Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

03 лютого 2026 року м. Рівне

Справа № 761/24736/22

Провадження № 11-кп/4815/197/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисників-адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10

потерпілої ОСОБА_11

представника потерпілої адвоката ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0006446 щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Заболотенці Млинівського району Рівненської області, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, уродженки с. Великі Озера Дубровицького району Рівненської області, мешканки АДРЕСА_2 , раніше не судимої, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_3 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 206-2, ч. 2 ст. 205-1 КК України, за апеляційними скаргами представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 , захисника обвинуваченої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_13 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 на ухвалу Демидівського районного суду Рівненської області від 06 червня 2025 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Демидівського районного суду Рівненської області від 06 червня 2025 року кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 206-2, ч. 2 ст. 205-1 КК України, закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_14 до обвинуваченого ОСОБА_7 в рамках кримінального провадження № 0006446 від 23.09.2020 року залишено без розгляду.

Витрати, понесені у вказаному кримінальному провадженні органом досудового розслідування на проведення судових експертиз, віднесено на рахунок держави.

Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_11 145000 грн. процесуальних витрат.

Вирішено питання щодо скасування арештованого майна.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у кримінальному правопорушенні, передбаченого ч.2 ст.205-1 КК України, - умисному внесенні в документи, які, відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, завідомо неправдивих відомостей, а також умисному поданні для проведення такої реєстрації документів, які містять завідомо неправдиві відомості, за попередньою змовою групою осіб, службовою особою з використанням свого службового становища.

Крім того, у протиправному заволодінні майном підприємства, в тому числі, частками їх засновників, шляхом вчинення правочинів з використанням підроблених документів підприємства, за попередньою змовою групою осіб, службовою особою з використанням службового становища, що заподіяло велику шкоду, - вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.206-2 КК України.

ОСОБА_6 обвинувачується у кримінальному правопорушенні, передбаченого ч.5 ст.27, ч.2 ст.205-1 КК України, - пособництві під час внесення в документи, які, відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, завідомо неправдивих відомостей, а також умисному поданні для проведення такої реєстрації документів, які містять завідомо неправдиві відомості, за попередньою змовою групою осіб, службовою особою з використанням свого службового становища .

Крім того, в пособництві у протиправному заволодінні майном підприємства, у тому числі, частками їх засновників, шляхом вчинення правочинів з використанням підроблених документів підприємства, за попередньою змовою групою осіб, службовою особою з використанням службового становища, що заподіяло велику шкоду, - вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.206-2 КК України.

ОСОБА_8 обвинувачується у кримінальному правопорушенні, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.206-2 КК України, - пособництві у протиправному заволодінні майном підприємства, у тому числі, частками їх засновників, шляхом вчинення правочинів з використанням підроблених документів підприємства, за попередньою змовою групою осіб, службовою особою з використанням службового становища, що заподіяло велику шкоду.

Оскаржуване рішення обґрунтовано тим, що строки давності притягнення ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 206-2, ч. 2 ст. 205-1 КК України минули, а, відтак, вказані особи підлягають звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

У поданих апеляційних скаргах та запереченнях на ухвалу Демидівського районного суду Рівненської області від 02 травня 2025 року:

Захисник-адвокат ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 , захисник-адвокат ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та захисник-адвокат ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , не оспорюючи ухвали в частині звільнення від кримінальної відповідальності обвинувачених із закриттям кримінального провадження, не погоджуються із рішенням в частині стягнення солідарно із обвинувачених процесуальних витрат в сумі 145000 грн.

Зазначають, що 27 січня 2025 року було подано клопотання щодо звільнення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а щодо обвинуваченого ОСОБА_8 аналогічне клопотання подано 01 квітня 2025 року. Однак, суд 01 травня 2025 року безпідставно залучив до провадження ОСОБА_11 , яка, на їхню думку, не надала належних документів на підтвердження того, що являється правонаступником після смерті чоловіка ОСОБА_14 , продовжив судовий розгляд та стягнув з підзахисних суму витрат на її користь.

Просять ухвалу Демидівського районного суду Рівненської області від 06 червня 2025 року в частині стягнення солідарно з обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_11 понесених процесуальних витрат в сумі 145000 грн скасувати, як і ухвалу Демидівського районного суду від 02.05.2025 року про визнання ОСОБА_11 потерпілою, яка є незаконною.

Представник потерпілої ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_12 , покликаючись на істотне порушення судом вимог кримінального процесуального законодавства, доводить, що ухвала суду про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 винесена в порушення вимог ст. 318 КПК України, у зв`язку з чим просить її скасувати із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Вказує, що судом першої інстанції було затягнуто розгляд справи і закрито провадження за строками давності, що позбавило потерпілу сторону права на своєчасний та належний судовий розгляд.

В запереченнях на апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_9 вважає рішення суду щодо закриття провадження за минуванням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності законним та обґрунтованим і просить відхилити апеляційну скаргу.

У поданих запереченнях на апеляційні скарги сторони захисту представник потерпілої ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_12 вказує, що суд першої інстанції вірно виконав вимоги процесуального законодавства щодо залучення до провадження потерпілої ОСОБА_11 , яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_14 на момент його смерті, а, відтак, ОСОБА_15 , будучи дружиною заявника, однозначно є потерпілою особою від злочинних дій обвинувачених, які у протиправний спосіб позбавили майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, набутого в шлюбі.

Іншими учасниками судового розгляду ухвала суду в апеляційному порядку не оскаржена.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи адвоката ОСОБА_9 обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтримують апеляційні скарги сторони захисту та заперечують проти апеляції представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 , доводи апелянта ОСОБА_12 на підтримання вимог, зазначених у скарзі, доводи прокурора про залишення ухвали без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень у тій частині, в якій вони були оскаржені і не вправі погіршити становище обвинуваченого (засудженого).

Згідно положень ст. ст. 284, 285 КПК України кримінальне провадження закривається судом із звільненням особи від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно вимог ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має розглянути таке клопотання.

Колегія суддів вважає, що клопотання захисників-адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 складено з дотриманням вимог ст. ст. 285, 286 КПК України, з яким ознайомлена потерпіла ОСОБА_11 та її представник, котрі висловили свою позицію щодо звільнення обвинувачених від кримінальної відповідальності, про що свідчить звукозапис судового засідання від 06.06.2025 року.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 288 КПК України, суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 206-2, ч. 2 ст. 205-1 КК України. Протягом 2014 2025 років ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у розшуку не перебували, від слідства і суду не ухилялися і інших злочинів не вчиняли.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 12, п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, злочини, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , є тяжкими злочинами, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за які встановлено десять років з дня вчинення до набрання вироком законної сили.

Судом встановлено, що з моменту вчинення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 злочинів, передбачених ч. 3 ст. 206-2, ч. 2 ст. 205-1 КК України, пройшло понад десять років.

Звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України (сплив строків давності) є безумовним, і імперативний обов`язок звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності покладено саме на суд, а не на обвинуваченого чи сторону захисту, які мають право заявити відповідне клопотання.

Доводи потерпілої сторони про те, що невизнання обвинуваченими ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які, на їхню думку, свідомо затягували розгляд апеляційних скарг, що призвело до закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальностіза ч. 3 ст. 206-2, ч. 2 ст. 205-1 КК України, своєї вини та заперечення факту вчинення злочинів, позбавляє суд можливості звільнити вказаних осіб від кримінальної відповідальності на підставах, визначених п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, та закрити кримінальне провадження, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не є переконливими.

За змістом статей 284-288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода самого обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність лише таких умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, як обов`язкової умови такого звільнення, кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України, жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а, отже, невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення, та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання.

Передбачений законом інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ними своєї вини у вчиненні інкримінованого злочину.

Відтак, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках, за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Вищезазначене узгоджується і з правовою позицією ККС Верховного Суду, висловленою у постановах від 29.07.2021 року ( справа № 552/5595/18 провадження № 51-5289км19, та від 18.02.2025 року (справа № 712/8174/23 провадження № 51-2807 км 24).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, встановивши наявність усіх підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, отримавши згоду обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на звільнення їх від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, обґрунтовано звільнив їх від кримінальної відповідальності та закрив кримінальне провадження.

При цьому, колегія суддів наголошує, що кримінальне провадження закрито з нереабілітуючих підстав, що не позбавляє права звернення потерпілої ОСОБА_11 до суду із цивільним позовом про відшкодування заподіяної шкоди.

Що ж стосується доводів захисників обвинувачених про незаконне залучення потерпілої ОСОБА_11 , яка являється дружиною потерпілого ОСОБА_14 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_4 під час розгляду кримінального провадження, то такі твердження не заслуговують на увагу.

Згідно положень ст. 55 КПК України 12.10.2020 року ОСОБА_14 було визнано потерпілим у кримінальному проваджені 0006446 від 23.09.2020 року.

На момент смерті ОСОБА_14 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Відповідно до ч. 3 ст. 55 КПК України, потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода, і у зв`язку з цим вона подала заяву про залучення її до провадження, як потерпілого.

Як вбачається з довідки № 686/02-14 від 30.04.2025 року, ОСОБА_11 , як спадкоємець першої черги, подала заяву про прийняття спадщини свого померлого чоловіка - ОСОБА_14 , а, відтак, судом правомірно залучено ОСОБА_11 до провадження, як потерпілу сторону, про що ухвалено відповідне процесуальне рішення, яке є чинним.

На підтвердження вищенаведеного до суду були подані документи, які підтверджують статус дружини померлого, як спадкоємця, чиє майно було набуто в шлюбі, а тому твердження сторони захисту про безпідставність визнання ОСОБА_11 потерпілою є необгрунтованими, оскільки сам вступ в спадщину відбувається протягом щонайменше шести місяців від дня смерті спадкодавця і до спливу передбаченого законом строку нотаріус позбавлений права видати будь-які документи про вступ у спадщину.

Об`єднана палата ККС Верховного Суду зробила висновок про те, що, якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування, та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі, й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту (постанова від 12 вересня 2022 року у справі №203/241/17).

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів вважає, що питання витрат на проведення експертиз судом першої інстанції правомірно вирішено, як і стягнення процесуальних витрат із обвинувачених на користь потерпілої сторони.

Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження. Натомість, шкода у кримінальному провадженні пов`язана не з процесуальними відносинами, а з матеріально-правовим вчиненням кримінального правопорушення чи іншого суспільно-небезпечного діяння.

У справі № 462/6473/16-ц ВП ВС зазначила, що питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства.

Водночас ВП ВС вважає, що потерпілий від кримінального правопорушення має право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути йому компенсовані. Таке право залишається у потерпілого незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено винесенням обвинувального вироку або ж ухвали про закриття кримінального провадження.

Згідно ч.1ст. 126 КПК України, суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

ВП ВС дійшла висновку, що кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат, зокрема, витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Очевидно, що, звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд або суддя має вирішити питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, розподіл процесуальних витрат тощо. Таким чином, ВП ВС вважає, що це питання може бути вирішене й ухвалою суду.

Нормами КПК встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК). Оскільки ст. 126 КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, ВП ВС робить висновок, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат, суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

З урахуванням наведеного ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Ухвалу Демидівського районного суду Рівненської області від 06 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 залишити без зміни, а апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 , захисника обвинуваченої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_13 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення повного тексту ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3