пояснення, подати докази щодо обставин, визнаних доведеними за ч. 4 ст. 187 КК, чим порушено їх право на захист.

Разом із тим, апеляційним судом не враховано, що ознаки кримінальних правопорушень, за які засуджено ОСОБА_15 та ОСОБА_8 судом першої інстанції, не містять усіх обов`язкових ознак тих складів злочинів, за ознаками яких дії обвинувачених кваліфікував апеляційний суд, який відтак вийшов за межі обвинувачення в бік погіршення становища засуджених, якщо порівнювати ч. 3 ст. 185 КК та ч. 4 ст. 187 КК.

Вважає, що судом апеляційної інстанції не наведено достатніх мотивів на спростування висновків місцевого суду про безпідставність позиції сторони захисту щодо вбивства потерпілого ОСОБА_10 через необережність та належно не обґрунтовано постановлене рішення про наявність в діях обвинувачених кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК.

Прокурор також вказує, що апеляційний суд не дотримався вимог ч. 1 ст. 376 КПК щодо проголошеного змісту резолютивної частини судового рішення, оскільки проголошена в судовому засіданні 17 березня 2025 року резолютивна частина судового рішення відрізняється від тої, яка відображена у повному тексті ухвали, наявної у матеріалах справи, оскільки визнавши обвинувачених винуватими у скоєнні злочину за іншою статтею, аніж суд першої інстанції, а саме за ст. 119 КК, суд не зазначив в проголошеній резолютивній частині своєї ухвали за якою частиною ст. 119 КК їх засуджено, що свідчить про неправильну кваліфікацію дій за цією статтею та є підставою для скасування судового рішення відповідно до вимог пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК.

Недотримання апеляційним судом наведених вище вимог кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність щодо зміни кваліфікації дій обвинувачених та призначення покарання за ч. 1 ст. 119, ч. 4 ст. 187 КК, на думку прокурора, призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засуджених через м`якість і порушення вимог статей 50, 65 КК.

Вказує, що під час призначення покарання суд залишив без уваги, що обвинуваченими вчинено умисне вбивство з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб, - особливо тяжкий злочин проти життя і здоров`я особи, які є найважливішими соціальними цінностями, отже становить особливу небезпеку, їхні конкретні дії, механізм вчинення (входження в довіру потерпілих) та спосіб - використання заздалегідь підшуканого лікарського засобу, який є отруйним у перевищеній дозі та поєднанні із алкоголем, який додано без відома потерпілих до їжі та пиття, що разом із вживанням в сукупності з алкоголем призвело до невиправних наслідків у виді смерті потерпілого ОСОБА_10 .

Судом також належно не враховано ставлення засуджених до скоєних злочинів, оскільки вони свою вину у їх вчиненні не визнали та намагалися переконати слідство і суд, що не причетні до умисного вбивства потерпілого ОСОБА_10 , а ОСОБА_8 заперечувала і причетність до таємного викрадення майна. Невизнання вини та відсутність розкаяння у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів свідчить про байдуже ставлення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до своїх дій та про те, що належних висновків для себе вони не зробили, не розкаялися у скоєному, обрали спосіб захисту шляхом надання неправдивих показань, намагалися уникнути справедливого покарання за злочини, не усвідомили всієї тяжкості вчинених ними протиправних діянь та заподіяних наслідків. Крім того, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом не враховано повною мірою і дані про особу, а саме, що він раніше судимий, має не зняті і не погашені судимості, не працює, під наглядом нарколога не перебуває, з 2001 по 2005 роки перебував під наглядом психіатра з приводу соціалізованого розладу поведінки, згідно висновку психіатричної експертизи є осудним. Засуджена ОСОБА_8 раніше не судима, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, не заміжня, є матір`ю неповнолітньої дитини, під наглядом лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Вказані дані жодним чином не зменшують суспільну небезпечність як засуджених, так і злочинів, які вони вчинили. Жодних обставин, які пом`якшують покарання, судом не встановлено. Вказане залишилось поза належною увагою апеляційного суду.

Позиції учасників судового провадження

Захисник та засуджений підтримали вимоги у касаційних скаргах захисника та просили їх задовольнити, підтримали касаційну скаргу прокурора в тій її частині, де йдеться про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час апеляційного перегляду.

У судовому засіданні прокурор частково підтримала касаційну скаргу прокурора та касаційні скарги захисника в тій частині, де захисник вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону апеляційним судом, просила скасувати оскаржену ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляді у суді апеляційної інстанції.

Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів виходить із такого.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції в основу обвинувального вироку стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 поклав показання потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , а також письмові докази: протокол прийняття заяви про вчинені кримінальні правопорушення; протокол огляду місця події за адресою: вул. В. Фонтанна, 65, м. Умань, Черкаська обл. від 30 листопада 2020 року з додатками (фототаблицею), під час якого виявлено труп ОСОБА_10 , кухонний посуд, упаковку таблеток «Азалептол», в якій відсутні 6 таблеток; відеозаписвказаного огляду місця події на диску, згідно якого у ваннійкімнаті поруч з туалетомзафіксована чиста підлога, на якійне було видно ніяких предметів, на щозвернув увагу суду обвинувачений, крім блістера з таблетками«Азелептол», в якій6 таблетоквідсутні, що відображенов протоколі; протокол огляду трупа ОСОБА_10 та висновкисудово-медичного експерта від 16 січня 2021 року № 05-7-02/474, № 05-7-02/474/31, відповідно до якихпричиною смерті останнього стало отруєння клозапіном (син. азолептином, азолептолом, лепонексом), виявлено в кровіетанол, що могловідповідати легкому ступеню алкогольного сп`яніння; протоколи пред`явлення осіб для впізнанняза участю потерпілої ОСОБА_9 від 30 листопада 2020 року, яка впізнала ОСОБА_7 та ОСОБА_8 як осіб, що винаймали в неїщодобово житло та зякими вона та їїчоловік напередодні події відпочивали та вживалиспиртні напої, їжу, якуготували обвинувачені; протокол огляду місця події від 30 листопада 2020 року, в ходіякого оглянуто помешкання потерпілих за адресою АДРЕСА_3 та встановлено, що вжитлових кімнатах загальна обстановка порушена, речі розкидані, дверцята шаф відчинені, в одній з кімнатвиявлено картонну коробку з-підцукерок, по обробціякої дактилоскопічним порошком виявлено сліди пальців рук, яківилучено з місцяподії; протокол огляду місця події від 30 листопада 2020 року, яким додатково оглянуто місце події, а самеванну кімнату в номері,який знімали обвинувачені, та напідлозі поруч з унітазомвиявлено дві металевіложки з залишкамипорошкоподібної речовини білого кольору, які вилученоз місця події; протокол огляду предметів та постановупро визнання їх речовимидоказами у справівід 30 листопада 2020 року, за якими оглянуто вилучені при огляді місця події речі тавизнано їх речовимидоказами у данійсправі; протокол огляду предметів та постановупро визнання їх речовимидоказами у справівід 30 листопада 2020 року, якими оглянуто вилучені при огляді місця події металеві ложкита визнано їх речовимидоказами у данійсправі; протокол отримання зразків для експертизивід 30 листопада 2020 року, в ході якого у потерпілої ОСОБА_9 відібрано зразки крові; протокол отримання зразків для експертизивід30 листопада 2020 року, вході якого у потерпілої ОСОБА_9 відібрано зразки сечі; висновок судово-медичної експертизи від 20 грудня 2020 року № 05-3-08/3135, за яким встановлено наявність в сечіпотерпілої ОСОБА_9 клозапіну (син. азалептин, лепонекс); протокол затримання підозрюваного від 30 листопада 2020 року, згідно якого в м. Києві затримано ОСОБА_7 і виявлено та вилученоу нього тримобільні телефони iPhone 6 +, Samsung A 30S, Redmi 9c; протоколзатримання підозрюваного від 30 листопада 2020 року, згідно якого в м. Києві затримано ОСОБА_8 ; протокол невідкладного обшуку за адресою: АДРЕСА_4 , де тимчасовопроживали ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , де виявлено та вилученоноутбук «Lenovo B575»із зарядним пристроєм «Nilox», коробку від мобільноготелефону «Samsung A30S», імей 1: НОМЕР_1 , імеі2: НОМЕР_2 , мобільнийтелефон «Huawei», дві сережки з металужовтого кольору у формісердець та шпильказ металу жовтого кольору, грошові кошти в сумі30000 грн, планшет «Apple Ipad», 2 купюриноміналом 10 турецьких лір № С511487942, № С410329285, 1 купюра номіналом 10 англійських фунтів № СВ 15370049, 1 купюра номіналом 10 польських злотих № BS 5708862, які належать потерпілій ОСОБА_9 , паспорт громадянина України (id карта) на ім`я ОСОБА_7 , 11 пластинок блістерів з лікарським засобом «Азалептол клозапін» по 10 пігулок, 1 пластинка вказаного лікарського засобу, в якій знаходиться 8 пігулок та 1 пластина в якій знаходиться 4 пігулки, дві упаковки з інструкція лікарського засобу «Азалептол клозапин»; протокол огляду предмету від 01 грудня 2020 року та фототаблицеюдо нього, якими оглянуто виявлені та вилученіречові докази у справів ході проведеного обшуку; протокол огляду предметів від 01 грудня2020 року,в ході якого оглянуто вилучені у ОСОБА_7 мобільнітелефони під часйого затримання; ухвалу суду від 01 грудня 2020 року, якою надано дозвіл на обшук, який був проведенийбез ухвали слідчого судді 30 листопада 2020 року з 22:13 по 00:17 01 грудня 2020 року; відео з камерспостереження магазину АТБ вм. Умані, якими зафіксовано факт перебування обвинувачених в магазиніблизько 00:00 29 листопада 2020 року; протокол огляду указаного вище диску від 20 січня 2020 року та постановипро його визнання речовим доказом у справі; протокол пред`явлення особи для впізнаннявід 02 грудня 2020 року, в ході якого ОСОБА_22 пізнав ОСОБА_7 , як особу яку вінпідвозив на вул. Фонтанну м. Умань; протокол пред`явлення речей для впізнаннявід 02 грудня 2020 року, в ході якого потерпіла ОСОБА_9 впізнала мобільний телефон, що належавїї чоловіку ОСОБА_10 ; протокол пред`явлення речей для впізнаннявід 02 грудня 2020 року, в ході якого потерпіла ОСОБА_9 впізнала планшет, викрадений з їїдомоволодіння; протокол пред`явлення речей для впізнаннявід 02 грудня 2020 в ході якого потерпіла ОСОБА_9 впізнала ноутбук викрадений з їїдомоволодіння; протокол огляду предмету від 02 грудня 2020 року, в ходіякого оглянуто ноутбук марки «Леново», мобільний телефон «Хуавей», мобільний телефон марки «Самсунг» та планшет«Епл»; протокол додаткового огляду предметів від 04 грудня 2020 року, яким додатково оглянуто мобільні телефони, вилучені у ОСОБА_7 підчас його затримання; довідку з ПТ«Ломбард «Кредит Юніон» від 14 грудня 2020 року, якою встановлено, що доломбарду звертався ОСОБА_7 з приводу закладення майна, а самезолотих виробів в кількості17 найменуваньрізною вагою та різнихвиробів та надановідеозапис з камерспостереження; відеозапис, наданий ломбардом, з якоговбачається, що вприміщення ломбарду спочатку зайшов ОСОБА_7 в межах бачення камери, потім підійшла ОСОБА_8 , щось передав касиру, стояли чекали, ОСОБА_7 відходив від каси, стояла сама ОСОБА_8 , потім повернувся ОСОБА_7 , отримав папери, їх підписав, потім отримав грошові кошти, перераховував, ОСОБА_8 була поряд, гроші поклав до кишеніта вийшли з приміщення, що зафіксовано в протоколіогляду предмету від 21 січня 2021 тав додатках до нього; постанову про визнанняпредмету речовим доказом від 21 січня 2021 року, якою указаний диск з відеозаписомз ломбарду визнано речовим доказом; протокол огляду предмету від 05 грудня 2020 року, яким оглянуто конверт з перекопійованимислідами пальців рук. вилучених при огляді місця події з будинкупотерпілих; постанову про визнанняпредметів речовими доказами від 05 грудня 2020 року, якими визнано речовими доказами 2 сліди пальців рук тазмиви з ручоккомоду, вилучених при огляді місця події 30 листопада 2020 року з домоволодінняпо АДРЕСА_3 ; протокол додаткового огляду предметів від 15 грудня 2020 року та фототаблицюдо нього, яким оглянуто вилучені блістери з медичнимпрепаратом «Азелептол Клозапін», інструкцію до даногопрепарату, встановлено відсутність на двохблістерах частини таблеток на одномувідсутні 2 таблетки у блістеруна іншому відсутні шість таблеток; інструкцію медичного препарату Азелептол, з якоївбачається що вінантипсихотичним засобом, має рядпротипоказань, вживання препарату здійснюється в таблеткахбез розчинення та подрібленняостанніх та розведенняв рідинах, серед протипоказань вживання з алкоголемта за наявностісупутніх хвороб; протокол отримання зразків для експертизивід 22 грудня 2020 року, згідно якого у ОСОБА_9 відібранозразки крові; протокол отримання зразків для експертизивід 24 грудня 2020 року, згідно якого у ОСОБА_8 відібрано зразки слини; протокол отримання зразків для експертизивід 24 грудня 2020 року, згідно якого у ОСОБА_8 відібранозразки крові; протокол отримання зразків для експертизивід 24 грудня 2020 року, згідно якого у ОСОБА_8 відібранозразки слідів пальців рук; протоколтимчасового доступу до речейі документів від 25 січня 2021 року, згідно якого вбачається, що абонентськіномери мобільних телефонів, які використовували ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , 29 листопада 2020 року обслуговувалисьв зоні дії станцій, що розташовані в м. Умань, а починаючиз 08:30 30 листопада 2020 року знаходилисьв зоні дії базовихстанцій мобільного зв`язку, що знаходятьсяв м. Києві; висновок експерта від 10 лютого 2021 року № СЕ-19-21/136-Б, згідноякого на блістерахтаблеток «Азалептол», в якихчастково відсутні таблетки, виявлено клітини, які збігаютьсяз генетичними ознаками зразків крові ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; висновок судової комплексної молекулярно-генетичної експертизи від 02 березня 2021 року № КСЕ-19-21/722, згідно якогона стаканах, що буливилучені з місця події, виявлені клітини, які збігаються згенетичними ознаками зразків крові ОСОБА_10 ; висновок судової молекулярно-генетичної експертизи від 31 березня 2021 року № КСЕ-19-21/722, згідно якого на внутрішніхповерхнях стаканів, вилучених з місцяподії, виявлено діючу речовину клозапін, що входитьдо складу лікарського засобу «Азалептол»; висновок судової комплексної молекулярно-генетичної експертизи від 31 березня 2021 року № КСЕ-19-21/723, згідноякого на поверхняхчерпаків ложок виявлено діючу речовину клозапін, що входитьдо складу лікарського засобу «Азалептол»; висновок судової дактилоскопічної експертизи від 03 лютого 2021 року № СЕ-19/124-21/29-ТР, згідноякого слід пальця руки, який був виявленийта відкопійованийз коробки з-підцукерок в будинкупотерпілої за адресою: м. Умань, вул. В. Фонтанна, 65, в ходіпроведення огляду місця події, де здійсненокрадіжку майна, розмірами 13х18 ммзалишений великим пальцем лівої руки ОСОБА_23 ; висновок судової товарознавчої експертизи від 19 січня 2021 року № СЕ-19/124-21/35-ТВ, згідно якого визначено вартість викрадених мобільних телефонів та планшетупотерпілої.

Вказані докази суд першої інстанції визнав належними, допустимими і достовірними, безпосередньо дослідив їх, проаналізував кожен окремо і у взаємозв`язку, на підставі чого встановив фактичні обставини кримінального провадження та підстави кримінальної відповідальності в контексті приписів ч. 1 ст. 2 КК, за результатом чого навів мотиви до висновку про достатність, на його переконання, доказів для доведення винуватості обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 та ч. 3 ст. 185 КК.

Щодо доводів про недотримання апеляційним судом приписів ч. 3 ст. 404 КПК, про неправильну юридичну оцінку дій засуджених і необґрунтованість призначеного покарання, про недотримання судом апеляційної інстанції вимог статей 370, 419, 420 КПК, Верховний Суд бере до уваги наступне.

Виходячи із завдань і загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Апеляційний суд, виконуючи свої повноваження, із дотриманням визначеної главою 31 КПК процедури, повинен перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості (що, серед іншого, передбачає оцінювання оскарженого судового рішення на відповідність нормам матеріального та процесуального права, перевірку встановлення фактичних обставин з дотриманням правил дослідження і оцінки доказів), а також ухвалити рішення, яке повною мірою відповідає приписам статей 370, 419 або 420 КПК.

Така перевірка має бути зроблена з додержанням усіх вимог чинного законодавства, об`єктивно, неупереджено, а її результатом має бути законне й справедливе вирішення поданих апеляційних скарг для реалізації прав кожного на справедливий суд і перевірку законності й обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Здійснюючи апеляційний перегляд, суд зобов`язаний проаналізувати і зіставити з наявними у провадженні даними всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права.

Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

При цьому за приписами ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо, що є важливою гарантією права на справедливий суд. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, положення цієї норми слід розглядати як такі, що автоматично висувають вимогу про нове дослідження доказів у суді апеляційної інстанції кожного разу, коли йдеться про скасування виправдувального вироку.

Принцип безпосередності дослідження доказів на стадії апеляційного розгляду хоча і не є абсолютним, як у суді першої інстанції, але в ситуації, коли перед апеляційним судом ставиться питання про неповноту судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, цей принцип висуває більш суворі вимоги, оскільки в такому випадку висновок про доведеність винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину робить безпосередньо апеляційний суд, який у зв`язку із цим має забезпечити всі гарантії права на справедливий судовий розгляд.

За правовою позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду впостанові від 03 квітня 2023 року у справі № 537/984/20 (провадження № 51-1747кмо22), в основі апеляційного перегляду судового рішення лежить перевірка його обґрунтованості й законності, задля чого апеляційний суд наділений відповідними процесуальними можливостями, ключовою із яких є перевірка повноти і правильності встановлення судом першої інстанції обставин кримінального провадження за результатами дослідження та оцінки доказів.

Як обґрунтовано зазначає прокурор у касаційній скарзі, апеляційний суд, дійшовши переконання про перекваліфікацію дій обвинувачених, виходив із фактичних обставин кримінального провадження, відмінних від тих, що встановив місцевий суд.

Так, за висновком апеляційного суду, місцевий суд у порушення вимог ст. 94 КПК дійшов до непереконливого та хибного висновку про те, що сторона обвинувачення довела винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК - умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині з корисливих мотивів, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, та таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням в житло, що завдала значної шкоди потерпілому.

Суд першої інстанції, як зазначив апеляційний суд, в цілому правильно встановив місце, час та спосіб вчинення кримінального правопорушення, проте залишився не доведеним прямий умисел обох обвинувачених саме на вбивство потерпілого, не доведено, що між обвинуваченими була спільна узгоджена мета вчинення саме заподіяння смерті потерпілому, тобто наявність попередньої змови щодо дій, направлених на вчинення умисного вбивства з корисливих мотивів, та за попередньою змовою групою осіб. Таким чином, суд першої інстанції невірно встановив обставини, які характеризують суб`єктивну сторону дій, пов`язаних із заподіянням смерті потерпілому ОСОБА_10 .

Апеляційний суд вказав, що висновків про доведеність винуватості обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в умисному вбивстві з корисливих мотивів, вчиненому за попередньою змовою групою осіб та в таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із проникненням в житло, що завдало значної шкоди потерпілому, суд першої інстанції дійшов з урахуванням даних показань обвинувачених, потерпілої, свідків та досліджених у судовому засіданні письмових доказів.

За висновком апеляційного суду, суд першої інстанції не тільки не врахував усіх обставин вчиненого засудженими діяння, а й не надав правильної оцінки сукупності зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення в частині правової кваліфікації дій останніх.

За результатом власної оцінки доказів суд апеляційної інстанції кваліфікував дії обвинувачених за ч. 1 ст. 119 КК і ч. 4 ст. 187 КК, по суті надав іншу оцінку всім доказам у провадженні в обґрунтування власних висновків, яких дійшов із недотриманням приписів ст. 23, ч. 3 ст. 404 КПК.

Беручи до уваги той факт, що апеляційний суд є останньою інстанцією, яка наділена законодавцем повноваженнями встановлювати фактичні обставини справи, суду апеляційної інстанції необхідно здійснювати ретельну перевірку правильності встановлення обставин кримінального провадження за результатами оцінки місцевим судом доказів, наданих як стороною обвинувачення, так і захисту.

Водночас перевірка повноти і правильності висновків місцевого суду за обґрунтованими вимогами про скасування чи зміну оскарженого судового рішення, де йдеться про неповноту судового розгляду та/або невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, наводяться відповідні переконливі мотиви щодо того, що обставини, встановлені під час кримінального провадження, досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, має здійснюватися шляхом безпосереднього дослідження доказів, якщо доводи апеляційної скарги виглядають небезпідставними.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.

Надавши іншу оцінку доказам, відмінну від наданої місцевим судом, відповідно до положень ч. 6 ст. 22 КПК апеляційний суд мав створити необхідне для цього процесуальне підґрунтя щодо повторного дослідження обставин, які заперечувала відповідна сторона кримінального провадження. Такий висновок узгоджується із правозастосовною позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 03 квітня 2023 року (справа № 537/984/20, провадження № 51-1747кмо22).

Натомість в оскарженій ухвалі безпідставно зазначено, що апеляційним судом були повторно досліджені усі наведені в її мотивувальній частині докази.

Так, апеляційний суд безґрунтовно зазначив, що в ході розгляду апеляційної скарги було повторно досліджено та надано оцінку наступним доказам: показанням свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , оскільки ці свідки апеляційним судом не допитувались, їх показання, відображені в мотивувальній частині оскарженої ухвалі, під час апеляційного перегляду в судовому засіданні безпосередньо не досліджено, отже апеляційним судом не дотримано належного порядку, визначеного приписами статей 95, 352 КПК.

Виконавши вимоги частин 2, 3 ст. 405 КПК, допиту обвинувачених за правилами статей 95, 351 КПК апеляційним судом не здійснювалось. До того ж в судовому засіданні 20 січня 2025 року апеляційний суд допитав експерта ОСОБА_13 , проте в оскарженій ухвалі не виклав відповідних показань та не надав власної їм оцінки за правилами ст. 94 КПК.

Як убачається з матеріалів справи, у судовому засіданні 06 січня 2025 року апеляційний суд дослідив протоколи огляду місця події від 30 листопада 2020 року, в судовому засіданні 24 лютого 2025 року дослідив протокол огляду місця події від 30 листопада 2020 року та дані, що характеризують особи засуджених, проте інших письмових доказів не досліджував.

Отже, апеляційний суд, повторно не дослідивши усієї сукупності доказів у кримінальному провадженні, безпідставно надав їм іншу оцінку, чим порушив вимоги статей 23, 404 КПК, а отже безпідставно встановив обставини кримінального провадження, відмінні від встановлених місцевим судом, і за відсутності належного підґрунтя перекваліфікував дії обвинувачених на ч. 4 ст. 187 КК та ч. 1 ст. 119 КК.

Таким чином, обґрунтованими є доводи прокурора про те, що суд апеляційної інстанції, зазначивши про допит потерпілої, обвинувачених, свідків та вказавши про безпосереднє дослідження письмових матеріалів кримінального провадження, в той час як окрім дослідження трьох протоколів огляду місця події від 30 листопада 2020 року та додатків до них, інших письмових доказів безпосередньо не досліджував, порушив вимоги ст. 23 КПК, а тому не встановив у спосіб, визначений законом, фактичних обставин, відмінних від встановлених судом першої інстанції, отже безпідставно висловив негативну оцінку кваліфікації, здійсненої місцевим судом. Вказане є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в контексті приписів ч. 1 ст. 412 КПК, п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК та підставою до скасування оскарженої ухвали відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Водночас прокурор помилково посилається на те, що показання допитаної апеляційним судом свідка ОСОБА_14 не відображені в мотивувальній частині оскарженої ухвали.

Разом із тим, прокурор обґрунтовано вказує, що апеляційний суд не дотримався вимог ч. 1 ст. 376 КПК щодо проголошеного змісту резолютивної частини судового рішення, оскільки проголошена в судовому засіданні 17 березня 2025 року резолютивна частина судового рішення відрізняється від відображеної у повному тексті ухвали.

Верховний Суд вважає указане порушення вимог КПК істотним. Визнавши обвинувачених винуватими за ст. 119 КК, апеляційний суд не зазначив в проголошеній резолютивній частині своєї ухвали за якою частиною ст. 119 КК їх засуджено, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та є підставою для скасування судового рішення відповідно до вимог пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК.

Таке порушення не може бути усунуто в порядку, передбаченому ст. 379 КПК, адже не є опискою чи помилкою, оскільки по суті стосується формулювання та формули кваліфікації, тобто юридичних ознак обвинувачення, визнаного доведеним за результатами апеляційного перегляду, які не можуть бути відмінними одне від іншого в резолютивних частинах судового рішення, проголошеного в порядку ч. 2 ст. 376 КПК, та його повного тексту, складеного за приписами ст. 419 КПК.

Крім того, вказане унеможливлює точне встановлення того, що було вирішено апеляційним судом за змістом резолютивної частини постановленого колегією суддів рішення апеляційного суду.

Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції доцільно зважати на те, що у судовій практиці усталеним є підхід, відображений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2022 року (справа № 759/14917/19, провадження № 51-4188км21), згідно з яким застосування до потерпілого без його згоди наркотичних, психотропних, отруйних або сильнодіючих речовин (наприклад, клозапіну, азалептину, лепонексу у поєднанні з міцними спиртними напоями) з метою заволодіння чужим майном розглядається як насильство, небезпечне для життя або здоров`я, і такі дії треба кваліфікувати за ст. 187 КК, якщо винна особа усвідомлювала можливість заподіяння будь-якого із наслідків більш небезпечного, ніж передбачені ч. 1 ст. 125 КК.

Обманне або непомітне введення в організм потерпілого шкідливих речовин - це дії, які за своїм характером нічим не відрізняються від так званих таємних (несподіваних для потерпілого) нападів при розбої, коли винний застосовує такий спосіб, щоб придушити очікуваний опір потерпілого в умовах, коли останній не здатний відповідно відреагувати, як-то удар ззаду по голові, який призводить до небезпечних для життя та здоров`я наслідків.

Отже, поняттям фізичного насильства при розбої охоплюється і протиправний вплив шляхом застосування до потерпілого без його згоди наркотичних, психотропних, отруйних або сильнодіючих речовин, в тому числі у взаємодії з іншими речовинами, а також наслідки такого впливу у виді відповідної фактично заподіяної шкоди.

Так само, узвичаєними є правозастосовні підходи, за якими у разі вчинення умисного вбивства під час розбійного нападу дії винного кваліфікуються за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК і за статтею, якою передбачено відповідальність за посягання на чуже майно із використанням способу, небезпечного для життя і здоров`я - ч. 4 ст. 187 КК.

Зазначена практика заснована на тому, що розбій є складеним кримінальним правопорушенням, який утворено законодавчим поєднанням в межах одного складу злочину двох нерозривно пов`язаних діянь - посягання на чуже майно шляхом нападу на певну особу і протиправного впливу на таку особу в спосіб, який є небезпечним для життя і здоров`я. По суті розбій є врахованою законодавцем так званою «ідеальною сукупністю» двох окремих бінарно поєднаних між собою діянь, які співвідносяться між собою як посягання і спосіб його вчинення, проте в інших випадках відповідають ознакам самостійних окремих складів правопорушень.

При цьому, вчинення умисного вбивства утворює ознаки більш небезпечного злочину і не охоплюється ч. 4 ст. 187 КК, кваліфікується за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК тому, що кваліфікація лише за ч. 4 ст. 187 КК не здатна надати належну оцінку суспільній небезпечності вчиненого особою протиправного діяння, адже застосований спосіб та його наслідки у виді заподіяння смерті в такому разі утворює ознаки самостійного окремого більш тяжкого злочину, ніж той, виконання якого він забезпечує, оскільки призводить до заподіяння шкоди, яка виходить за межі ч. 4 ст. 187 КК. Віддзеркаленням законодавчої оцінки суспільної небезпечності вчиненого діяння є вид і розмір покарання, визначений в санкції відповідної кримінально-правової норми.

Слід мати на увазі, що цей вид вбивства має місце тоді, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб (заволодіти грошима, коштовностями, майном тощо), одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків (одержати спадщину, позбавитися боргу, звільнитися від платежу тощо) або досягти іншої матеріальної вигоди. При цьому не має значення, коли виник корисливий мотив - до початку чи під час вчинення цього кримінального правопорушення. Якщо умисел на заволодіння майном виник у винного після вбивства, вчиненого з інших мотивів, то кваліфікація за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК виключається. Таке діяння може бути кваліфіковане за певною частиною ст. 115 КК та відповідними статтями, що передбачають відповідальність за кримінальні правопорушення проти власності.

З урахуванням усталених підходів до кваліфікації кримінальних правопорушень, питання про умисел під час кваліфікації вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння.

До того ж слід зважати на приписи ст. 337 КПК щодо меж судового розгляду та судової дискреції в цьому питанні.

З оскарженої ухвали вбачається, що апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_7 розробив план злочинних дій, направлений на вчинення розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, залучив до нього ОСОБА_8 , і 29 листопада 2020 року приблизно о 21:00 на другому поверсі гаража, який знаходиться у дворі буд. АДРЕСА_3 та облаштований в житло, під час спільного вживання їжі та алкогольних напоїв із власниками зазначеного домоволодіння ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_7 за попередньою змовою зі ОСОБА_8 , з метою полегшення скоєння злочину проти власності, а саме заволодіння майном подружжя ОСОБА_11 , достовірно знаючи, що цей медичний препарат становить небезпеку для життя ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та спричинить втрату свідомості потерпілих, додали у напої чи їжу ОСОБА_9 та ОСОБА_10 медичний препарат, а саме: клозапін (син. азолептин, азолептол, лепонекс), який чинить заспокійливу, пригнічувану та снодійну дію, подавлення свідомості, а при вживанні з алкоголем призводить до втрати свідомості та інших загрозливих для життя і здоров`я людини явищ, який не слід вживати з алкоголем, так як даний препарат підсилює дію алкоголю, в результаті чого ОСОБА_9 стала непритомною, а ОСОБА_10 помер внаслідок отруєння клозапіном, тобто вчинили напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої ОСОБА_12 , поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище, після чого заволоділи майном подружжя ОСОБА_11 , яке знаходилось в житловій кімнаті гаражу, а також в самому житловому будинку за цією адресою на загальну суму 153446,23 грн, а також вчинили вбивство ОСОБА_10 через необережність.

Спираючись на власні мотиви про те, що обвинувачені не є медичними фахівцями, не були обізнані про фактичний стан здоров`я потерпілого, водночас будучи ознайомленими з властивостями застосованого препарату, апеляційний суд дійшов висновку, що останні не передбачали можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинні були і могли їх передбачати, отже заподіяли смерть зі злочинної недбалості.

Прокурор в касаційній скарзі вказує на те, що судом апеляційної інстанції не наведено достатніх мотивів на спростування висновків місцевого суду про безпідставність позиції сторони захисту щодо вбивства потерпілого ОСОБА_10 через необережність.

Щодо оцінки таких доводів Верховний Суд бере до уваги те, що вбивство через злочинну недбалість має місце там, де особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити. Інтелектуальний момент злочинної недбалості виявляється в свідомому або несвідомому порушенні існуючих правил обережності і повній відсутності будь-якого передбачення можливих суспільно небезпечних наслідків.

Якщо особи передбачали можливість настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, в аспекті положень ч. 3 ст. 25 КК виключається психічне ставлення до вчиненого у формі злочинної недбалості.

Обов`язок особи передбачити суспільно небезпечні наслідки свого діяння (об`єктивний критерій) характеризує вимоги, що висуваються до будь-якої особи, безвідносно до її конкретних особливостей і властивостей, що може, серед іншого, випливати із існуючих правил обережності взагалі.

Можливість передбачити настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (суб`єктивний критерій) включає ті вимоги передбачливості (обережності), які висуваються до конкретної особи, виходячи з її особистих якостей, досвіду, знань тощо.

За встановленими місцевим судом фактичними обставинами кримінального провадження відсутні підстави стверджувати про те, що мисленим уявленням засуджених про результат спільних дій не охоплювалось умисне заподіяння смерті, як відсутні і підстави для твердження про психічне ставлення до заподіяної смерті у формі необережності, а інших фактичних обставин з дотриманням порядку, передбаченого ч. 3 ст. 404 КПК, апеляційний суд не встановив.

Вольова ознака психічного ставлення до заподіяної смерті у виді непрямого умислу (ч. 3 ст. 24 КК), коли особа свідомо припускає настання смерті, виявляється у байдужому ставленні до її заподіяння або у безпідставному розрахунку на її відвернення, який на відміну від обґрунтованого розрахунку, притаманного протиправній самовпевненості (ч. 2 ст. 25 КК), має абстрактний характер, властивий розрахунку навмання, тобто сподівання на щасливий для потерпілого збіг обставин, а не на конкретні фактори, які дають вагомі, переконливі і обґрунтовані підстави вважати, що вони внаслідок своєї дієвості реально і закономірно призведуть до усунення небезпеки від вчиненого діяння.

Саме таке, притаманне непрямому умислу психічне ставлення до заподіяної смерті, коли винні усвідомлюють суспільну небезпечність конкретних власних дій, а отже, і вірогідність заподіяння смерті особі внаслідок вчиненого ними діяння, передбачають можливість настання таких наслідків і свідомо припускають їх настання, встановив місцевий суд за оцінкою доказів під час судового розгляду.

Як вже було зазначено вище, не дотримавшись приписів статей 23, 404 КПК, апеляційний суд не мав належного підґрунтя до встановлення інших фактичних обставин кримінального провадження та юридичної оцінки дій обвинувачених відмінної від наданої місцевим судом.

До того ж мотиви апеляційного суду не містять переконливого обґрунтування його висновків про суб`єктивну сторону протиправного заподіяння смерті.

Пославшись на інструкцію до використання препарату «азалептол», де щодо взаємодії з іншими лікарськими засобами та інших видів взаємодії, прямо зазначено, що повідомлялось про летальні випадки після застосування комбінації клозапіну та певних речовин, серед яких алкоголь, а також на те, що обвинувачені ознайомлені з властивостями даного препарату, суд апеляційної інстанції дійшов вкрай непереконливого і необґрунтованого висновку про те, що вони не передбачали можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинні були і могли їх передбачати, тобто діяли із злочинною недбалістю щодо заподіяної смерті, яка за висновком експерта ОСОБА_13 від 16 січня 2021 року № 05-7-02/474 спричинена потерпілому ОСОБА_10 внаслідок отруєння клозапіном (син. азолептином, азолептолом, лепонексом), що не узгоджується із приписами статей 370, 419 КПК.

При цьому, зурахуванням усталених підходів до кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я, питання про умисел під час кваліфікації необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння. При цьому, якщо винний діяв з умислом (як прямим, так і непрямим) щодо вбивства, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, а також потенційна можливість усунути настання смерті внаслідок втручання третіх осіб (якщо смерть не вдалося відвернути), для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

При невизначеному умислі, різновидом якого є альтернативний умисел, кваліфікація здійснюється в залежності від тих наслідків, які були фактично заподіяні.

При цьому, як і в інших кримінальних правопорушеннях необхідний причинний зв`язок у злочинах із похідними наслідками відображає закономірності розвитку об`єктивного світу, де причина сама в собі містить реальну можливість настання відповідного наслідку. За таких обставин суб`єкт здатен передбачати розвиток природного перебігу подій як закономірних явищ. Вчиняючи ті або інші дії, що із закономірністю тягнуть за собою настання певних наслідків, людина здатна їх передбачити як невідворотний чи можливий результат своїх дій, і саме тому необхідний причинний зв`язок має кримінально-правове значення, а суспільно небезпечні наслідки, заподіяні діянням особи, ставляться їй у провину.

Разом із тим, усвідомлене застосування такого способу вчинення злочину, як небезпечне для життя і здоров`я насильство щодо конкретного потерпілого, завжди пов`язане з усвідомленням наслідків його використання та передбаченням їх настання.

Під час встановлення вини та її змісту в кожному конкретному випадку суд виходить з того, що вона існує в реальній дійсності та встановлює її на підставі досліджених у справі доказів. Суд пізнає вину так, як він встановлює й пізнає інші факти об`єктивної дійсності, що існують або відбуваються у зовнішньому світі. Ознаки суб`єктивної сторони вчинених злочинів та особливості психічного ставлення засудженого до вчинених діянь і їх наслідків встановлюються судами відповідно до характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення, на підставі встановлених судом фактичних обставин вчинених злочинів, що закріплені належними і допустимими доказами, зібраними в порядку, передбаченому КПК, та оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

Доказування суб`єктивної сторони злочину, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК, досить часто ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, за якими встановлено характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку його вчинення тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) складових суб`єктивної сторони кримінального правопорушення.

Крім того, сторона захисту небезпідставно посилається на те, що в аспекті дотримання вимог до законності, вмотивованості та обґрунтованості судового рішення, оскаржена ухвала не містить належних аргументів суду апеляційної інстанції, з яких вбачалось би, що перекваліфікація дій засудженого на ч. 4 ст. 187 КК, попри те, що від такого обвинувачення сторона захисту не захищалась і була позбавлена можливості навести свої доводи проти такої правової оцінки дій засудженого, не порушує принцип змагальності (ст. 22 КПК) та право на захист засудженого.

Крім того, сторона захисту обґрунтовано піддає критиці рішення апеляційного суду про кваліфікацію дій засудженої за ч. 1 ст. 119 КК, оскільки співучасть у необережному кримінальному правопорушенні не можлива, а мотивів про те, які ознаки співучасті у цьому кримінальному правопорушенні відсутні, в оскарженій ухвалі не аргументовано.

Ба більше, апеляційний суд наголосив на тому, що речовина - клозапін була додана і її вживали три особи - потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та обвинувачена ОСОБА_8 , і ці дані, на його переконання, свідчать про відсутність умислу на заподіяння смерті потерпілим, оскільки обвинувачені не мали на меті заподіяти шкоду здоров`ю ОСОБА_8 , яку після скоєного отруєння медичним препаратом ОСОБА_7 розбудив та разом з нею заволодів чужим майном, після чого останні поїхали до м. Києва.

Водночас стосовно заволодіння чужим майном, як зазначив апеляційний суд, обвинувачені отруїли потерпілих, тобто вчинили напад з метою заволодіння чужим майном, за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із насильством, небезпечним для життя (розбій) стосовно потерпілої ОСОБА_9 , поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень стосовно потерпілого ОСОБА_10 , які призвели до вбивства, вчиненого через необережність, поєднаний з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище (ч. 4 ст. 187 КК).

Дані висновку експерта від 10 лютого 2021 року № СЕ-19-21/136-Б, за яким на блістерах таблеток «азалептол», в яких частково відсутні таблетки, виявлено клітини, які збігаються з генетичними ознаками зразків крові ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , на переконання апеляційного суду свідчать про те, що вони брали ці пігулки, які в подальшому були додані до напоїв або їжі, яку вживали потерпілі, та що призвело до отруєння та смерті потерпілого ОСОБА_10 , що в свою чергу свідчить про наявність єдиного умислу у діях ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вчинення розбійного нападу на потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .

Такі висновки не узгоджуються між собою та суперечать один одному.

Враховуючи необґрунтовані і суперечливі висновки апеляційного суду щодо юридичної оцінки дій обвинувачених, за якими йдеться про зміну правової кваліфікації дій обвинувачених з пунктів 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК на ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 119 КК, та наявність безумовних підстав до скасування оскарженої ухвали апеляційного суду, Верховний Суд не вбачає належного підґрунтя до аналізу тих доводів, де йдеться про недотримання тих вимог кримінального процесуального закону, які визначають форму судового рішення за наслідками апеляційного перегляду в аспекті застосування приписів статей 419, 420 КПК. Вимоги ч. 3 ст. 337, ч. 4 ст. 404 КПК мають бути взяті до уваги під час нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Разом із тим, недотримання апеляційним судом наведених вище вимог кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність щодо зміни кваліфікації дій обвинувачених та призначення покарання за ч. 1 ст. 119, ч. 4 ст. 187 КК, призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засуджених через м`якість, передчасності висновків з цього питання та порушення вимог статей 50, 65 КК.

Враховуючи необхідність скасування оскарженої ухвали апеляційного суду з наведених вище підстав, колегія суддів Верховного Суду не вбачає підґрунтя до надання відповідей на інші доводи, викладені у касаційних скаргах, оскільки зазначені обставини підлягають перевірці під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції, а Верховний Суд на цьому етапі провадження не може вирішувати питання, віднесені до компетенції суду права і факту.

З огляду на викладене, касаційні скарги захисника та прокурора підлягають задоволенню частково, оскаржена ухвала апеляційного суду - скасуванню на підставі приписів пунктів 1-3 ч. 1 ст. 438 КПК із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суду необхідно врахувати наведене вище та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 433 КПК (у редакції Закону України від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX) суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції.

Враховуючи, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, та забезпечення можливості проведення нового розгляду судом апеляційної інстанції, Суд уважає за необхідне обрати обвинуваченим запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та в інтересах засудженої ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 23 листопада 2025 року включно.

Обвинуваченій ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 23 листопада 2025 року включно.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3