УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 522/23192/23

провадження № 51-2890 ск 25

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , подану в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 травня 2024 року і

встановила:

за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2024 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жовтневе Ширяївського району Одеської області, без освіти, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, без постійного місця проживання, раніше неодноразово судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

На підставі ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_5 у строк покарання його попереднє ув`язнення у період з 20.11.2023 року до дати набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавленню волі.

Продовжено ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів у справі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 травня 2024 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.

Місцевим судом установлено та детально наведено у вказаному вироку, що усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді неправомірного заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, знаючи, що Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України запроваджений воєнний стан, дія якого була неодноразово продовжена іншими Указами Президента України, затвердженими відповідними їм Законами України, ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел, не бажаючи бути викритим при вчинені правопорушення, як спосіб вчинення своїх протиправних дій обрав таємне заволодіння чужим майном, та користуючись відсутністю у приміщенні будь-яких осіб, шляхом розбиття навісного замку, заздалегідь заготовленим стороннім предметом, відчинив вхідні двері до технічного приміщення, тим самим за відсутності права перебувати в місці, у якому знаходиться майно, всупереч волі законного володільця, проник у технічне приміщення, де одразу приступив до пошуку цінного майна, яким можливо таємно заволодіти.

У результаті пошуків, ОСОБА_5 обрав безпосередньо предметом свого злочинного посягання велосипед в рамі синього кольору марки «VICTORY», вартістю 6000 гривень, який належить ОСОБА_6 . Проте, його дії були помічені ОСОБА_7 , яка, знаходячись поруч із парадною №4 вказаного будинку, намагалась зупинити дії ОСОБА_5 . Однак, ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що його злочинні дії викрито ОСОБА_7 , розуміючи протиправність своїх дій і настання суспільно небезпечних наслідків, діючи відкрито, відштовхнув ОСОБА_7 , утримуючи вказаний велосипед, втік з місця вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 6000 гривень.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_4 зазначає про те, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Посилається на порушення норм чинного законодавства, що призвело до ухвалення несправедливого рішення.

Захисник, зазначив у своїй касаційній скарзі про те, що норми Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) не містять обмежень щодо оскарження в апеляційному порядку кримінально-правової кваліфікації дій, зокрема й у тих кримінальних провадженнях, у яких під час судового розгляду суд першої інстанції застосував ч. 3 ст. 349 КПК України, і визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися. Вважає, що в діях засудженого вбачається кваліфікуюча ознака ст. 185 КК України. Указує, що при апеляційному перегляді справи, суд апеляційної інстанції доводи його скарги не перевірив та не дав належної їм оцінки, безпідставно залишивши вимоги сторони обвинувачення без задоволення, а вирок без змін.

У касаційній скарзі захисник, крім іншого, просить поновити йому строк на касаційне оскарження, посилаючись на поважні причини пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень стосовно ОСОБА_5 .

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 426 КПК України касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Частиною 1 ст. 117 КПК України передбачено, що пропущений із поважних причин строк має бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Ураховуючи наведені в клопотанні доводи та надані на підтвердження копії документів, з метою недопущення надмірного формалізму та надання можливості реалізувати право на касаційний перегляд судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про необхідність поновити захиснику засудженого ОСОБА_5 - ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження.

Разом із тим колегія суддів касаційної інстанції, перевіривши аргументи, викладені в касаційній скарзі захисника, а також надані до неї копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення злочинів, встановлених судами нижчих інстанцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як убачається з наданої до касаційної скарги захисника копії вироку, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції учасники процесу не заперечували фактичні обставини справи. Також, судом було встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позицій.

З огляду на викладене та за згодою усіх учасників процесу суд першої інстанції, визнавши недоцільним дослідження інших доказів по справі, окрім допиту засудженого та дослідження матеріалів, які характеризують особу засудженого, роз`яснивши учасникам процесу положення ч. 3 ст. 349 КПК України, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, обґрунтовано дійшов висновку про спрощений порядок розгляду кримінального провадження.

Також убачається, що допитаний у судовому засіданні ОСОБА_5 надав покази, згідно з якими підтвердив вчинення кримінального правопорушення за обставин викладених у обвинувальному акті, зокрема повідомив, що в один із днів восени 2023 року, перебуваючи біля приміщення під`їзду одного з будинків у м. Одеса, користуючись відсутністю будь-яких осіб проник до вказаного приміщення та намагався таємно викрасти велосипед синього кольору. При цьому, коли він викочував велосипед, невідома йому жінка, розуміючи, що він вчиняє крадіжку, схопила велосипед за кермо, не даючи йому це зробити. Проте він вирвав велосипед з її рук та поїхав на ньому з місця події. В подальшому він продав велосипед за 250 грн., гроші витратив на власні потреби. У вчиненому щиро розкаюється.

З урахуванням позиції та показань обвинуваченого, суд визнав доведеним поза розумним сумнівом вчинення останнім кримінального правопорушення за встановлених обставин та кваліфікував його дії за ч. 4 ст. 186 КК України, як: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з проникненням у інше приміщення, вчинений в умовах воєнного стану.

Правових підстав уважати, що при ухваленні районним судом вироку відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, з огляду на положення ст. 412 КПК України, що перешкодило суду постановити законне та обґрунтоване рішення, суд касаційної інстанції не вбачає.

Щодо доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_4 участині невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то вони не заслуговують на увагу.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, під час призначення покарання засудженому ОСОБА_5 було враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення - умисне корисливе кримінальне правопорушення, яке відносяться до категорії тяжких злочинів; особу обвинуваченого, який не одружений, офіційно не працевлаштований, є особою без постійного місця проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше притягувався до кримінальної відповідальності та відбував реально покарання у виді позбавлення волі.; фактичні обставини справи; щире каяття, а також зважив на відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок, урахував дані, на підставі яких суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі на строк сім років та зазначив, що такий вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які утворять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Із ухвали суду апеляційної інстанції убачається, що цей суд надаючи оцінку твердженням апеляційної скарги ОСОБА_5 , яку підтримав його захисник, щодо необхідності врахування такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, складовою якого є визнання вини, апеляційний зважив, що зазначена обставина, вже була врахована судом першої інстанції при призначенні покарання у мінімальних межах. Апеляційний суд указав, що відсутність претензій з боку потерпілої особи обумовлена тим, що викрадений велосипед був повернутий працівниками поліції.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду не вбачала підстав, які вказували б на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненому кримінальному правопорушенню й особі обвинуваченого через суворість, та погодилася з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.

Отже обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, судами не встановлено.

Колегія суддів також уважає, що з урахуванням викладеного та дотримуючись принципу індивідуалізації, обраний ОСОБА_5 розмір та вид покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним кримінальним законом.

Ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованою та вмотивованою, у ній наведено відповідні мотиви, з яких виходив суд апеляційної інстанції при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2

ст. 428 КПК України.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

постановила:

поновити захиснику ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження вироку Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2024 року та ухвали Одеського апеляційного суду від 01 травня 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , поданою в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 травня 2024 року

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3