Справа № 145/330/25
Провадження №1-кп/145/57/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2026 р. селище Тиврів

Тиврівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Тиврівського районного суду Вінницької області обвинувальний акт, складений у кримінальному провадженні №000017 від 13.01.2025, та додані до нього документи, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гнівань Тиврівського району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Тиврівського районного суду Вінницької області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №000017 від 13.01.2025 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявила клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, яке мотивувала тим, що підставою продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри та обвинувачення у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а також продовження існування ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме:

- переховування обвинуваченого від суду, оскільки ОСОБА_4 усвідомлює тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання винним в інкримінованому кримінальному правопорушенні. Зазначені обставини підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «XV проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Таким чином, обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_4 , який на теперішній час обвинувачується у скоєні тяжкого злочину, будучи обізнаним та розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

- незаконного впливу обвинуваченого на свідків, оскільки згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Перебуваючи на волі ОСОБА_4 матиме можливість незаконно впливати на свідків з метою створення сприятливих для себе умов;

- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 не має стійких соціальних зв`язків.

Застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого, запобіжного заходу не може запобігти вищевказаним ризикам, оскільки:

- особисте зобов`язання є недостатньо суворим запобіжним заходом, враховуючи тяжкість вчиненого злочину та міру можливого покарання, особу обвинуваченого, його репутацію та соціальні зв`язки;

- особиста порука не може бути застосована, оскільки в ОСОБА_4 відсутні поручителі, які заслуговують на довіру та зможуть доставити останнього до органу досудового розслідування чи в суд на першу вимогу;

- домашній арешт також не може бути застосований, оскільки антисоціальна поведінка ОСОБА_4 свідчить про те, що він, перебуваючи на волі, може продовжити свою злочину діяльність, вчинити інше кримінальне правопорушення, а також матиме можливість незаконно впливати на свідків з метою створення сприятливих для себе умов.

Всі вищевказані обставини у своїх сукупності свідчать про те, що застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_4 в рамках даного кримінального провадження є недоцільним та малоефективним, оскільки вони не можуть запобігти наявним ризикам. У зв`язку із цим, існує необхідність продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Враховуючи викладене прокурор просить продовжити обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб.

Судом з`ясовано думки інших учасників судового провадження з приводу заявленого прокурором клопотання.

Захисник ОСОБА_5 , посилаючись на наявність в ОСОБА_4 дружини та доньки, тобто стійких соціальних зв`язків, тривалість перебування його під вартою, прокурором не обґрунтовано заявлених ризиків, його підзахисний є раніше не судимою особою, у нього відсутній закордонний паспорт, просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора та застосувати до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту або зменшити визначений розмір застави.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав позицію свого захисника.

Потерпіла ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, 12.03.2025 надала до суду заяву, в якій просила дану справу розглянути у її відсутності, у зв`язку з її поганим станом здоров`я. Претензій матеріального чи морального характеру до ОСОБА_4 вона не має.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши клопотання, обвинувальний акт та додані до нього матеріали, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 331 КПК України суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали, згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 КПК України, повинно також містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що обставини справи виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Судом встановлено, що відповідно до формулювання обвинувачення відносно ОСОБА_4 , викладеному в клопотанні та обвинувальному акті, досудовим розслідуванням встановлено, що в ранковий час доби 12 січня 2025 року ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем свого проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , розпивав алкогольні напої із раніше знайомим ОСОБА_7 . В подальшому під час спільного вживання алкогольних напоїв між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 відбувся конфлікт на побутовому ґрунті, в ході якого у ОСОБА_4 з мотивів раптово виниклих особистих неприязних відносин по відношенню до ОСОБА_7 виник умисел, направлений на спричинення умисних тяжких тілесних ушкоджень останньому. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на нанесення ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільнонебезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно- небезпечні наслідки, діючи умисно, маючи суттєву фізичну перевагу над потерпілим, із прикладанням значної фізичної сили, неодноразово завдав цілеспрямовані удари руками по різним частинам тулуба ОСОБА_7 , в тому числі в ділянку життєво важливих органів - серця та легенів, порушення функцій яких спричиняє загрозливі для життя явища, чим спричинив останньому тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких ОСОБА_7 в подальшому помер.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи на тілі трупа ОСОБА_7 виявлено тупу травму грудної клітини з переломом грудини, з численними переломами ребер справа - 2, 3, 4, 5, 6-те подвійні по середньоключичній та по пригрудинній лініях, 7, 8, 9, 10-те одинарні переломи по косій лінії від середньо-ключичної до передньої пахвинної ліній, зліва - переломи 2, 3, 4-го ребер подвійні по середньо-ключичній та пригрудинних лініях та переломи 5, 6, 7-го ребер одинарні по середньо-ключичній лінії, з масивними крововиливами навколо переломів, пошкодженням пристінкової, вісцеральної плеври, з пошкодженням паренхіми легень з масивними крововиливами у вигляді просякання клітковини середостіння та серозних оболонок органів середостіння, з двостороннім пневмотораксом та гемотораксом справа 0,8л, зліва 0,6л. Дана травма за ознакою небезпеки для життя належить до тяжких тілесних ушкоджень та стоїть в причинному зв`язку зі смертю (п.2.1.3.о) Правил судовомедичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України - умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, таке, що спричинило смерть потерпілого.

Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу, суд приймає до уваги наступне.

Ухвалою слідчого судді Тиврівського районного суду Вінницької області від 16.01.2025до ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк шістдесят днів, тобто до 14.03.2025 (включно), без визначення застави.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області 14.03.2025 відносно обвинуваченого ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 12.05.2025 включно, без визначення застави.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області 09.05.2025 відносно обвинуваченого ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 07.07.2025 включно, без визначення застави.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області 30.06.2025 відносно обвинуваченого ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 28.08.2025 включно, з визначенням застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що в грошовому виразі становить 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень 00 копійок.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області 19.08.2025 відносно обвинуваченого ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 17.10.2025 включно, з визначенням застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що в грошовому виразі становить 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень 00 копійок.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області 19.08.2025 відносно обвинуваченого ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 17.10.2025 включно, з визначенням застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що в грошовому виразі становить 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень 00 копійок.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області 10.10.2025 відносно обвинуваченого ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 08.12.2025 включно, з визначенням застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що в грошовому виразі становить 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень 00 копійок.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області 03.12.2025 відносно обвинуваченого ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 31.01.2026 включно, з визначенням застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що в грошовому виразі становить 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень 00 копійок.

Згідно вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

З процесуальної точки зору «ризик» розглядається як оціночне кримінальне процесуальне поняття. Виходячи з аналізу ст. 177 КПК «ризик» це перш за все ймовірність небажаної поведінки.

Ризики, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому, кримінальне процесуальне законодавство не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає підтвердження того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

При встановленні наявності ризику переховування від суду слід враховувати характер висунутого обвинувачення та суворість покарання, яке може бути призначене у разі доведення винуватості. Так, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, яке, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на тривалий строк, що дає підстави вважати, що у подальшому він може переховуватись від суду, тобто наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. Водночас, у відповідності до п. «с» ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, допускається взяття особи під варту з метою запобігти цій особі зникнути після скоєння злочину.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу (ч.4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків може існувати не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом. Враховуючи, що обвинуваченому відомі контактні дані свідків у кримінальному провадженні, а також стадію судового розгляду, останній може незаконно впливати на вказаних осіб, шляхом проведення зустрічей з ними, спонуканням до зміни показів з метою надання останніми показань, які є вигідними саме для обвинуваченого, узгоджувати покази між собою, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У ч. 1 ст. 183 КПК України зазначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пунктом 2 ч. 4 ст. 183 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства, а також щодо злочину, який спричинив загибель людини.

На переконання суду, в клопотанні обґрунтовано наявність низки ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які на даний час не зменшились, враховуючи обставини кримінального правопорушення, його наслідки, стадію судового розгляду кримінального провадження, тяжкість покарання у разі доведення вини за скоєний злочин, особу обвинуваченого, його соціальні зв`язки, який проживає один, не працює, є пенсіонером. Тому суд під час розгляду клопотання дійшов обґрунтованого висновку, що обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може: переховуватися від суду, оскільки йому може загрожувати покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 121 КК України, у виді позбавлення волі терміном до 10 років, а тому усвідомлюючи можливу відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєне, може спробувати переховуватись відсуду; незаконно впливати на свідків, оскільки кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, а за встановленою КПК процедурою допиту свідків суд отримує показання безпосередньо в судовому засіданні, тобто існують ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст.177 КПК України.

Суд вважає, що клопотання прокурора, крім наведених у клопотанні правових позицій ЄСПЛ, узгоджується також з правовою позицією, викладеною у рішенні Європейського суду з прав людини у справі за скаргою «Москаленко проти України», де зазначено, що обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла первісно виправдовувати його тримання під вартою. Необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також була достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою. Також вказано, що суворість покарання, яке може бути призначене, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

При цьому суд враховує вимоги ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», фактичні обставини справи, особу обвинуваченого та характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання за кримінальне правопорушення, у їх взаємозв`язку з можливими ризиками по справі, а тому суд не вбачає ґрунтовних підстав для можливості застосування інших запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, як таких, що недостатні для запобігання ризикам.

Враховуючи наведене, суд дійшов переконання, що обвинуваченому ОСОБА_4 необхідно продовжити строк тримання під вартою, оскільки застосування саме такого запобіжного заходу здатне запобігти встановленим ризикам та забезпечить виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків.

Водночас, суд, враховуючи особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є пенсіонером та особою з інвалідністю третьої групи, має постійне місце проживання, сталі соціальні зв`язки, позитивну характеристику за місцем проживання, як про те зазначав захисник, вважає за можливе визначити обвинуваченому заставу.

Згідно з п. 2 частини 5 ст. 182 КПК України застава визначається у таких межах щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Таким чином, головним критерієм для визначення розміру застави є його достатність для забезпечення виконання підозрюваним його процесуальних обов`язків.

Саме така позиція міститься в рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, у п. 25 рішення у справі «Істоміна проти України» Суд зазначив, що гарантія, передбачена пунктом 3 статті 5 Конвенції, покликана забезпечити не відшкодування будь-якої шкоди, завданої внаслідок передбачуваного злочину, а лише присутність обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого, належне йому майно та його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави або вжиття заходів проти поручителів у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти.

Зважаючи на те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких, характер завданої кримінальним правопорушенням шкоди, суд, враховуючи особу обвинуваченого, вважає за доцільне визначити заставу у розмірі 70 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки саме цей розмір застави, у разі її внесення, на переконання суду, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового і сімейного стану обвинуваченого, а також встановлених судом ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, достатньою мірою гарантуватиме виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

З огляду на вищенаведене, враховуючи те, що прокурором в ході розгляду даного клопотання доведено, що вказані в його клопотанні ризики, передбачені п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, є достатніми для переконання та не перестали існувати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів в даному випадку є недоцільним, і саме тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 може запобігти встановленим в судовому засіданні ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а тому клопотання прокурора суд вважає обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає до задоволення.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 31, 177, 183, 184, 197, 199, 314-316, 331, 369, 370, 372 КПК України, ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 задовольнити.

Продовжити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Гнівань Тиврівського району Вінницької області, проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 ,запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) діб, починаючи з 23 січня 2026 року по 23 березня 2026 року включно.

Визначити ОСОБА_4 заставу у розмірі 70 (сімдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що в грошовому виразі становить 232 960 (двісті тридцять дві тисячі дев`ятсот шістдесят) гривень 00 копійок, після внесення якої обвинувачений звільняється з-під варти, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому вона перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього обвинуваченого під вартою. З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

У разі звільнення обвинуваченого з-під варти у зв`язку з внесенням ним застави, покласти на обвинуваченого такі обов`язки:

1) прибувати до прокурора, суду із встановленою ними періодичністю або за викликом;

2) не відлучатися з населеного пункту, де він проживає, без дозволу прокурора або суду;

3) повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками у кримінальному провадженні.

Строк дії запобіжного заходу у вигляді застави, в разі її внесення, та обов`язків, покладених на обвинуваченого в разі його звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави, визначити до 23 березня 2026 року.

Ухвала суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою діє з 23 січня 2026 року по 23 березня 2026 року включно.

Копію ухвали суду вручити прокурору та обвинуваченому.

Копію ухвали суду направити начальнику Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

Ухвала суду в частині продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою може бути оскаржена безпосередньо до Вінницького апеляційного суду впродовж 5 днів з дня її оголошення, а особою, яка тримається під вартою, з моменту вручення копії ухвали. В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Ухвалу суду проголошено 23 січня 2026 року.

Суддя ОСОБА_1