Справа № 459/958/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/432/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ухвалу Шептицького (Червоноградського) міського суду Львівської області від 06 травня 2025 року про продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, починаючи з 06 травня 2025 року до 04 липня 2025 року включно, з утриманням його в установі попереднього ув`язнення, а саме у ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19)» без визначення розміру застави.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 06 травня 2025 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити, застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Подану апеляційну скаргу апелянт мотивує тим, що оскаржена ухвала є необгрунтованою, постановленою з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що для підтвердження існування ризиків, визначених у ст. 177 КПК України, недостатньо лише перелічити їх у клопотанні. Такі ризики мають бути підтверджені стороною обвинувачення відповідними доказами, бо за іншого підходу їх існування є лише припущенням сторони обвинувачення, які не можуть бути покладені в основу обґрунтування висновків суду. Однак указаних вимог закону не дотримався та, оцінюючи доводи прокурора щодо наявності ризиків, які дають підстави для продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, дійшов висновку про наявність таких лише з огляду на особу обвинуваченого.

Водночас, сторона захисту вважає, що доводи сторони обвинувачення про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які стали підставою для продовження обвинуваченому запобіжного заходу, ґрунтуються лише на припущеннях самого прокурора, який жодного документального доказу не надав. Зокрема, прокурором не надано доказів того, що ОСОБА_7 може вчиняти інші кримінальні правопорушення, оскільки з моменту події останнього інкримінованого йому злочину минуло понад 20 років, а матеріали справи не містять жодного факту того, що ОСОБА_7 за цей час вчинив інші кримінальні правопорушення.

До моменту взяття під варту ОСОБА_7 мав постійне місце проживання та постійну роботу, а саме надавав послуги по виготовленню та установці меблів.

Вказує, що запобіжний захід щодо ОСОБА_7 неодноразово продовжувався ухвалою суду за клопотанням прокурора, який кожного разу клопотання обґрунтовував тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину та може покинути місце свого проживання, оскільки переховувався від органів слідства протягом 19 років.

Втім, з огляду на практику ЄСПЛ, тримання під вартою ОСОБА_7 тільки через існування обґрунтованої підозри у вчиненні особливо тяжкого злочину та ризик переховування останнього від слідства є порушенням п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Інших підстав для продовження тримання під вартою, які повинні бути чітко сформульовані, ані прокурор, ані суд першої інстанції не наводять.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, пославшись на їх безпідставність.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Шептицького (Червоноградського) міського суду Львівської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 січня 2013 року за №0000137 про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України.

У межах цього кримінального провадження ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого в подальшому було неодноразово продовжено, востаннє ухвалою Шептицького міського суду Львівської області від 06 травня 2025 року.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може: переховуватися від суду з метою уникнення встановленої законом кримінальної відповідальності. Крім цього, обвинувачений 19 років переховувався від органів досудового розслідування та перебував у розшуку; впливати на потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 та експертів, оскільки проживає з потерпілою та свідками у кримінальному провадженні в одному населеному пункті. Крім цього, враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема те, що він є особою молодого віку, непрацевлаштований, не має сім`ї та постійного місця проживання, тобто не має міцних соціальних зв`язків. При цьому будь-яких даних, які б перешкоджали його утриманню в слідчому ізоляторі немає.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_7 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, станом на сьогодні не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, про що просить сторона захисту, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого ОСОБА_12 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сторонами не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжного заходу розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Твердження апелянта про те, що до моменту взяття під варту ОСОБА_7 мав постійне місце проживання та постійну роботу, з моменту події останнього інкримінованого йому кримінального правопорушення до кримінальної відповідальності не притягувався, самі по собі не можуть слугувати підставою для застосування щодо останнього більш м`якого запобіжного заходу, адже наведені обставини не можуть підтверджувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого та відсутність ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Покликання захисника на тривалість перебування обвинуваченого під вартою колегія суддів до уваги не бере, оскільки вказана обставина не належить до переліку обставин, визначених ст. 178 КПК України, які враховуються при продовженні застосування запобіжного заходу.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання строків розгляду кримінального провадження, передбачених ст. 28 КПК України.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом правильно продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не пов`язані з триманням під вартою, про що просить сторона захисту, не можуть на цьому етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора, зазначені захисником у поданій до суду апеляційній скарзі, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Шептицького (Червоноградського) міського суду Львівської області від 06 травня 2025 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4