Номер провадження: 11-кп/813/1737/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 31 березня 2025 року в рамках кримінального провадження №0001024, внесеного до ЄРДР 11 липня 2024 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Хмельницької області, с. Монастирок, громадянина України, із середньою освітою, перебуваючого у цивільному шлюбі, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого:

- 07.06.2007 року Хмельницьким міським судом Хмельницької області за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільнений з іспитовим строком на підставі ст.104 КК України;

- 13.03.2008 року Миронівським районним судом Київської області за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, звільнений з іспитовим строком на підставі ст.75 КК України;

- 09.06.2009 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області за ч. 2 ст. 186, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 7 місяців;

- 18.04.2014 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- 09.11.2018 року Приморським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік;

- 13.01.2021 року Приморським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, 21.11.2023 року звільнений по відбуттю покарання;

- 18.03.2025 року Суворовським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, -

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років, з конфіскацією всього майна, яке є власністю ОСОБА_8 .

Строк відбування покарання у виді позбавлення волі обвинуваченому ОСОБА_8 визначено обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

В силу ч.5 ст.72 КК України зрахувано у строк відбування призначеного ОСОБА_8 покарання, строк його попереднього ув`язнення в період часу з 11 по 19 липня 2024 року, з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту, обраний обвинуваченому ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили, залишено без змін, а з набранням вироком законної сили з метою його виконання ОСОБА_8 затримати.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 18.03.2025 року, виконувати самостійно.

Вироком також вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_8 , будучи неодноразово засудженим за скоєння умисних, корисливих злочинів, судимість за які у встановленому законом порядку не знята та не погашена на шлях виправлення не став та скоїв нове умисне кримінальне правопорушення (злочин) за наступних обставин.

11.07.2024 року близько 09:50 год. ОСОБА_8 , проходячи повз будинку по вул. Буніна, 38 в м. Одеса, помітив поряд із ним припаркований мопед марки «Honda Dio», синього кольору, державні номерні знаки НОМЕР_1 , vin-code: НОМЕР_2 , який належить потерпілому ОСОБА_9 та, реалізуючи раптово виниклий корисливий умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи повторно, усвідомлюючи противоправний характер своїх дій, передбачаючи наслідки та бажаючи їх настання, підійшов до вказаного мопеда та за допомогою ключа, що перебував у замку запалення, запустив двигун, сів за кермо, тим самим установивши контроль над транспортним засобом, та покинув місце вчинення кримінального правопорушення, чужим майном розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду в сумі 5000 гривень.

Вимоги апеляційної скарги.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , не оспорюючи вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, звернувся до суду із апеляційною скаргою, зазначивши, що оскаржуваний вирок підлягає зміні в частині призначення покарання, оскільки, покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з огляду на наступне:

- під час досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_8 повністю визнав свою провину, що надало суду можливості розглядати справу у скороченому порядку, передбаченому ст. 349 КПК України;

- судом першої інстанції завуальовано визнано обставиною, що обтяжує покарання, неодноразове притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності.

На підставі наведеного захисник просить вирок змінити в частині покарання, застосувавши до обвинуваченого ОСОБА_8 положенням ст. 75 КК України та звільнитивід відбування покарання з випробувальним строком 3 роки без конфіскації майна.

Позиції учасників судового розгляду

Захисник підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого суд, за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

Оскільки судовий розгляд судом першої інстанції був проведений у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок у цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги сторони захисту стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення покарання обвинуваченому, то вони є необґрунтованими та фактично пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями суду).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

За змістом ст. 75 КК України, яккщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Санкція кримінального правопорушення ч. 2 ст. 289 КК України передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

Обираючи обвинуваченому ОСОБА_8 захід примусу, суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину умисний корисливий злочин; характеристику особи обвинуваченого - має місце реєстрації та місце постійного проживання, перебуває у фактичних шлюбних відносинах, має на утримані двох малолітніх дітей, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, відомостей щодо його перебування на обліку у лікаря психіатра немає; конкретні обставини кримінального правопорушення щире каяття, а також зважив на відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Зазначені обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, та на підставі наведених даних суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у мінімальних межах санкції, передбаченихч. 2 ст. 289 КК України, яке необхідно відбувати реально. Висновок суду про необхідність обрання обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі належно вмотивований. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які творять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Доводи сторони захисту в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений повністю визнав провину, щиро розкаявся, що характеризує його суб`єктивне ставлення як винної особи до вчиненого злочину, мають місце, проте вже були враховані судом першої інстанції при призначенні основного покарання у мінімальних межах, передбачених частиною санкції статті, яка передбачає відповідальність за вчинений ОСОБА_8 злочин, проте не є достатніми підставами для застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту щодо безпідставного врахування судом першої інстанції попередніх судимостей обвинуваченого, апеляційний суд зазначає, що наявність попередніх судимостей може бути врахована судом при призначенні покарання, але це не є автоматичним обтяжуючою обставиною. Попередні судимості можуть впливати на вид і розмір покарання, особливо якщо особа раніше вчиняла тяжкі злочини або систематично порушувала закон. У свою чергу, дані про наявність судимостей у ОСОБА_8 було враховано судом як характеризуючи особу, тому порушень вимог ст. 88 КК України не допущено.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту щодо можливості призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, санкцією ч. 2 ст. 289 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої, тобто, вказана норма кримінального закону передбачає, поряд з основним, додаткове покарання, яке є альтернативним.

Поряд із цим, ОСОБА_8 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за умисні корисливі злочини, така форма посткримінальної поведінки обвинуваченого свідчить про те, що в особі обвинуваченого не відбуваються суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь його соціальної небезпечності. Колегія суддів вважає, що покарання ОСОБА_8 без конфіскації майна у даному випадку, не буде відповідати принципам та цілям призначення покарання і не буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, адже створить як у самого обвинуваченого, так і в сторонніх осіб враження про можливість вчиняти корисливі злочини без додаткових негативних для себе наслідків.

Тому, з огляду на фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів не вбачає порушень місцевим судом кримінального закону при призначенні ОСОБА_8 додаткового покарання.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку, що призначене покарання судом першої інстанції обвинуваченому у повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 10 2008 року).

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційна скарга обвинуваченого не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргузахисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 31 березня 2025 року в рамках кримінального провадження №0001024, внесеного до ЄРДР 11 липня 2024 року, щодо ОСОБА_8 за ч.2 ст. 289 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3