ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11-сс/818/1364/25 Доповідач ОСОБА_2
Категорія арешт майна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Салтівського районного суду м.Харкова від 30 вересня 2025 року, якою частково задоволено клопотання прокурора Харківської обласної прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні за № 0001108 від 23 жовтня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 114-1, ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1, ч.5 ст.191, ч.1 ст.209, ч.1 ст.332 КК України, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Слідчим відділом УСБУ в Харківській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001108 від 23 жовтня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 114-1, ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1, ч.5 ст.191, ч.1 ст.209, ч.1 ст.332 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що починаючи з 08.04.2022 року посадові особи комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів», зокрема - директор комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів ОСОБА_9 , заступник директора з експлуатації вказаного комунального підприємства ОСОБА_10 , та начальник відділу матеріально-технічного забезпечення зазначеного комунального підприємства ОСОБА_11 , - організували та втілили у життя схему фіктивного працевлаштування осіб призовного віку на вказане комунальне підприємство для їх подальшого бронювання, як працівників, необхідних для забезпечення діяльності об`єктів критичної інфраструктури, а також з метою розтрати та привласнення грошових коштів комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів», що належали до фонду заробітної плати цього підприємства, яка була нарахована та виплачена зазначеним фіктивно працевлаштованим працівникам.

У подальшому, грошові кошти, отримані учасниками вищевказаної протиправної схеми, зокрема ОСОБА_9 , який достовірно знав, що грошові кошти одержані злочинним шляхом, з метою приховування та маскування джерела їх походження, використані під час укладення правочинів купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна, з його фактичним оформленням на третіх осіб, зокрема на ОСОБА_6 , з якою ОСОБА_9 з початку 2019 року спільно проживає (однією сім`єю), пов`язаний спільним побутом та має взаємні права та обов`язки, яка також є матір`ю спільної дочки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

26.09.2025 року ОСОБА_9 вручено повідомлення про підозру за ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1, ч. 5 ст. 191 КК України.

29.09.2025 року прокурор подав до суду клопотання про арешт майна, в якому посилався на те, що на переконання органу досудового розслідування, за грошові кошти, отриманні внаслідок злочинної діяльності підозрюваного ОСОБА_9 , придбано та оформлено на ОСОБА_6 , наступне майно:

гараж боксового типу № НОМЕР_1 в Гаражному кооперативі «Енергетик» за адресою: Харківська обл., м. Харків, вулиця Чугуївська, будинок 56 (набуто 22.11.2023 року);

гараж боксового типу №1 літ."АГ-1", розташований за адресою: Харківська обл., м.Харків, вулиця Заливна, будинок 4 (набуто 04.04.2023 року);

земельна ділянка :07:011:0023 за адресою: АДРЕСА_1 (набуто 22.07.2022 року);

житловий будинок, літ. "А-2" з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (набуто 22.07.2022 року);

квартира за адресою: АДРЕСА_2 (набуто 06.04.2021 року);

автомобіль «Audi Q8», 2024 р.в., № кузова НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 (набуто 12.02.2025 року);

автомобіль «Volkswagen ID. Unyx Max», 2024 р.в., № кузова НОМЕР_4 , д.н. НОМЕР_5 (набуто 04.06.2025 року),

причіп ПГ, BETD, № кузова НОМЕР_6 , д.н. НОМЕР_7 (набуто 12.09.2024 року);

причіп ПГ, BETD, № кузова НОМЕР_8 , д.н. НОМЕР_9 (набуто 27.07.2024 року);

мотоцикл Kawasaki EX 650, № кузова НОМЕР_10 , д.н. НОМЕР_11 (набуто 19.07.2019 року).

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що вказане майно відповідає критеріям ст.98 КПК України, оскільки є об`єктом кримінально протиправних дій, тобто набуте кримінально протиправним шляхом, внаслідок злочинних дій ОСОБА_9 .

Також, прокурор зазначав, що на теперішній час отримані відомості щодо фактів вчинення дій, спрямованих на легалізацію майна, одержаного злочинним шляхом причетними до вчинення кримінального правопорушення особами, у зв`язку з чим відповідні відомості внесенні до ЄРДР та проводяться необхідні слідчі дії, спрямовані на встановлення вказаних обставин.

Ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду м.Харкова від 30 вересня 2025 року клопотання задоволено частково.

Суд вирішив накласти арешт з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні на гараж боксового типу № НОМЕР_1 в Гаражному кооперативі «Енергетик» за адресою: Харківська обл., м. Харків, вулиця Чугуївська, будинок 56 (набуто 22.11.2023 року);

гараж боксового типу № НОМЕР_12 літ."АГ-1", розташований за адресою: Харківська обл., м.Харків, вулиця Заливна, будинок 4 (набуто 04.04.2023 року);

земельну ділянку :07:011:0023 за адресою: м.Харків, вул. Зарудного Івана, 19 (набуто 22.07.2022 року);

житловий будинок, літ. "А-2" з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (набуто 22.07.2022 року);

шляхом заборони розпорядження та відчуження вказаного майна

та на автомобіль «Audi Q8», 2024 р.в., № кузова НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 (набуто 12.02.2025 року);

автомобіль «Volkswagen ID. Unyx Max», 2024 р.в., № кузова НОМЕР_4 , д.н. НОМЕР_5 (набуто 04.06.2025 року),

причіп ПГ, BETD, № кузова НОМЕР_6 , д.н. НОМЕР_7 (набуто 12.09.2024 року);

причіп ПГ, BETD, № кузова НОМЕР_8 , д.н. НОМЕР_9 (набуто 27.07.2024 року);

шляхом заборони користування, розпорядження та відчуження майна.

В решті в задоволенні клопотання відмовлено.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник власника майна просить поновити строк на апеляційне оскарження та ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна.

Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження представник власника майна зазначає, що ухвала слідчого судді була постановлена без участі власника майна, копію оскаржуваної ухвали було отримано 14.10.2025 року та протягом 5 днів було підготовлено та подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що арешт було накладено на майно, яке належить третій особі, яка не має процесуального статусу у кримінальному провадженні, зазначене майно не є спільно нажитим та не може вважатись об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначає, що усе майно було придбано особисто ОСОБА_6 за власні кошти, які мають законне та підтверджене походження. ОСОБА_6 здійснює самостійну підприємницьку діяльність як фізична особа підприємець і отримує регулярний прибуток, отримує дивіденди від господарської діяльності юридичної особи ТОВ «ХРКВПВ», в якій вона є кінцевим бенефіціарним власником.

Вказує, що майно, яке належить ОСОБА_6 , жодним чином не відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні.

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу в яких посилається на законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор до початку судового розгляду подав до апеляційного суду заяву в якій просить провести судовий розгляд без його участі.

Судом апеляційної інстанції неодноразово призначались судові засідання по цій справі.

Так, в судове засідання 25.11.2025 року, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду в суді апеляційної інстанції, власник майна та її представник не з`явились. Представник власника майна адвокат ОСОБА_7 подав до суду клопотання про відкладення судового засідання з посиланням на те, що він перебуває на лікарняному.

В подальшому, 02.12.2025 року, будучи належним чином повідомленими про судове засідання в суді апеляційної інстанції, власник майна та її представник не з`явились.

Власник майна ОСОБА_6 про причини неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не подавала.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_7 подав до суду клопотання про відкладення судового засідання з посиланням на те, що не має можливості бути присутнім у судовому засіданні у зв`язку з тривалою хворобою.

Разом з цим, належить врахувати, що саме власник майна ОСОБА_6 та її представник є ініціаторами апеляційного перегляду ухвали слідчого судді.

Конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії" від 07.07.1989 року).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі "Тойшлер проти Германії" від 04.10.2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

У цьому контексті суд також звертає увагу, що апеляційний перегляд здійснюється якраз за апеляційною скаргою особи, яка її подала, та саме вона в першу чергу мала б цікавитися питаннями призначення судових засідань у справі та скорішим вирішенням її справи.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.)

Суд апеляційної інстанції зобов`язаний ретельно перевірити не лише, чи були учасники провадження належним чином поінформовані про дату та час апеляційного розгляду, але й з`ясувати причини неприбуття цих учасників в судове засідання та вирішити питання про можливість продовження розгляду без учасників, які не з`явилися в судове засідання, або про відкладення судового розгляду, зокрема у разі визнання поважними причини їх не прибуття.

Апеляційний суд зазначає, що поважною причиною неприбуття особи, пов`язаною із її хворобою, відноситься не просто факт перебування її на лікарняному, а тяжка хвороба або перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням або вагітністю за умови неможливості тимчасово залишити цей заклад, та інше захворювання, яке об`єктивно унеможливлює з`явлення особи на виклик.

У повідомленні про відкладення розгляду справи має міститися конкретна інформація щодо об`єктивної неможливості з`явлення до суду з огляду на тяжкість захворювання або перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням або вагітністю, що є необхідною передумовою обґрунтованості ухваленого судом рішення про відкладення апеляційного розгляду, а також запобігання зловживанням процесуальними правами та дотримання розумних строків.

Разом з цим, вирішуючи питання про можливість проведення апеляційного розгляду за відсутності власника майна, апеляційний суд зазначає, що вона будучи належним чином повідомленою про судове засідання призначене на 02.12.2025 року не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не подавала.

Крім того, апеляційний суд зазначає що ані власник майна ані її представник не виявили бажання скористатися можливістю проведення судового засідання в режимі відеоконференції, у разі неможливості прибути безпосередньо до апеляційного суду, своєї правової позиції у будь-який інший доступний спосіб не висловили (письмові пояснення, доповнення, тощо).

За змістом Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат є фахівцем у галузі права, а відтак обізнаний із нормами права.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи, наведені представником власника майна у клопотанні про відкладення розгляду справи, призначеного на 02.12.2025 року, оскільки адвокат в силу своїх професійних прав та обов`язків, які передбачені договором про надання правової допомоги, визначені Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та який є юристом, що надає професійну правову допомогу учасникам правовідносин і якому відомо, що діючим КПК України чітко встановлено процедуру та строки розгляду апеляційної скарги доказів на поважність не прибуття в судове засідання не надав. В заяві від 01.12.2025 року адвокат посилався на те, що тривалість захворювання підтверджується наданими консультативним висновком від 25.11.2025 року. Колегія суддів відхиляє такі доводи представника власника майна, оскільки консультативний висновок від 25.11.2025 року не містить застережень про строки перебування на лікарняному або перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням, а лише підтверджує факт звернення адвоката ОСОБА_7 25.11.2025 року до лікаря.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що особа, яка подала апеляційну скаргу, належним чином та завчасно була повідомлена про час та місце судового розгляду і мав можливість спланувати розклад роботи і бути присутнім в судовому засіданні апеляційного суду або прийняти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Зважаючи на практику Європейського суду з прав людини та з огляду на положення Конвенції щодо обов`язку сторони цікавитися рухом справи, розгляд апеляційної скарги без участі власника майна та її представника не є порушенням права особи на доступ до правосуддя, оскільки суд розцінює такі дії як зловживання учасником справи процесуальними правами, що спрямовані на безпідставне затягування та перешкоджання розгляду справи, а доводи щодо незгоди з ухвалою слідчого судді викладені в апеляційній скарзі.

За таких обставин, суд вважає можливим провести апеляційний розгляд справи у відсутність власника майна ОСОБА_6 та її представника в межах доводів і вимог поданої апеляційної скарги та за наявними у справі відомостями, що також узгоджується з КПК України.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливим проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутності прокурора у кримінальному провадженні, власника майна та її представника, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду.

На підставі ч.4 ст.107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення розгляду без участі сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК України, пропущений процесуальний строк може бути поновлений суддею, якщо його пропущено з поважних причин.

У кожній справі суд має перевірити, чи наводить особа, яка заявляє клопотання про поновлення строків на оскарження судового рішення, такі підстави. Так, вирішення питання про поважність причин пропуску строку покладається на розсуд судді. Разом з тим, виходячи з системного тлумачення положень КПК України, зокрема ч. 3 ст. 37, ст. 138, п. 1 ч. 1 ст. 232, п. 1 ч. 1 ст. 336 КПК України, під поважними причинами пропуску процесуального строку слід розуміти фактичні обставини, які: 1) об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі особи, яка пропустила строк; 2) виникли та/або існували протягом строку, передбаченого КПК України для вчинення процесуальної дії; 3) безпосередньо унеможливили або істотно ускладнили можливість вчинення процесуальних дій у визначений КПК України строк; 4) підтверджуються належними доказами.

Таке визначення поважних причин пропуску строку відповідає усталеній судовій практиці Верховного Суду (судові рішення Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 28.01.2021 р. у справі № 201/1156/18, від 05.03.2020 р. у справі № 367/5629/16-к, від 30.09.2019 р. у справі № 635/4248/16-к, від 11.06.2019 р. у справі № 373/1742/15-к, від 11.06.2019 р. у справі № 523/11081/17).

Враховуючи, що доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження про поважність причин пропуску строку не спростовуються матеріалами справи, оскільки ухвала слідчого судді була постановлена без участі власника майна, а тому клопотання підлягає задоволенню.

Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі "Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Задовольняючи частково клопотання прокурора про арешт майна слідчий суддя виходив з того, що стороною обвинувачення надано достатньо доказів щодо необхідності накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, є достатні підстави вважати, що майно зберегло у собі сліди вчиненого кримінального правопорушення чи інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у зв`язку з цим, для спростування або підтвердження доводів сторони обвинувачення, необхідним є проведення досудового розслідування, тощо.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді.

Статтею ст.171 КПК України передбачено, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Статтею 100 КПК України передбачено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним ч.1 ст. 98 КПК України.

Отже, з огляду на положення ч.2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Слідчим відділом УСБУ в Харківській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001108 від 23 жовтня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 114-1, ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1, ч.5 ст.191, ч.1 ст.209, ч.1 ст.332 КК України.

26.09.2025 року ОСОБА_9 вручено повідомлення про підозру за ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1, ч. 5 ст. 191 КК України.

Санкція ч.5 ст.191 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна. Відповідно до правових положень ч.6 ст.12 КК України, Примітки до ст.45 КК України злочин кваліфікований за ч.5 ст.191 КК України є особливо тяжким корупційним злочином, оскільки за нього передбачене основне покарання у виді позбавлення волі на строк понад десять років.

Статтею 59 КК України встановлено, що покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до ч.2 ст.74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч.3 ст.65 СК України).

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною визначеною законом підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Досудовим розслідуванням встановлено, що починаючи з 08.04.2022 року посадові особи комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів», зокрема - директор комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів ОСОБА_9 , заступник директора з експлуатації вказаного комунального підприємства ОСОБА_10 , та начальник відділу матеріально-технічного забезпечення зазначеного комунального підприємства ОСОБА_11 , - організували та втілили у життя схему фіктивного працевлаштування осіб призовного віку на вказане комунальне підприємство для їх подальшого бронювання, як працівників, необхідних для забезпечення діяльності об`єктів критичної інфраструктури, а також з метою розтрати та привласнення грошових коштів комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів», що належали до фонду заробітної плати цього підприємства, яка була нарахована та виплачена зазначеним фіктивно працевлаштованим працівникам.

За версією органу досудового розслідування подальшому грошові кошти, отримані учасниками протиправної схеми, зокрема ОСОБА_9 , який достовірно знав, що грошові кошти одержані злочинним шляхом, з метою приховування та маскування джерела їх походження, використані під час укладення правочинів купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна, з його фактичним оформленням на третіх осіб, зокрема на ОСОБА_6 , з якою ОСОБА_9 з початку 2019 року спільно проживає (однією сім`єю), пов`язаний спільним побутом та має взаємні права та обов`язки, яка також є матір`ю спільної дочки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У подальшому, грошові кошти, отримані учасниками вищевказаної протиправної схеми, зокрема ОСОБА_9 , який достовірно знав, що грошові кошти одержані злочинним шляхом, з метою приховування та маскування джерела їх походження, використані під час укладення правочинів купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна, з його фактичним оформленням на третіх осіб, зокрема на ОСОБА_6 , з якою ОСОБА_9 з початку 2019 року спільно проживає (однією сім`єю), пов`язаний спільним побутом та має взаємні права та обов`язки, яка також є матір`ю спільної дочки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відтак, колегія суддів погоджується з доводами прокурора про наявність ризику того, що вказане майно може бути відчужене на користь третіх осіб з метою легалізації майна, одержаного злочинним шляхом причетними до вчинення кримінальних правопорушень особами.

Крім того, як убачається з матеріалів судового провадження, досудове розслідування здійснюється в тому числі за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.209 КК України за фактом легалізації (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом.

Тобто вказане в клопотанні майно за своєю специфікою та призначенням має певний зв`язок з розслідуваним кримінальним правопорушенням та могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення.

При постановленні ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, зокрема відповідність майна критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а також доведеність мети застосування арешту майна, а саме збереження речових доказів, розумність та співрозмірність обмеження права власності, необхідність виконання завдань у даному кримінальному провадженні, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання на цьому етапі досудового розслідування виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Колегія суддів ставиться критично до твердження апелянта про те, що ОСОБА_6 почала проживати з ОСОБА_9 однією сім`єю лише у 2024 році, що підтверджується декларацією ОСОБА_9 за 2024 рік, оскільки декларація ОСОБА_9 була подана 03.04.2024 року є річною декларацією, яка охоплює не тільки 2024 рік, а й 2023 рік.

Колегія суддів відхиляє доводи представника власника майна з приводу того, що ОСОБА_6 є добросовісним набувачем рухомого та не рухового майна, а тому у слідчого судді були відсутні підстави для задоволення клопотання прокурора, оскільки арешт майна, з метою забезпечення збереження речових доказів, накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Твердження апелянта про відсутність підстав для арешту майна та про те, що арештоване майно не може бути речовим доказом та не відповідає критеріям ст. 98 КПК України, є безпідставними, так як встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що майно може містити інформацію про походження, обіг та використання коштів, які можуть бути предметом злочину, а також підтверджувати зв`язок між причетною особою та фінансовими активами, здобутими злочинним шляхом, а отже арештоване майно відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Майно повинне бути досліджене під час досудового розслідування і може бути доказом по справі, зокрема для встановлення всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, а також необхідністю отримання висновків відповідних спеціалістів на підтвердження або спростування факту, які слугуватимуть встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні. Законність походження майна буде встановлено під час досудового розслідування.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження права власника майна завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання на цьому етапі досудового розслідування виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Майно та його походження повинне бути досліджене під час досудового розслідування і може бути доказом по справі, зокрема для встановлення всіх фактичних обставин кримінального правопорушення.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, ані власником, ані її представником не надано та колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційних скарг.

Колегія суддів, також враховує, що цей захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим. Разом з цим, у подальшому власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і майно їм може бути повернуто, згідно положень ст.174 КПК України.

За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Клопотання представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити, поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Салтівського районного суду м.Харкова від 30 вересня 2025 року про арешт майна.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Салтівського районного суду м.Харкова від 30 вересня 2025 року про арешт майнау кримінальному провадженні № 0001108 від 23 жовтня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 114-1, ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1, ч.5 ст.191, ч.1 ст.209, ч.1 ст.332 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4