Номер провадження: 11-сс/813/1907/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну в режимі відеоконференції скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 03.09.2025 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №000191, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.02.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч. 4, 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 03.09.2025 задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на майно, вилучене в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 , а саме:

- тримач SIM-карти мобільного оператора ПрАТ «Київстар» з номером НОМЕР_1 ; мобільний телефон марки «iPhone 11 Pro Max», в корпусі зеленого кольору, IMЕІ1: НОМЕР_2 , IMEІ 2: НОМЕР_3 , з сім-картою мобільного оператора ПрАТ «Київстар» з номером телефону НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_8 ; тримач SIM-карти мобільного оператора ПрАТ «Київстар» з номером НОМЕР_5 ; тримач SIM-карти мобільного оператора ПрАТ «Київстар» з номером телефону НОМЕР_4 ; банківську картку імітовану банком «ПУМБ» з номером НОМЕР_6 , яка належить ОСОБА_8 ;

- грошові кошти в сумі 12600 доларів США, купюрами номіналом 100 доларів США в кількості 126 купюр, які належать ОСОБА_8 ,

шляхом позбавлення права на володіння, розпорядження та користування вказаним майном до скасування арешту у порядку встановленому КПК України.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що вилучене в ході обшуку майно відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки вилучене майно могло зберегти на собі сліди вчинення зазначеного у клопотанні кримінального правопорушення, є всі підстави вважати, що було знаряддям вчинення злочину, грошові кошти отримані в результаті вчинення кримінально-протиправних дій, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна ОСОБА_8 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Доводи обґрунтовує тим, що клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні №000191 поверталося прокурору для усунення недоліків - двічі. ОСОБА_8 мав офіційний дохід. Документи щодо походження грошових коштів були додані до матеріалів справи з письмовим запереченням.

Прокурором взагалі не вказано підстав, у зв?язку з якими потрібно здійснити арешт майна, що є порушенням пункту 1 частини 2 статті 171 КПК України, також в даному клопотанні не зазначено документів, що підтверджують право власності на майно, що належить арештувати що є порушенням пункту 3 частини 2 статті 171 КПК України.

Отже, в поданому клопотанні прокурора не дотримано жодної вимоги статті 171 та статті 172 КПК України, що є грубим порушенням норм чинного КПК України.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати, відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладання арешту.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, думку представника власника майна, який підтирав вимоги апеляційної скарги, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст., для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження СУ ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування за матеріалами об`єднаного кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000191 від 18.02.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що посадові особи військової частини, зловживають службовим становищем, шляхом внесення недостовірних відомостей в офіційні документи на підставі яких особисто незаконно отримують грошові кошти в тому числі за безпосередню участь у бойових діях військовослужбовців, які фактично на військовій службі не перебувають.

В ході проведення досудового розслідування встановлено, що підставою реєстрації кримінального провадження у Єдиному реєстрі досудових розслідувань є матеріали 7 управління Департамента військової контррозвідки СБУ щодо зловживання службовим становищем посадовими особами військової частини шляхом внесення недостовірних відомостей в офіційні документи на підставі яких особисто незаконно отримують грошові кошти в тому числі за безпосередню участь у бойових діях військовослужбовців, які фактично на службі не перебувають.

Досудовим розслідуванням встановлено, що з лютого 2022 року по теперішній час, тобто в умовах воєнного стану, невстановлені службові особи НОМЕР_7 окремого батальйону радіоелектронної боротьби (в/ч НОМЕР_8 , АДРЕСА_2 ), зловживаючи своїм службовим становищем, шляхом неправомірного нарахування заробітної плати військовослужбовцям вказаної військової частини, у власних інтересах, здійснили розтрату грошових коштів з Державного бюджету України у великих розмірах.

Встановлено, що колишній командир НОМЕР_9 окремого батальйону радіоелектронної боротьби (в/ч НОМЕР_8 , АДРЕСА_2 ) (далі в/ч НОМЕР_8 ) підполковник ОСОБА_9 налагодив схему незаконного збагачення шляхом призову на військову службу громадян України, які фіктивно проходять військову службу, залучення підлеглих військовослужбовців для проведення будівельних робіт у власних інтересах та в інтересах своїх заступників, продаж паливно-мастильних матеріалів військової частини та продуктового забезпечення особового складу за сприянням своїх заступників та командирів рот та взводів.

Так, за вказівкою ОСОБА_9 командир 4 роти радіоперешкод в/ч ОСОБА_10 , командир взводу матеріального забезпечення в/ч ОСОБА_11 , командир 1 роти радіоперешкод в/ч ОСОБА_12 , командир 2 роти радіоперешкод ОСОБА_13 , командир взводу радіоперешкод в/ч ОСОБА_14 , командир взводу радіоперешкод в/ч ОСОБА_15 , командир взводу радіоперешкод ОСОБА_16 , командир взводу радіоперешкод в/ч ОСОБА_17 , командир 3 роти радіоперешкод ОСОБА_18 , командир взводу радіоперешкод в/ч ОСОБА_19 , заступник командира 1 роти радіоперешкод з озброєння в/ч ОСОБА_20 , командир взводу радіоперешкод в/ч ОСОБА_21 , командир ремонтного взводу в/ч ОСОБА_22 , заступник начальника штабу з мобілізаційної роботи ОСОБА_23 , командир взводу охорони в/ч ОСОБА_24 , командир взводу зв`язку в/ч ОСОБА_25 , заступник командира батальйону з озброєння- начальник технічної частини в/ч ОСОБА_26 , старший інженер технічної частини ОСОБА_27 , начальник клубу в/ч ОСОБА_28 , начальник медичного пункту начальник медичної служби ОСОБА_29 готують кожного місяця рапорти про виплату грошового забезпечення, бойові виплати та грошової надбавки на відсутніх військовослужбовців.

Крім цього, встановлено, що підбором військовослужбовців, які фіктивно проходять військову службу у в/ч НОМЕР_8 та збором з них грошових коштів займаються заступник командира частини начальник логістики в/ч НОМЕР_8 капітан ОСОБА_30 , начальник складу паливно-мастильних матеріалів ОСОБА_31 , заступник командира в/ч ОСОБА_32 , начальник штабу в/ч ОСОБА_33 , заступник командира начальника штабу в/ч ОСОБА_34 .

За результатами аналізу матеріалів, встановлено відсутність на військовій службі 60 військовослужбовців в/ч НОМЕР_8 , відсутність яких прикривають безпосередні їх командири.

Таким чином, службовими особами військової частини НОМЕР_8 , всупереч імперативних вимог Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», а також Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України №280 від 15.09.2022 «Про затвердження Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України» здійснено розтрату коштів Державного бюджету України в умовах воєнного стану, вчинене у великих розмірах, вчинене організованою групою, що в подальшому стало підставою на реалізацію незаконного нарахування грошових коштів на розрахункові рахунки осіб, які фактично не виконували обов`язки військовослужбовців.

Вказані факти підтверджуються матеріалами кримінального провадження, а саме: повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, допит свідка, матеріали виконаного доручення слідчого співробітниками 1 відділу 7 управління ДВКР СБУ, інформація з ГУ Пенсійного фонду України в Одеській області, інформація з ГУ ДПС в Одеській області, іншими матеріалами досудового розслідування.

Так, 25.06.2025 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси по проведено обшук приміщень за місцем проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 , під час якого виявлено та вилучено: тримач SIM-карти мобільного оператора ПрАТ «Київстар» з номером НОМЕР_1 ; мобільний телефон марки «iPhone 11 Pro Max», в корпусі зеленого кольору, IMЕІ1: НОМЕР_2 , IMEІ 2: НОМЕР_3 , з сім-картою мобільного оператора ПрАТ «Київстар» з номером телефону НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_8 ; тримач SIM-карти мобільного оператора ПрАТ «Київстар» з номером НОМЕР_5 ; тримач SIM-карти мобільного оператора ПрАТ «Київстар» з номером телефону НОМЕР_4 ; грошові кошти в сумі 12600 доларів США, купюрами номіналом 100 доларів США в кількості 126 купюр, які належать ОСОБА_8 ; банківську картку імітовану банком «ПУМБ» з номером НОМЕР_6 , яка належить ОСОБА_8 .

Перелічені речі та документи у відповідності до ст. 98 КПК України, постановою слідчого визнані речовими доказами у даному кримінальному провадженні, оскільки зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту та обставин кримінального правопорушення, виявити які вдасться лише за допомогою проведення додаткових слідчих дій та відповідних криміналістичних експертиз у науково - дослідних експертних установах.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси 14.07.2025 клопотання прокурора про накладення арешту на вищеперераховане майно, повернуто для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині.

Так, на виконання вищезазначеної ухвали прокурор зазначає, що 25.06.2025 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191 КК України ОСОБА_9 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 та ОСОБА_37 .

З повідомленої підозри вбачається, що ОСОБА_8 є військовослужбовцем в/ч НОМЕР_8 , який певний проміжок часу фактично не ніс службу, що дозволяє зробити висновок, що грошове забезпечення було йому виплачено в цей період безпідставно та надало змогу особам, причетним до вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України заволодіти такими грошовими коштами.

В резолютивній частині ухвали про обшук слідчим суддею наданий дозвіл на проведення обшуку з метою відшукання і вилучення зокрема мобільних телефонів, банківські картки, сім-картки операторів стільникового зв`язку та грошових коштів, здобутих злочинним шляхом.

Вилучені в ході обшуку помешкання ОСОБА_8 речі входять до переліку таких, щодо яких наданий дозвіл на вилучення відповідно до ухвали про обшук.

Документів щодо походження вилучених в ході обшуку грошових коштів ОСОБА_8 органу досудового розслідування не надав.

Виявлені і вилучені мобільні телефони, сім-картки, банківські картки потребують детального огляду та співставлення з доказами, отриманими в ході досудового розслідування.

З метою проведення огляду вилучених мобільних телефонів, встановлення інформації, яка може мати доказове значення у кримінальному провадженні слідчим надано доручення в порядку ст. 40 КПК України 7 управлінню ДВКР СБУ в Одеській області за №85798-2025 від 03.07.2025. Доручення перебуває на виконанні.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді, що на підставі долучених до клопотання матеріалів, прийшов до висновку, що вилучене під час обшуку майно, може відповідати критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки є підстави вважати, що могло бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, підлягають конфіскації як виду покарання, що встановлюються під час кримінального провадження, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна.

Так, вилучені під час обшуку мобільний телефон, інші електронні носії інформації, необхідно для проведення їх детального огляду, проведення судових експертиз, які неможливо провести без наявності у органу досудового розслідування вилученого майна, з метою встановлення наявності доказів, що можуть мати суттєве значення для кримінального провадження.

Вилучена під час обшуку банківська картка може підтвердити або спростувати факт надходження коштів на відповідний банківський рахунок за вчинення неправомірних дій, які досліджуються в рамках цього кримінального провадження.

Стосовно доводів представника щодо легальності походження вилучених грошових коштів суд апеляційної інстанції зазначає, що вони будуть предметом перевірки під час подальшого досудового розслідування. При цьому, зазначені грошові кошти були вилучені саме за місцем мешкання особи, що може бути причетна до вчинення злочину у пов`язаного з розтратою грошових коштів з Державного бюджету України у великих розмірах, а відомості зазначені в наданій декларації ФОП ОСОБА_38 достеменно не свідчать про тотожність цих грошових коштів та легальність їх походження.

Крім того, не надано доказів конвертації грошових коштів, а саме: квитанцій, згідно яких здійснювалося придбання/обмін гривні на грошову одиницю долари США, номінал яких був вилучений під час проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 .

Також колегія суддів враховує, що разом з грошовими коштами були виявлені електронні носії інформації та банківська картка після огляду та детального дослідження яких може бути встановлено причетність його власника до кримінально-протиправних дій передбачених ч.ч. 4, 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

Таким чином, слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку, що не можна достеменно стверджувати, що вилучені грошові кошти не отримані від кримінально-протиправної діяльності. Їх зв`язок із вчиненням кримінального правопорушення передбаченого ч.ч. 4, 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України підлягає перевірці з боку органу досудового розслідування, а тому арешт такого майна є виправданий.

З огляду на вищевикладене, будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 03.09.2025 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №000191, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.02.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч. 4, 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4