УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року

м. Київ

справа № 669/246/24

провадження №51-1708ск25

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - колегія суддів, Суд) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу представника цивільного відповідача АТ «Державний ощадний банк України» на вирок Білогірського районного суду Хмельницької області від 26 липня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 29 квітня

2025 року щодо ОСОБА_4 і

встановила:

за вироком Білогірського районного суду Хмельницької області від 26 липня

2024 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану та проживаючу по АДРЕСА_1 , громадянку України, з вищою освітою, одружену, раніше не судиму, засуджено за сукупністю злочинів, передбачених ч.ч. 2, 3, 4, 5 ст. 191, ч.ч.1, 2 ст. 366, ч.ч. 1, 2 ст. 209 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з позбавленням права займатися діяльністю та обіймати посади в банківській сфері, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на

2 (два) роки, з конфіскацією усього належного їй майна та зі штрафом в розмірі

300 (триста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 ухвалено обчислювати з 26 липня 2024 року, зарахувавши в цей строк термін її затримання та попереднього ув`язнення, починаючи з 16 вересня 2023 року по 25 липня 2024 року, включно, з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Строк додаткового покарання у виді позбавлення права займатися діяльністю та обіймати посади в банківській сфері, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій ухвалено обчислювати з моменту відбуття основного покарання.

На підставі ч.4 ст.72 КК України додаткове покарання у виді штрафу в розмірі

300 (триста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян ухвалено виконувати самостійно.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, - задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 400000,00 грн. (чотириста тисяч гривень), та в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 20000,00 грн. (двадцять тисяч гривень).

Цивільний позов потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , поданий їх представником ОСОБА_12 , до Акціонерного товариства «Державний Ощадний Банк України» - задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (01001, м. Київ, вул. Госпітальна, буд. 12-Г, ) на користь:

- ОСОБА_8 в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 209588,00 грн (двісті дев`ять тисяч п`ятсот вісімдесят вісім гривень) та в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 15000,00 грн (п`ятнадцять тисяч гривень);

- ОСОБА_7 в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 1000000,00 грн (один мільйон гривень), та в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 20000,00 грн (двадцять тисяч гривень);

- ОСОБА_13 в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 195900,00 грн (сто дев`яносто п`ять тисяч дев`ятсот гривень), та в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 15000,00 грн (п`ятнадцять тисяч гривень);

- ОСОБА_11 в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 1031400,00 грн (один мільйон тридцять одна тисяча чотириста гривень), та в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 20000,00 грн (двадцять тисяч гривень);

- ОСОБА_10 в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 1002018,00 грн (один мільйон дві тисячі вісімнадцять гривень), та в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 20000,00 грн (двадцять тисяч гривень);

- ОСОБА_6 в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 70000,00 грн (сімдесят тисяч гривень), та в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 20000,00 грн (двадцять тисяч гривень);

- ОСОБА_9 в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 600250 грн (шістсот тисяч двісті п`ятдесят гривень), та в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 15000,00 грн (п`ятнадцять тисяч гривень).

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів, у зв`язку із проведенням судових транспортно-товарознавчої експертизи, технічних експертиз документів, почеркозкознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 0001769 в сумі 717,00 грн, 3824,00 грн, 2868,00 грн, та 9560,00 грн, відповідно.

Ухвалено, що заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна по кримінальному провадженню № 0001769, накладені ухвалами слідчого судді Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_14 №688/3909/23 від 18 вересня 2023 року, 20 вересня 2023 року та

10 жовтня 2023 року, - не підлягають скасуванню відповідно до ч.4 ст.174 КПК України.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 29 квітня 2025 року апеляційна скарга представника цивільного відповідача АТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_15 залишена без задоволення, а вирок Хмельницького апеляційного суду від 29 квітня 2025 року без змін.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_4 у період з червня 2020 року по серпень

2023 року, обіймаючи посаду завідувача сектора роздрібного бізнесу (Білогір`я) Філії Хмельницького обласного управління АТ «Ощадбанк», а з 28.04.2021 року - виконуючої обов`язки керуючого територіально відокремленого безбалансового відділення № 10022/064 філії Хмельницького обласного управління АТ «Ощадбанк», будучи наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями з управління вищевказаним сектором банківської установи та, враховуючи порядок призначення на посаду, характер та обсяг повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації, професійних компетентностей, являючись службовою особою, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи умисно та протиправно, уклала з потерпілими договори банківського вкладу (депозиту), завіривши своїм підписом та печаткою відділення банку, а отримані від потерпілих у якості вкладу гроші привласнила.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, доводи якої аналогічні її доводам у суді апеляційної інстанції, представник цивільного відповідача АТ «Державний ощадний банк України» (далі - відповідач, цивільний відповідач), посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржені рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Посилаючись на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду та низку постанов Верховного Суду ухвалених цивільною та кримінальною юрисдикціями, указує на не доведеність обставини передачі грошей потерпілими, оскільки факт передачі грошей підтверджуються лише показаннями потерпілих, зацікавлених у результаті справи; достовірність наданих суду договорів не підтверджена і розмір збитків не підтверджений; не доведено передачу позивачами грошей відповідачу, оскільки договір банківського вкладу не є таким доказом, а інші підтвердження (квитанції, платіжні доручення тощо) не є належними доказами; цивільне законодавство, яке регулює договірні відносини, не дає підстав для стягнення матеріальної та моральної шкоди з відповідача; відповідач не має нести відповідальність за дії засудженої, оскільки на момент укладення договорів вона не мала відповідної довіреності банку, а також не виконувала обов`язків, пов`язаних з касовими операціями. Зважаючи на неправильну кваліфікацію дій засудженої щодо привласнення коштів потерпілих, відсутність належного документального підтвердження та визначення розміру завданої шкоди, докази обвинувачення не можуть вважатись такими, що доводять вину ОСОБА_4 у вчиненні злочинів передбачених ч. ч. 2, 3, 4, 5 ст. 191 КК України поза розумним сумнівом.

Мотиви Суду

Колегія суддів касаційної інстанції розглянула наведені у касаційній скарзі доводи, перевірила надані до скарги копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, і при перегляді судових рішень виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Із долученої до касаційної скарги ухвали суду апеляційної інстанції убачається, що аналогічні за змістом з касаційною скаргою доводи відповідача були предметом детального дослідження в суді першої інстанції.

Апеляційний суд ретельно перевірив зазначені доводи апеляційної скарги відповідача та надав на них умотивовані відповіді, навів докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначив підстави, з яких визнав їх необґрунтованими.

Крім того виснував, що представник цивільного відповідача не наділений повноваженнями на оскарження вироку суду в частині кваліфікації дій обвинуваченої і апеляційним судом вирок суду у цій частині не перевіряється.

Твердження представника цивільного відповідача АТ «Державний ощадний банк України» про недоведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, зокрема передбачених ч.ч. 2, 3, 4, 5 ст.191 КК України поза розумним сумнівом, спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження та дослідженими судом першої інстанції доказами, яким суд надав оцінку відповідно до положень ст.94 КПК України та які повністю доводять вину обвинуваченої ОСОБА_4 у вчинених кримінальних правопорушеннях.

Крім того, у судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_4 по суті пред`явленого обвинувачення повністю визнала себе винною, у вчиненому розкаялася та показала, що дійсно вчинила кримінальні правопорушення за вказаних в обвинувальному акті обставин. Суду пояснила, що дійсно отримувала грошові кошти від потерпілих і діяла виключно як службова особа, використовуючи своє службове становище. Цивільні позови визнала. Отже вина обвинуваченої ОСОБА_4 у вчинених кримінальних правопорушеннях при викладених у вироку обставинах повністю доведена.

Із такими висновками погоджується й колегія суддів Верховного Суду.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.

Згідно вимог ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до вимог ст. 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Із долучених до касаційної скарги судових рішень убачається, що за обставин цієї справи між потерпілими і відповідачем не виникли відносини за договором банківського вкладу. Договір банківського вкладу є реальним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Також судами встановлено, що передані потерпілими засудженій гроші не були прийняті банком, оскільки вона ними заволоділа. Тому немає підстав вважати, що між відповідачем і потерпілими склалися договірні відносини.

Проте відповідальність цивільного відповідача випливає не з договірних відносин, що склалися між ним і потерпілими особами, а з деліктних зобов`язань, що виникли зі шкоди, завданої злочином, вчиненим працівником банку.

За таких обставин доводи касаційної скарги які ґрунтуються на положеннях на положення законодавства, що регулюють відносини, які випливають з договору банківського вкладу, не стосуються обставин цієї справи, колегія суддів уважає неспроможними.

Зазначені відповідні суми відшкодування були стягнені з цивільного відповідача на підставі ст. 1172 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до якої юридична особа зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Норма ст. 1172 ЦК України не передбачає, що відповідальність настає лише у разі добросовісного і правильного виконання працівником своїх службових обов`язків. Це звузило б застосування цього положення лише до випадків, коли завдання шкоди третім особам прямо входило б в службові обов`язки працівника.

Ця стаття покладає на роботодавця обов`язок відшкодування, навіть якщо працівник виконував свої обов`язки неналежним чином, порушуючи відповідні правила і процедури, перевищуючи надані повноваження або зловживаючи ними.

Судами встановлено, що засуджена виконувала службові обов`язки виконуючої обов`язки керуючого територіально відокремленого безбалансового відділення. Також установлено, що вона заволоділа коштами потерпілих, зловживаючи цими службовими обов`язками, оскількиуклавши з потерпілими відповідні договори, завіривши їх своїм підписом і печаткою банку, отримані від потерпілих у якості внеску за договором банківського вкладу гроші не передала у володіння банку, а привласнила.

Слід зазначити, якщо відповідачем було вирішено позбавити свого працівника повноважень вчиняти певні дії, то саме він (відповідач) має забезпечити, щоб такий працівник не мав практичної можливості їх вчиняти, а клієнти або потенційні клієнти банку були відповідним чином повідомлені про відсутність відповідних повноважень у такого працівника.

Однак, як убачається із судових рішень, засуджена продовжувала виконувати обов`язки керівника відділення банку, з посадовими обов`язками якого асоціюється вчинення дій від імені і в інтересах відповідного банку, вона мала доступ до приміщень і до печатки банку. Ці обставини в сукупності і загальна обстановка у відділенні банку не давала підстав клієнтам і потенційним клієнтам розумних підстав вважати, що керівник відділення обмежений у повноваженнях діяти від імені і в інтересах банку, і ставити під сумнів наявність у неї повноважень, які зазвичай надаються керівнику відділення.

За таких обставин, твердження відповідача, що засуджена, прийнявши гроші від потерпілих, вийшла за межі своїх повноважень і здійснила дії, які мали виконуватися касиром банку є не переконливими.

Крім того, колегія суду звертає увагу, що відповідно до статей 614 та 1166 ЦК України на цивільного відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях або діях його працівників відсутня вина у заподіянні шкоди.

У цьому випадку взаємодія засудженої з потерпілими виникла у зв`язку з виконанням нею своїх обов`язків на посаді виконуючої обов`язки керуючого територіально відокремленого безбалансового відділення. Згадані події цього кримінального провадження мали місце в робочі години при виконанні нею своїх обов`язків на робочому місці. Хоча заволодіння грішми потерпілих сталося на порушення кримінального закону і не входило в службові обов`язки засудженої, Суд уважає, що злочин вчинено засудженою при виконанні її обов`язків керуючої відділенням, а не як приватною особою.

Зважаючи на наведене, умови відповідальності банку за дії свого працівника відповідно до статті 1172 ЦК України у цьому випадку виконані, а тому колегія суддів не погоджується з твердженням відповідача, що у цивільному законодавстві відсутні підстави для стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди.

Судами встановлено, що потерпілі передали засудженій гроші в розмірі, зазначеному у відповідних договорах банківського вкладу, які були предметом розгляду.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що з відповідача безпідставно стягнута моральна шкода, завдана потерпілим, Суд звертає увагу на таке.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, в інших випадках, встановлених законом.

Стаття 1172 ЦК України є одним із випадків, передбачених законом, коли юридична особа відшкодовує шкоду, незалежно від її вини у діях, вчинених її працівником.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли слушного висновку щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог з огляду наявності підстав для стягнення та розмірів матеріальної та моральної шкоди, істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення, у цьому кримінальному провадженні допущено не було.

Посилання скаржника на практику Верховного Суду не є релевантним у цьому кримінальному провадженні.

Оскаржувані вирок та ухвала за змістом відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК України, а наведені в них судами висновки є належним чином умотивованими та обґрунтованими.

За таких обставин, підстав для задоволення касаційної скарги колегія суддів не вбачає.

Що стосується клопотання Відповідача про зупинення виконання судових рішень до закінчення розгляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів зазначає, що згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 430 КПК України, суддя-доповідач вирішує таке клопотання тільки після відкриття касаційного провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника цивільного відповідача АТ «Державний ощадний банк України» на вирок Білогірського районного суду Хмельницької області від 26 липня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 29 квітня 2025 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3