1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/2543/25 1-кс/335/1192/2025
08 квітня 2025 року м. Запоріжжя
Враховуючи, що вказане майно має суттєве значення для встановлення важливих обставин, з метою збереження речових доказів, слідчий звернувся з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, зазначене у клопотанні.
Слідчий у судове засідання не з"явився, повідомлявся належним чином.
Власник майна ОСОБА_5 у судове задання не з"явився, направив на адресу суду заяву про розгляд клопотання за його відсутності, вирішення клопотання залишив на розсуд суду.
05.04.2025 на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.03.2025, було проведено санкціонований обшук за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого було виявлено та вилучено речі та предмети, перелік яких зазначено у клопотанні, на які слідчий просить накласти арешт.
05.04.2025 слідчим винесено постанову про визнання вилучених під час проведення обшуку, речей та предметів, речовими доказами.
Відповідно ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом
Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Відповідно до ст. 170 КПК України, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, метою арешту майна є забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Частиною 1 ст. 98 КПК України, встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Положенням ч. 2 ст. 173 КПК України, передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Разом з цим, звернувшись на виконання вимог статті 170 КПК України, після вилучення вказаного майна з клопотанням про його арешт, слідчий, обмежившись загальним посиланням на норми КПК України, не навів жодної правової підстави для арешту вказаного у клопотанні майна, не вмотивував приводів припускати, що невжиття таких заходів забезпечення кримінального провадження, відносно цього майна, може призвести до настання негативних наслідків.
Слідчий суддя звертає увагу на те, що до клопотання про арешт майна слідчим не долучено жодних доказів та не наведено жодних аргументованих доводів, що дозволяли б слідчому судді встановити розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також того, що у застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження є виправдана необхідність.
Згідно зі статтею 173 КПК України, слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.
Враховуючи викладені обставини, а також те, що органом досудового розслідування, не доведено той факт, що зазначені вилучені речі та предмети, мають відношення до обставин, які підлягають дослідженню у відповідному кримінальному провадженні, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність правових підстав для накладення арешту на вказане майно.
Керуючись ст.ст. 131-132, 170-173, 369, 372 КПК України, слідчий суддя,
У задоволенні клопотання слідчого СВ ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_3 про арешт майна відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1