Справа № 159/2148/25 Провадження №11-кп/802/569/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового

засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000079 від 10 березня 2025 року за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Тур Ковельського району Волинської області, громадянина України, з вищою освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично проживає за адресою АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України та призначено йому покарання:

- за ч.3 ст.358 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік;

- за ч.4 ст.358 КК України, у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

На підставі ч.1 ст.70, ч.3 ст.72 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік та штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень, кожне з яких постановлено виконувати самостійно.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Початок іспитового строку постановлено обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Вироком вирішено питання речових доказів, арештованого майна та процесуальних витрат.

В С Т А Н О В И В

Згідно із вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим за те, що він, наприкінці 2021 року, перебуваючи у Республіці Польща (більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено), діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на підроблення офіційного документу, а саме посвідчення водія категорії «В», в порушення вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 340 від 08 травня 1993 року «Про затвердження положення про порядок видачі посвідчення водія та допуск громадян до керування транспортним засобом», а саме п.п. 16,18 (якими визначено, що посвідчення водія видається особі, яка пройшла медичний огляд у порядку, установленому МОЗ, а також підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм та склала теоретичний, практичний іспити у територіальному сервісному центрі МВС; посвідчення водія на право керування транспортними засобами категорій «В» видаються особам, які склали в територіальному сервісному центрі МВС теоретичний, практичний іспити), усвідомлюючи, що він не проходив установленого законом порядку отримання посвідчення водія вказаних категорій, надав (повідомив) невстановленій досудовим розслідуванням особі, (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження), свої анкетні дані, які необхідно було зазначити при підробленні документа та надав свою фотокартку для подальшого їх використання під час виготовлення підробленого документу, вступивши таким чином з вказаною особою у злочинну змову, з якою заздалегідь домовився про виготовлення підробленого посвідчення водія, яке надасть йому право керування транспортними засобами категорії «В».

Продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на підроблення офіційного документу, ОСОБА_7 , діючи умисно, за попередньою змовою із вказаною невстановленою на час досудовим розслідуванням особою, попередньо узгодивши зміст виконуваних функцій кожного, обговоривши деталі виготовлення підробленого посвідчення водія та суму винагороди, безпосередньо виконав об`єктивну сторону кримінально-караного діяння, пов`язаного із підробленням офіційних документів, а саме надав (повідомив) невстановленій досудовим розслідуванням особі свої анкетні дані, які необхідно було зазначити при підробленні документа та надав свою фотокартку. Після цього, невстановленою на цей час досудовим розслідуванням особою, у невстановлений час невстановленому місці, виконано іншу частину об`єктивної сторони кримінально-караного діяння, пов`язаного із підробленням офіційних документів, а саме: із використанням отриманої від ОСОБА_7 інформації, виготовлено (підроблено) бланк офіційного документа - посвідчення водія, в яке внесені завідомо неправдиві відомості щодо: серії та номеру документу НОМЕР_1 ; органу видачі - ТСЦ 3541; дати видачі - 04.01.2022; наявності у ОСОБА_7 права керування транспортними засобами категорії «В», а також анкетні дані та фотокартку, надані ОСОБА_7 .

Тобто, дії як ОСОБА_7 , так і невстановленої досудовим розслідуванням особи були охоплені спільним умислом спрямованим на виготовлення підробленого офіційного документу з метою подальшого його використання.

Отже, у вказаних діях ОСОБА_7 міститься склад кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.3 ст.358 КК України, який полягає у підробленні офіційного документа, який видається установою, яка має право видавати такий документ і який надає право керування транспортним засобом, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Крім того, ОСОБА_7 , 10 березня 2024 року, близько 07:36 год, керуючи транспортним засобом, а саме легковим автомобілем «Фольцваген Тоуран», д.н.з. НОМЕР_2 , по вулиці Ковельській у с. Дубове, Ковельського району, Волинської області, був зупинений працівниками поліції. Тоді ж, під час перевірки документів працівниками поліції, ОСОБА_7 виконуючи їх законну вимогу щодо пред`явлення документів на транспортний засіб та посвідчення водія, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, використав, шляхом пред`явлення та надання для перевірки працівникам поліції, завідомо для нього підроблений офіційний документ посвідчення водія, в яке внесені завідомо неправдиві відомості щодо: серії документу ВХМ 850438, органу видачі - ТСЦ 3541; дати видачі - 04.01.2022; наявності у ОСОБА_7 права керування транспортними засобами категорій «В» із його анкетними даними та фотокарткою.

Отже, у вказаних діях ОСОБА_7 міститься склад кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.4 ст.358 КК України, який полягає у використанні завідомо підробленого документа.

У поданій апеляційній скарзі, прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає оскаржуваний вирок незаконним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості кримінальних правопорушень. Вказує, що при призначенні ОСОБА_7 остаточного покарання, суд помилково послався на ч.3 ст.72 КК України та застосував принцип складання покарань у виді штрафу та позбавлення волі, що є неприпустимим, оскільки застосуванню підлягав принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим. Враховуючи викладене, апелянт просить оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання змінити та на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з встановленням іспитового строку тривалістю 1 (один) рік з покладенням на нього передбачених ст.76 КК України обов`язків. З резолютивної частини вироку виключити вказівки на застосування ч.3 ст.72 КК України та самостійне виконання покарань. У решті вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора та обвинуваченого, які, кожен зокрема, апеляційну скаргу підтримали з підстав викладених у ній, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Судом першої інстанції матеріали кримінального провадження, за згодою учасників судового провадження, розглянуто в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. При цьому з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позиції.

Беручи до уваги вимоги ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися і докази, які судом, згідно положень ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_7 та на кваліфікацію його дій, не виявлено.

Висновки суду про кваліфікацію дій та доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, ніким із учасників кримінального провадження не оспорюються, тому апеляційним судом не перевіряються.

Разом з тим, з приводу доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, в частині призначення обвинуваченому покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, апеляційний суд вважає їх слушними з наступних підстав.

За ч.1 ст.70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Пунктом 21 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачено, що при вирішенні питання про те, який із передбачених ст.70 КК принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.

Наведене узгоджується з п.22 вказаної Постанови Пленуму ВСУ, яким регламентовано, що при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом повного або часткового їх складання, заміна покарань провадиться за правилами, передбаченими ст.72 КК України. Коли за злочини, що утворюють сукупність, призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим або призначити кожне з них до самостійного виконання.

Як передбачено ч.3 ст.72 КК України, основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Із оскаржуваного вироку слідує, що суд першої інстанції призначивши покарання ОСОБА_7 за кожне кримінальне правопорушення окремо за ч.3 ст.358 КК України у виді позбавлення волі, за ч.4 ст.358 КК України, у виді штрафу, остаточне покарання у виді позбавлення волі та штрафу призначив за сукупністю кримінальних правопорушень, кожне з яких постановив виконувати окремо.

Тобто, фактично судом при призначенні остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, хоча і без вказівки резолютивній частині на конкретний принцип, було застосовано принцип повного складання.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що оскільки за ч.3 ст.72 КК України при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень основне покарання у виді штрафу складанню з іншими видами покарань, не підлягає і виконується самостійно, а враховуючи обставини даного кримінального провадження, за наявності кількох кримінальних правопорушень, підлягала застосуванню ч.1 ст.70 КК України, тобто при призначенні остаточного покарання мав застосовуватися принцип поглинення або повного чи часткового складання, то в даному випадку міг застосовуватися лише принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Крім того, вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.05.2024 у справі №146/569/22, згідно якої призначення остаточного покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України, як у виді позбавлення волі, так і у виді штрафу, без застосування поглинення менш суворого покарання у виді штрафу більш суворим у виді позбавлення волі, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, застосування судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 положень ч.3 ст.72 КК України, щодо самостійного виконання покарань у виді позбавлення волі та штрафу є помилковим, оскільки в даному випадку мало місце призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень із застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Враховуючи викладене, суд ухвалив вирок всупереч вимог ст.370 КПК України, оскільки при призначенні покарання обвинуваченому неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Згідно п.4 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. п.1-3 ч.1 ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню та неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд доходить висновку про необхідність зміни оскаржуваного рішення в частині призначеного покарання.

Водночас, враховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який проходив військову службу захищаючи Україну від агресії російської федерації, отримав поранення, що стало причиною встановлення йому інвалідності 2 групи, те що він є учасником бойових дій, позитивно характеризується за місцем проживання, відсутність у нього судимостей та наявність двох обставин, які пом`якшують покарання: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, міськрайонний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_9 без ізоляції від суспільства із застосуванням ст.75 КК України із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

З огляду на викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання - зміні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2025 року в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 остаточного покарання - змінити.

Залишити призначене ОСОБА_7 покарання:

- за ч.3 ст.358 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік;

- за ч.4 ст.358 КК України, у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з встановленням іспитового строку тривалістю 1 (один) рік з покладенням на нього передбачених ст.76 КК України обов`язків, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

З резолютивної частини вироку виключити вказівки на застосування ч.3 ст.72 КК України та самостійне виконання покарань.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді