ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2025 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду в складі:

Головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 на вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 13.05.2025 року в кримінальному провадженні №0003430 щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , розлученого, маючого на утриманні одну неповнолітню дитину, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 407 ч.5, 410 ч.4 КК України, -

У С Т А Н О В И Л А :

Вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 13 травня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 407 ч.5, 410 ч.4 КК України і йому призначено покарання:

-за ст. 407 ч. 5 КК України у виді 5 років позбавлення волі;

-за ст. 410 ч. 4 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 6 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 до набрання вироку законної залишено у виді тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому вирішено обчислювати з дня проголошення вироку - 13.05.2025 року.

Зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 28.01.2025 року по 13.05.2025 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати в розмірі 5488 грн 82 коп. за проведення судових експертиз.

ЄУНСС 720/285/25 НП 11кп/822/230/25 головуючий у 1 інстанції ОСОБА_9 .

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду, 29 червня 2024 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 №181 ОСОБА_7 призначено на посаду стрільця - санітара 3 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 та з вказаного числа останній прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Відповідно до положень п. 3 ч. 9 ст. 1, п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовцем є особа, яка проходить військову службу, а початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за призовом під час мобілізації, вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.

З моменту прийняття на військову службу за призовом під час мобілізації солдата ОСОБА_7 у військову частину НОМЕР_1 останній набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.

24 лютого 2022 року Президент України видав Указ № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та діє на даний час, і з урахуванням наведеного солдат ОСОБА_7 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення під час дії воєнного стану.

24 серпня 2024 року о 09.00 год. ОСОБА_7 вибув до розташування військової частини НОМЕР_2 для проходження фахової підготовки, однак останній, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, порушуючи військову дисципліну, маючи намір тимчасово ухилитися від несення обов`язків військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, без поважних причин та дозволу командування військової частини НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_2 не прибув, а натомість вибув до місця свого проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де був затриманий 28 січня 2025 року.

Крім цього, солдат ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, берегти державне майно.

Згідно відомостей визначення залишкової вартості військового майна механізованого батальйону частини НОМЕР_1 за вересень 2024 року вбачається, що станом на 08 вересня 2024 року за ОСОБА_7 рахується автомат «Калашнікова АК-74», з серійним номером НОМЕР_3 , чотири магазина до нього, бронежилет США, пластини до жилету США та шолом балістичний США.

Згідно ч. 1 ст. 1, ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей передбачених частиною другою цієї статті).

З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням.

Відповідно до вимог абзаців 1,6 п.п. 3.1.9 Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затверджене наказом Міністра оборони України від 16.07.1997 № 300, усі посадові особи військової частини (з`єднання), які відають військовим (корабельним) господарством, повинні знати вимоги чинного законодавства України, наказів, положень, настанов, інструкцій та інших керівних документів щодо організації та ведення військового (корабельного) господарства та неухильно керуватись ними у своїй діяльності; здійснювати постійний контроль за правильним, ощадливим та доцільним витрачанням (використанням) матеріальних засобів і коштів, вживати необхідних заходів для боротьби з нераціональними їх витратами (використанням), втратами, нестачами, псуванням і розкраданням.

Тобто, закріплені за військовою частиною НОМЕР_1 автомат «Калашнікова АК-74», з серійним номером НОМЕР_3 , чотири магазини до нього, бронежилет США, пластини до жилету США та шолом балістичний США, набули статус військового майна та були ввірені солдату ОСОБА_7 , як матеріально - відповідальній особі, та якими він міг як військова особа користуватися для виконання покладених на нього обов`язків.

Так, в кінці серпня 2024 року, але не пізніше 24 серпня 2024 року, точної дати та часу досудовим розслідування не встановлено, стрілець-санітар 3 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат військової служби за мобілізацією ОСОБА_7 , будучи матеріально-відповідальною особою за ввірене йому військове майно, до якого він мав вільний доступ, у порушення вимог вищевказаного законодавства, Положень та Інструкції, в умовах воєнного стану, діючи з прямим умислом, всупереч інтересам служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переслідуючи корисливі мотиви на особисте збагачення, з метою привласнення військового майна без мети повернення, достовірно знаючи, що автомат «Калашнікова АК-74», з серійним номером НОМЕР_3 , чотири магазини до нього, бронежилет США, пластини до жилету США та шолом балістичний США закріплені за військовою частиною НОМЕР_1 як військове майно, без дозволу командування військової частини НОМЕР_1 , отримавши 24 серпня 2024 року о 09.00 год. припис на вибуття до розташування військової частини НОМЕР_2 для проходження фахової підготовки, до військової частини НОМЕР_2 не прибув, а натомість привласнивши вказане військове майно, вибув до місця свого проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де зберігав його до 07 вересня 2024 року.

Внаслідок привласнення ОСОБА_7 , як військовою особою, зброї та вказаного іншого військового майна в умовах військового стану, державі в особі військової частини НОМЕР_1 завдано матеріальні збитки на загальну суму 30189 гривень 27 копійок.

На вказаний вирок суду адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити оскаржуваний вирок в частині призначення ОСОБА_7 остаточної міри покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Не погоджуючись з оскаржуваним вироком в частині призначення покарання вказував, що призначене покарання є надто суворим та не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначав, що ОСОБА_7 від органів слідства та суду не ухилявся, надавав пояснення та покази, спрямовані на викриття кримінального правопорушення, визнав свою вину у вчиненому.

На думку апелянта, судом першої інстанції не в повній мірі враховано, що вчинені обвинуваченим дії не призвели до тяжких наслідків, ним не завдано шкоди третім особам, військове майно було добровільно повернуто, претензій майнового характеру від потерпілої сторони на надходило.

Вказував, що при призначенні міри покарання за ст. 410 ч.4 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, суд має можливість зменшити покарання, а оскільки ст. 407 ч.5 КК України мінімальний розмір покарання передбачено 5 років без можливості застосування вимог ст. 69 КК України, то, на думку апелянта, є підстави для призначення ОСОБА_7 остаточної міри покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_6 , який просив задовольнити подану апеляційну скаргу, посилаючись на обставини, що наведені в ній, прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апелянта, колегія суддів приходить до таких висновків.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 410 КК України, ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження та не оспорюється апелянтом.

Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався згідно з правилами, передбаченими ч. 3 ст. 349 КПК України.

А тому колегія суддів, керуючись ст. 404 КПК України, не наводить в цій ухвалі доказів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які ніким не оспорено.

Доводи адвоката про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання внаслідок його надмірної суворості, колегія суддів вважає необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Водночас, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України. Воно має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. Закон чітко визначає такі цілі покарання, як: кара як відплата засудженому за вчинений злочин; виправлення засудженого; запобігання вчиненню нових злочинів самим засудженим; запобігання вчиненню нових злочинів з боку інших осіб.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, призначаючи покарання обвинуваченому, суд врахував тяжкість вчинених злочинів, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому, дані про його особу, а саме те, що останній позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні одну неповнолітню дитину, доглядав за матір`ю похилого віку, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, перебуває на обліку у лікаря нарколога з 2016 року.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд визнав щире каяття, яке виразилось у тому, що він жалкує про скоєння ним злочинів, давав правдиві показання, які сприяли органам правосуддя встановити істину у справі. Також суд визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому те, що він проходив службу в Збройних Силах України, виконуючи свій конституційний обов`язок громадянина України.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

Врахувавши дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд прийшов до висновку, що перераховані обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину та призначив останньому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст. 410 КК України.

Зважаючи на те, що вчинені ОСОБА_7 злочини відносяться до категорії тяжкого та особливо тяжкого кримінальних правопорушень, те, що останній ці злочини вчинив менш ніж через два місяці після того, як був призваний на військову службу, а також те, що суд, призначаючи обвинуваченому покарання за сукупністю злочинів, застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання за особливо тяжкий злочин у виді 6 років позбавлення волі є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Підстав для зміни оскаржуваного вироку колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду,-

У Х В А Л И Л А :

В задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 відмовити, а вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 13.05.2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_2

Копія. Згідно з оригіналом: суддя