Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/304/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 185 (81, 86-1, 140) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2025 року м.Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому дистанційно в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000046 за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 лютого 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Новомиргород Кіровоградської області, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, не одруженого, проживаючого разом зі співмешканкою, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , такий, що не має судимостей

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено від відбуття призначеного покарання, з випробуванням з іспитовим строком на 1 з покладенням обовязків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та юридичної кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним за ч. 4 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без застосування статей 75,76 КК України. В іншій частині вирок суду залишити без зміни. Свої вимоги обґрунтовує тим, що при призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції не в повній мірі взяв до уваги те, що ОСОБА_8 , бажаючи уникнути покарання просто визнав свою провину під тиском здобутих проти нього доказів. ОСОБА_8 не попросив пробачення у потерпілої, як і не здійснив дій щодо відшкодування завданих злочином збитків. Крім того, ОСОБА_8 вів себе зухвало в той час, коли родина потерпілої сама розкрила цей злочин. Потерпіла вважає, що суд неправильно оцінив дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_8 . Так, останній не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, проживає зі співмешканкою, не працює, а таким чином фактично знаходиться на утриманні своєї співмешканки. Крім того, ОСОБА_8 раніше неодноразово був засуджений за корисливі злочини проти власності. Також, суд першої інстанції, призначаючи покарання, не врахував і досудову доповідь відповідного органу пробації про обвинуваченого у кримінальному провадженні, яка містить висновок, що існує високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та середній ризик небезпеки для суспільства. Також, суд першої інстанції проігнорував і той факт, що фактично ОСОБА_8 тричі проникав до будинку потерпілої з метою вчинення крадіжок, дві з яких були декриміналізовані. Ці дії він вчиняв з корисною метою, щоб мати гроші на купівлю та подальше вживання алкогольних напоїв і злочин він вчинив саме в стані алкогольного сп`яніння. Не врахування судом всіх перелічених обставин і стало підставою для постановлення у справі незаконного вироку. Саме тому потерпіла вважає, що вирок суду не є законним та суд неправильно призначив таке покарання, яке є занадто м`яким, і просить суд призначити більш тяжке покарання.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винними за те, що він 20 грудня 2023 року, у вечірній час, точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено перебував за місцем свого проживання на території домоволодіння АДРЕСА_1 . У цей час в останнього виник прямий злочинний умисел направлений на таємне викрадення будь-якого майна, що знаходилося на сусідній огородженій парканом території домоволодіння АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_6 ..

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, розуміючи, що його злочинні дії нікому не помітні, з корисливих мотивів, через паркан незаконно проник на територію вищевказаного домоволодіння, яка є сховищем та попрямував до приміщення будинку. Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 розбив скло у вікні житлового будинку розташованого на території домоволодіння АДРЕСА_1 та незаконно проник у його приміщення, де підшукав та таємно викрав майно на загальну суму 3914 гривень 38 копійок. У подальшому, ОСОБА_8 утримуючи викрадене майно при собі, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим розпорядився на свій власний розсуд, спричинивши своїми умисними протиправними діями ОСОБА_6 матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Заслухавши доповідача, в дебатах думку представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_10 , які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, вирок суду першої інстанції без зміни, прокурора, який підтримав апеляцію потерпілого та просив виключити з мотивувальної частини вироку обтяжуючу обставину, а саме вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння та посилання у вступній частині вироку на судимість, дослідивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія судів дійшла до наступних висновків.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, ґрунтується на достовірних та узгоджуваних між собою доказах, які зібрані у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку, належно оцінені судом та наведені у вироку.

Так, висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, кваліфікація його дій за ч.4 ст. 185 КК України, в апеляційній скарзі не оспорюється, а тому відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду у цій частині колегією суддів не переглядається.

Дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, та в умовах воєнного стану.

Щодо доводів представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначені остаточного покарання, то на думку колегії суддів, вони є слушними.

Приписами ч. 2 ст. 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є тяжким злочином, відомості про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо.

Обставинами, які пом`якшують покарання, визнано щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Разом з тим, є помилковими висновки суду першої інстанції про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з огляду на таке.

Так, звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував особу обвинуваченого та відношення до вчиненого, а саме, щире каяття, та дійшов висновку про можливість виправлення останнього без відбування покарання, та його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Щодо наявності щирого каяття, то апеляційний суд наголошує, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду (справа № 462/1937/18 від 28.06.2022 року), щире каяття передбачає не лише формальне визнання вини, а й дійсне, відверте усвідомлення своєї протиправної поведінки, що виражається у реальному жалю за вчинене, активних діях, спрямованих на виправлення наслідків злочину, усунення заподіяної шкоди та недопущення подальших правопорушень.

Одночасно у колегії суддів викликає сумніви щире каяття ОСОБА_8 , оскільки щире каяття це не формальна вказівка обвинуваченого на визнання ним своєї винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, які є очевидними, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну (негативну) оцінку обвинуваченим своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальними правопорушеннями ситуації, зокрема відшкодування спричиненої матеріальної та моральної шкоди або усунення цієї шкоди у інший спосіб, бажання виправити ситуацію, яка склалась внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, співчування потерпілій тощо. Тобто, факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен об`єктивно знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15.11.2021 у справі № 199/6365/19), але, як убачається з матеріалів кримінального провадження, матеріальна шкода завдана обвинуваченим до цього часу не відшкодована.

Отже, той факт, що ОСОБА_8 визнав свою вину, само по собі не може безумовно свідчити про його щире каяття, а інших обставин, які б об`єктивно підтверджували щире каяття обвинуваченого не убачається.

Із матеріалів кримінального провадження також не вбачається наявності у ОСОБА_8 належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки, її осуду, бажання виправити ситуацію, яка склалася, відшкодувати завдану шкоду потерпілій.

Натомість, матеріали справи доводять стійкість сформованої протиправної поведінки обвинуваченого, адже попри суттєві заходи впливу, які раніше вже застосовувалися до нього з боку держави з метою не лише покарання, а й виправлення і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, ОСОБА_8 знову вчинив тяжкий злочин в умовах воєнного стану.

Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам неодноразового проникнення, а саме тричі до будинку потерпілої, з метою вчинити крадіжки, що свідчить про стійку злочинну налаштованість останнього. Незважаючи на те, що по двом епізодам закрито провадження на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з декриміналізацією, сама по собі кількість вказаних епізодів та їх систематичність свідчать про стале протиправне мислення обвинуваченого та використання вчинення злочинів як основного засобу існування, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи ОСОБА_8 .

Досудова доповідь про обвинуваченого у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 містить висновок органу пробації, що існує високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та середній ризик небезпеки для суспільства.

Таким чином, судом першої інстанції повною мірою не враховано, що ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі за вчинення корисливих злочинів, відбував покарання реально. Але це не призвело до позитивних змін в його особистості та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, він не зробив належних висновків, та знову вчинив корисливий злочин.

Окрім того, у судовому рішенні також відсутній аналіз особистих характеристик ОСОБА_8 з огляду на критерії, які мають враховуватись судом при вирішенні питання про можливість виправлення особи без відбування покарання, як того вимагає ст. 75 КК України. Він не працює, стійких соціальних зв`язків не має.

Згідно характеристики, яка надійшла на адресу апеляційного суду, характеризується негативно, веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, в побуті зарекомендував себе з негативного боку, від попередніх помилок висновків не зробив. Повторне вчинення умисних корисливих злочинів свідчить про відсутність у нього мотивації до правослухняної поведінки, що виключає можливість його виправлення без реального відбування покарання.

Колегія суддів повністю враховує думку потерпілої ОСОБА_6 , яка наполягає на реальному відбуттю покарання обвинуваченим ОСОБА_8 .

Вищенаведене на переконання колегії суддів, свідчить, що вчинення злочину є наслідком свідомо обраного ОСОБА_8 способу життя, який він змінювати не бажає, реального негативного ставлення до вчиненого не виявляє та в дійсності свою злочинну поведінку не засуджує.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування покарання та про можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки це рішення прийнято без врахування вищевказаних обставин.

В той же час, колегія суддів вважає, що місцевим судом помилково визначено обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_8 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи наявність такої обтяжуючої вину обставини, як вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння, суд першої інстанції вийшов за межі пред`явленого органом досудового розслідування обвинувачення.

Відповідно до вимог ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, за виключенням випадків, коли суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Пунктом 6 статті 291 КПК України визначено, що окрім іншого, обвинувальний акт має містити відомості щодо наявності або відсутності обставин, які обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченому.

Відповідно до змісту обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого не встановлено.

Отже, пославшись у вироку на обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, суд не тільки вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, а й погіршив його становище, що свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини вироку суду посилання на те, що ОСОБА_8 раніше судимий, з огляду на таке.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження, у вступній частині вироку зазначено, що ОСОБА_8 раніше судимий вироком Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 28.12.1998 за ст. 19, ч. 3 ст. 81, ст. 44 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, в порядку ст. 46-1 КК України з відстрочкою виконання вироку на 2 роки; вироком Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12.06.2000 за ч. 3 ст. 81, ч.2 ст. 140, ст. 42, ст. 43 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна; вироком Знам`янського міського суду Кіровоградської області від 20.06.2007 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі; вироком Шполянського районного суду Черкаської області від 26.04.2012 за ст. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Згідно із п.8 ч.1 ст.89 КК України, такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені за вчинення злочину до основного покарання у виді позбавлення волі, якщо вони протягом шести років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.5 ст.90 КК України, якщо особа, що відбула покарання, до закінчення строку погашення судимості знову вчинить кримінальне правопорушення, перебіг строку погашення судимості переривається і обчислюється заново. У цих випадках строки погашення судимості обчислюються окремо за кожне кримінальне правопорушення після фактичного відбуття покарання (основного та додаткового) за останнє кримінальне правопорушення.

Судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину.

Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашено або знято, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала.

Зазначене вище, узгоджується з висновками Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 17.09.2020 (справи № 739/1140/18) та 20.04.2023 (справа № 206/1127/21).

Дослідивши дані про попередні судимості обвинуваченого, колегія суддів зазначає, що з урахуванням вимог ст. 89 ч. 1 п.8, ч.5 ст. 90 КК України, судимості ОСОБА_8 погашені, а отже, в силу ст. 89 КК України, він не має судимостей.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вищевказані судимості підлягають виключенню зі вступної частини вироку суду першої інстанції.

Отже, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку зі звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з ухваленням нового вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність через застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання є підставою для ухвалення вироку судом апеляційної інстанції.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що спричинило неправильне звільнення обвинуваченого від покарання, та відповідно до вимог, передбачених п.4 ч.1 ст.420 КПК України, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання відповідно до положень ст.65 КК України в межах, установлених у санкції ч.4 ст.185 КК України, з урахуванням тяжкості вчиненого правопорушення, його наслідків і даних про особу обвинуваченого, без застосування положень ст.75 КК України.

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 лютого 2025 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.

Визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з дня фактичного затриманняОСОБА_8 .

В решті вирок суду залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді: