Справа № 155/553/23 Провадження №11-кп/802/371/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового

засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000059 від 11 березня 2023 року за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Горохівського районного суду Волинської області від 03 березня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Берестечко Горохівського району Волинської області, який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з повною загальною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, раніше судимого 13.09.2021 Яворівським районним судом Львівської області за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.407, ч.3 ст.408 КК України, до покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком 2 (два) роки,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 3 (три) місяці.

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Яворівського районного суду Львівської області від 13.09.2021, і остаточно визначено до відбуття ОСОБА_7 покарання у виді 7 (семи) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Строк відбуття покарання обвинуваченому вирішено обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено попередній тримання під вартою.

Зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 11 березня 2023 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Вироком вирішено питання арештованого майна, речових доказів та процесуальних витрат.

В С Т А Н О В И В

Згідно із вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим за те, що він 11.03.2023 приблизно о 12 годині 15 хвилин в м. Берестечко, Луцького району, на території місцевого парку, керуючись прямим умислом на заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, шляхом ривка, відкрито, викрав у ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 жіночу сумку чорного кольору зі шкірозамінника вартістю 288,33 гривень з гаманцем червоного кольору вартістю 150 гривень, в якому знаходились грошові кошти в сумі 5700 гривень, чим завдав потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 6138,33 гривень.

У поданих на вирок суду першої інстанції апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_7 вважає оскаржуваний вирок незаконним. Вказує, що вирок ґрунтується на неправдивих свідченнях, наданих під тиском з боку прокурора, слідчий експеримент є недопустимим, а під час судового розгляду було порушено право обвинуваченого на захист. Також, стороною обвинувачення не доведено, що кошти, вилучені в ОСОБА_7 , належать потерпілій. Крім того, судом було безпідставно відмовлено в повторному проведенні слідчого експерименту за участі обвинуваченого та не було взято до уваги, що свідчення, надані потерпілою під час проведення експерименту та при повторному її допиті, містять суперечливий характер. Враховуючи викладене, обвинувачений просить скасувати оскаржуваний вирок та закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю або призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Під час апеляційного розгляду повторно дослідити відеозапис слідчого експерименту з потерпілою та переглянути записи судових засідань суду першої інстанції.

- захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вказує на неналежну оцінку доказів судом першої інстанції та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначає, що покази обвинуваченого, викладені в оскаржуваному вироку та в судовому засіданні, не відповідають дійсності, а жоден з допитаних в судовому засіданні свідків не був очевидцем події. Вважає протокол проведення слідчого експерименту недопустимим доказом, адже потерпілою під час його проведення не були відтворені обставини, а надано покази, чим фактично продубльовано таку слідчу дію, як допит свідка. Також, судом було безпідставно відмовлено в клопотанні про повторне проведення слідчого експерименту за участі обвинуваченого. У зв`язку з викладеним, сторона захисту просить оскаржуваний вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити, у зв`язку з недоведеністю.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисника, які, кожен зокрема, підтримали подані ними апеляційні скарги та просили їх задовольнити, думку прокурора, яка заперечила відносно їх задоволення, просила вирок суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить такого висновку.

У відповідності до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об?єктивно з?ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При перевірці матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції зазначеним вище вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування протиправні дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.4 ст.186 КК України, як умисні дії, які виразилися у відкритому викраденні чужого майна, вчинені в умовах воєнного стану.

Вважаючи винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину доведеною, суд із достатньою повнотою оцінив зібрані органом досудового розслідування належні, допустимі та достатні докази для доведення його винуватості, надавши їм правильну юридичну оцінку.

Так, незважаючи на позицію обвинуваченого ОСОБА_7 , який у ході судового розгляду матеріалів даного кримінального провадження, винуватість за пред`явленим йому обвинуваченням не визнав, пояснив, що за вказаних у обвинувальному акті дати та часу справді перебував у парку м. Берестечко та бачив, як потерпіла йшла стежкою через парк, розминулася з іншим чоловіком, який в подальшому повернувся, наздогнав її, вирвав у неї з рук сумку та почав тікати з парку. Однак, обвинувачений намагався наздогнати злочинця, по дорозі натрапив на сумку та гаманець потерпілої, який був пустий, та викинув їх, а злочинець зник з поля зору. У свою чергу, суд підставно взяв до уваги показання самої потерпілої ОСОБА_9 , свідків, а також дані, наявні у письмових доказах, безпосередньо досліджених судом.

Версія подій, викладена обвинуваченим, в ході її перевірки судом, свого підтвердження не знайшла і спростована достатньо повними та послідовними показаннями потерпілої ОСОБА_9 , наданими нею в суді, щодо обставин вчиненого. Вона чітко вказала на ОСОБА_7 , як на особу, яка намагалася вирвати в неї з рук сумку, а коли потерпіла впала і йому вдалося вчинити вказані протиправні дії, ОСОБА_7 побіг з парку в сторону дороги. Ствердила, що викрадених у неї особистих грошей було близько 700 грн та до 7000 грн, що належать церкві.

Водночас, з метою установлення обставин події та перевірки винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, судом також було допитано ряд свідків, зокрема: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які хоча й безпосередніми очевидцями події не були, про що вказує сторона захисту у поданій апеляційній скарзі, проте їх покази узгоджуються між собою, не містять суперечностей та в сукупності з іншими доводами, дають можливість відтворити повну картину подій.

Зазначені свідки попереджені про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань, будь-яких неприязних відносин між ними і обвинуваченим, як і підстав його оговорювати, судом не установлено.

Крім того, ухвалюючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 , суд першої інстанції обґрунтував своє судове рішення дослідженими в судовому засіданні та перевіреними судом доказами в їх сукупності, які у розумінні ст.ст. 85, 86 КПК України є належними та допустимими.

Разом з тим, щодо доводів апеляційних скарг захисника та обвинуваченого про недопустимість протоколу слідчого експерименту, оскільки потерпілою під час його проведення не були відтворені обставини, а надано покази, апеляційний суд зазначає таке.

Метою слідчого експерименту відповідно до ч.1 ст.240 КПК, є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю потерпілого слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

Отримання відомостей під час проведення слідчого експерименту є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії - слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч.2 ст.84 та п.3 ч.2 ст.99 КПК України є документом.

Змістом показань як процесуального джерела доказів є лише відомості, повідомлені на допиті або одночасному допиті двох чи більше раніше допитаних осіб. Термін «показання» в контексті ч.4 ст.95 КПК України законодавець використовує для позначення відомостей, які надаються в судовому засіданні під час судового провадження. Правило, закріплене в цій нормі, має застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійному процесуальному джерелу доказів за вимогами ст.95 цього Кодексу. Якщо відомості повідомлено свідком під час проведення інших процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.

Крім того, Об?єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у провадженні N? 51-6070кмо19 (справа N? 740/3597/17) зроблено висновок про те, що, спираючись на зміст кримінальних процесуальних норм, передбачених статтями 23, 84, 95, 29, 103-105, 240 КПК України, показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст.94 КПК України.

Як слідує зі змісту протоколу слідчого експерименту від 14.03.2023, потерпіла ОСОБА_9 детально показала обставини вчинення кримінального правопорушення, чітко показала звідки вона йшла, куди та в якому напрямку побіг обвинувачений після вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

При цьому зміст протоколу та долученого до нього відеозапису свідчить, що слідчий експеримент проведено у формі відтворення потерпілою обстановки та обставин події і не засвідчує виключно проголошення нею показань. Тому підстав ототожнювати вказану слідчу дію з допитом потерпілої колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Тож, наведений протокол слідчого експерименту є самостійним джерелом доказів і, за встановлених обставин, не може бути визнаний недопустимим в розумінні положень ст.95 КПК України, а навпаки він є доказом в силу ст.84 та п.3 ч.2 ст.99 КПК України.

Доводи апеляційних скарг про наявність суперечностей у показах потерпілої, наданих під час слідчого експерименту та в подальшому, при повторному її допиті в судовому засіданні, колегія суддів не бере до уваги, оскільки будь-яких істотних протиріч між її показами у матеріалах провадження не міститься, а певні неточності, про які вказують апелянти, не можуть свідчити про їх неправдивість вцілому.

Разом з тим, покликання в апеляційній скарзі сторони захисту на те, що покази обвинуваченого викладені у вироку та в судовому засіданні не відповідають дійсності, колегія суддів апеляційного суду сприймає критично, як спробу уникнути обвинуваченим ОСОБА_7 кримінальної відповідальності за інкриміноване йому кримінальне правопорушення будь-яким чином. Переконливих аргументів на підтвердження своєї позиції апелянтом наведено не було.

Не знайшло свого підтвердження також твердження обвинуваченого про порушення в ході судового розгляду його права на захист. Як вбачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_7 неодноразово під час розгляду матеріалів судом першої інстанції заявляв клопотання про заміну адвоката, які задовольнялися районним судом та через Західний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги залучалися адвокати для представлення інтересів обвинуваченого, чим останньому в повній мірі була надана можливість реалізовувати своє право на захист.

Водночас, щодо відмови районного суду у повторному проведенні слідчого експерименту за участю обвинуваченого, апеляційний суд зазначає наступне.

З огляду на положення ст.240 КПК України, обсяг учасників слідчого експерименту визначається слідчим або прокурором з урахуванням завдань, які поставлені перед цією слідчою дією. Крім того, згідно вимог КПК України, сторона обвинувачення самостійно визначає тактику досудового розслідування, обставини, які підлягають встановленню, докази, якими ці обставини підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.03.2025 було проведено слідчий експеримент за участю потерпілої ОСОБА_9 з метою перевірки фактичних обставин справи та уточнення деяких відомостей. Провівши вказану слідчу дію, стороною обвинувачення було визнано достатнім наявний обсяг доказів та направлено обвинувальний акт до суду. Також, апеляційний суд звертає увагу, що в ході судового розгляду обвинувачений неодноразово користувався своїм правом не свідчити проти себе відповідно до ст.63 Конституції України, про що й зазначає у поданій ним апеляційній скарзі, а тому проведення слідчого експерименту з ним було об`єктивно неможливим.

Таким чином, усі доводи, викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника, є аналогічними тим, які заявлялися під час судових засідань і які були належним чином перевірені судом, а висновки суду умотивовані на підставі досліджених доказів.

На думку апеляційного суду, судом правильно встановлені фактичні обставини кримінального провадження та зроблено обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, а саме: у відкритому викраденні чужого майна вчиненому в умовах воєнного стану.

Наведені судом у вироку докази зібрані у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, обґрунтовано визнані належними, достатніми та допустимими. Правильність висновків суду щодо наведених доказів у апеляційного суду сумнівів не викликає та не спростовується доводами апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Поміж тим, колегією апеляційного суду відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченого про повторне дослідження відеозапису слідчого експерименту з потерпілою, адже сам факт непогодження сторони захисту з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом. Що стосується перегляду записів судових засідань у районному суді, то обвинуваченим не було наведено жодних переконливих доводів для доцільності дослідження таких записів.

Заявляючи клопотання про повторне дослідження доказів встановлених під час судового розгляду, обвинуваченим не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст.404 КПК України, оскільки не було зазначено обґрунтованих доводів про порушення, допущені судом першої інстанції при їх дослідженні.

Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постанові Великої Палати від 16 жовтня 2019 року (провадження №13-43 кс19), під час апеляційного провадження повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.

Отже, як і судом першої інстанції, колегією суддів під час судового розгляду не встановлено жодних правових підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку із недоведеністю, як про це просив захисник обвинуваченого.

Також, будь-яких підстав для призначення нового судового розгляду обвинуваченим ні в апеляційній скарзі, ні в судовому засіданні наведено не було.

Разом з тим, як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення і дані про його особу, не визнання вини та ставлення до вчиненого ним кримінального правопорушення.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №25 від 17.01.2025, ОСОБА_7 на момент інкримінованого йому кримінального правопорушення 11 березня 2023 року не виявляв ознак хронічного психічного захворювання, недоумства чи тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, страждав на емоційно-нестабільний розлад особистості на резидуально-органічному тлі, що не позбавляло його здатності усвідомлювати значення свої дій та керувати ними. В даний час страждає на емоційно-нестабільний розлад особистості на резидуально-органічному тлі, однак може усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 не потребує (а.с.69-71 том 3).

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, виду і строку призначеного обвинуваченому покарання, та вважає його необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Зважаючи на викладене апеляційні вимоги обвинуваченого та сторони захисту, при їх перевірці апеляційним судом, свого підтвердження не знайшли і підстав ставити під сумнів обґрунтованість та законність оскарженого вироку не встановлено, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Горохівського районного суду Волинської області від 03 березня 2025 року стосовно останнього, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді