Справа № 523/3663/25
Провадження №1-кп/523/1116/25
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

25.06.2025 року

Пересипський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

захисника: ОСОБА_4 ,

обвинуваченого: ОСОБА_5 ,

представника потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в Пересипському районному суді міста Одеси обвинувальний акт у кримінальному провадженні, який вносено 06.02.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000207 відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Троїцьке, Любашівського району, Одеської області, громадянина України, з не повною середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню доньку, офіційно не працевлаштованого, інваліда 3-ї групи, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

28.12.2024 року приблизно о 18 годині 45 хвилині (більш точний час слідством не встановлений) ОСОБА_5 керуючи технічно справним автомобілем «Hyundai Sonata», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух, по асфальтованому, чистому дорожньому покриттю вул.Хуторської в місті Одесі, зі сторони вул. Агрономічної в напрямку вул. Промислової, з подальшим виконання маневру повороту ліворуч на вул. Михайла Грушевського.

В цей час водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював рух по асфальтованому, чистому дорожньому покриттю вул. Хімічної в місті Одесі, зі сторони вул.Промислової в напрямку вул. Агрономічна.

Діючи необережно, в порушення вимог п. 10.1 та 16.6 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (далі - Правила дорожнього руху), ОСОБА_5 проявив особисту неуважність та недбалість до забезпечення вимог безпеки дорожнього руху, а також до дорожньої обстановки та її змін, хоча зобов`язаний був постійно її контролювати і мав таку можливість, рухаючись в напрямку перехрестя вул. Хуторської, Михайла Грушевського та вул. Хімічна з подальшим виконанням маневру повороту ліворуч, не надав перевагу у русі зустрічному автомобілю «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , в результаті чого допустив зіткнення з останнім.

В результаті даної дорожньотранспортної пригоди, яка є наслідком кримінальнопротиправних дій водія ОСОБА_5 , потерпілій ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була пасажиром автомобіля «Hyundai Sonata», реєстраційний номер НОМЕР_1 , були спричинені тілесні ушкодження у вигляді відкритої проникаючої черепно-мозкової травми у формі забою головного мозку тяжкого ступеня, розриву твердої мозкової оболонки, перелому лобної кістки з двох сторін, комірок решіткового лабирінку з двох сторін та стінок основної пазухи праворуч зі зміщенням уламків, забійної рани лобної ділянки, закритого перелому кісток носу зі зміщенням уламків, які в комплексі за ознакою небезпеки для життя, згідно п.п. 2.1.3 «б» та 4.6 «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МО3 України від 17.01.1995, відносяться до категорії ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень.

В умовах даної дорожньо - транспортної події, належні дії водія ОСОБА_5 регламентувалися вимогами пунктів 10.1 та 16.6 Правил дорожнього руху, згідно з якими перед будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а також повертаючи ліворуч при зеленому сигналі основного світлофора, водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що рухаються в зустрічному напрямку прямо.

Належним виконанням вимог зазначених пунктів Правил дорожнього руху України водій автомобіля «Hyundai Sonata», реєстраційний номер НОМЕР_1 , гарантовано мав технічну можливість запобігти зіткненню транспортних засобів, і його фактичні дії знаходяться у причинному зв`язку з настанням ДТП.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою винуватість у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України визнав повністю, у вчиненому розкаявся, та пояснив суду, що 28.12.2024 року приблизно о 19 годині їхав по вул. Хуторській при повороті не надав перевагу в русі автомобілю «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , скоїв з ним зіткнення, з необережності. На місце одразу викликали швидку. Просив не позбавляти права керування транспортними засобами, тому що це є єдиним джерелом доходу. Повідомила, що на його утриманні перебуває малолітня дитина. Також, повідомила, що сплачує кошти потерпілій за лікування та надає всю необхідну допомогу.

Представник потерпілої ОСОБА_6 щодо міри покарання поклалась на розсуд суду, однак просила не позбавляти права керування транспортними засобами. Зазначила, що лікування її не завершено та в подальшому її донька потребує реабілітації. Обвинувачений ОСОБА_5 допомагає матеріально та частково відшкодовує завдану шкоду.

Суд не досліджує докази сторони обвинувачення та захисту, а також уважає доведеною винуватість поза розумним сумнівом.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 у повному обсязі визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення за обставин, викладених у обвинувальному акті.

Беручи до уваги, що прокурор не оспорював фактичні обставини провадження (надані показання обвинуваченої), і судом встановлено, що учасники судового провадження, у тому числі обвинувачений ОСОБА_5 правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні сумніви і у суду щодо добровільності позиції обвинуваченої. При цьому суд роз`яснив обвинуваченому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вона буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку.

Вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Також відповідно до п. 6 розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Стосовно спрощення кримінального правосуддя» рекомендується, що оскільки при процедурі «заява підсудного про визнання вини» від обвинуваченого вимагається явка до суду на ранній стадії провадження, щоб заявити в суді публічно чи приймає він чи спростовує обвинувачення проти себе, то суд в таких випадках має вирішувати, обійтися без всього процесу розслідування або його частини чи негайно перейти до розгляду особи правопорушника, ухвалення вироку та, по можливості, вирішення питання щодо компенсації.

Отже, за згодою учасників судового провадження, а саме обвинуваченого, який не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що він правильно розуміє зміст його обставин, відсутні сумніви в добровільності його позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням письмових документів, а саме: матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, та матеріалів щодо речових доказів, процесуальних витрат тощо.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, заслухавши думку представника потерпілої, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують обвинуваченого, дійшов висновку, щодо доведеності винуватості поза розумним сумнівом ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження.

У судовому засіданні було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 свою винуватість у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю, у вчиненому щиро кається.

На думку суду, визнання винуватості обвинуваченою та її щире каяття не пов`язане саме з бажанням отримати мінімальне покарання, а також наявності беззаперечних доказів учинення злочину в справі. Бо саме обвинувачений просив суд не досліджувати докази через повне та беззаперечне визнання винуватості. Аналогічну позицію було висловлено прокурором та представником потерпілої у судовому засіданні. Наведені відомості є достатніми, аби вважати дії обвинуваченої як каяття (щирий жаль з приводу вчинення кримінального правопорушення та осуд своєї поведінки), а отже є підставою для врахування таких дій як обставину, що пом`якшує покарання.

Крім того, суд враховує, що ОСОБА_5 відшкодовує завдані матеріальні збитки, зокрема із моменту пригоди, під час досудового розслідування та судового розгляду здійснював витрати на лікування потерпілої.

Водночас, суд бере до уваги пояснення представника потерпілої стосовно того, що лікування ще не завершено, на що їй необхідні грошові кошти, а обвинувачений надає матеріальну допомогу, тому просила не позбавляти його права керування транспортними засобами.

Між тим, суд зауважує, що добровільне відшкодування завданого збитку повинно бути реальним, повним та добровільним. Відтак, наведені відомості є достатніми, щоб вважати дії обвинуваченого як часткове добровільне відшкодування завданого збитку та є підставою для врахування як обставину, що пом`якшує покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття та добровільне часткове відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 відповідно до ст. 67 КК України, судом не було встановлено.

Відповідно до ст. 370 ч. 1 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості її призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Отже, обираючи вид та строк покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорій тяжких злочинів, відповідно до ст. 12 КК України, його вид та суспільну небезпечність. Зокрема, указаний злочин, як встановлено в судовому засіданні, відноситься до злочинів учинених з необережності. Також суд бере до уваги вже наведені відомості про особистість обвинуваченого, який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні малолітню дитину, є інвалідом 3-ї групи (по зору), на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Враховуючи відсутність обставин, які обтяжують покарання, відомості, що характеризують особистість обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України у суду наявні підстави для призначення обвинуваченому основного покарання у вигляді позбавлення волі, з застосуванням ст. 75 КК України та без позбавленням права керування транспортними засобами.

З урахуванням того, що законодавець передбачив винятки до застосування як основне покарання ч. 2 ст. 286 КК України та передбачає покарання у вигляді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Так, незважаючи на те, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами альтернативно.

На переконання суду, виходячи із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, саме призначення основного покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України без позбавлення права керування транспортними засобами, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України і буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 й запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Призначення ОСОБА_5 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів рівних можливостей та справедливого судового розгляду. Адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь. Бо контроль над поведінкою, способом життя та роботи, протягом всього строку відбуття покарання із випробуванням, надає можливість органу пробації аналізувати інформацію з метою визначення рівня ресоціалізації (виправлення засудженого).

Згідно з ст. 3 Конституції України «Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю».

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Суд звершував правосуддя очевидно для загалу, згідно з нормами Кримінального Кодексу України, об`єктивно і неупереджено, незалежно та керуючись верховенством права, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з додержанням і врахуванням Загальної Декларації прав людини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішень Європейського суду з прав людини, вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Судом вирок ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Суд, відповідно до ст. 368 КПК України, вирішив усі питання при ухваленні вироку.

Питання речових доказів суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 09.01.2025 на автомобілі марки «Нуundai», реєстраційний номер НОМЕР_1 , згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , належить ОСОБА_9 ; марки «Меrcedes-Веnz», реєстраційний номер НОМЕР_2 , згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , належить ОСОБА_10 , із забороною відчуження, розпорядження та користування майном.

Оскільки з винесенням вироку суду закінчується судовий розгляд кримінального провадження, одночасно з ухваленням судового рішення, суд вирішує питання про скасування арешту майна та вважає за необхідне накладений арешт на вищезазначене майно скасувати.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні підлягають стягненню з ОСОБА_5 відповідно до вимог ст. 124 КПК України.

Цивільний позов не заявлявся.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався.

Керуючись ст.ст. 94, 100, 124, 349, 368, 370, 373-374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, без позбавлення права керуванням транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 , від відбування покарання з випробуванням на 2 (два) роки.

Згідно ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_5 , виконувати покладені на нього обов`язки, а саме:

- за ч. 1 п. 1 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- за ч. 1 п. 2 повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- за ч. 3 п. 2 не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 не обирати.

Процесуальні витрати на проведення експертиз в сумі 13 797 (тринадцять тисяч сімсот дев`яноста сім) гривень 68 копійок, відповідно до ст. 124 КПК України стягнути з ОСОБА_5 , на користь держави.

Скасувати арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 09.01.2025 на автомобілі марки «Нуundai», реєстраційний номер НОМЕР_1 , згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , належить ОСОБА_9 ; марки «Меrcedes-Веnz», реєстраційний номер НОМЕР_2 , згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , в частині обмеження відчуження та розпорядження.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Пересипський районний суд міста Одеси протягом 30 (тридцяти) днів з моменту його проголошення, а особами, які не були присутніми під час його оголошення - у той же строк та в тому ж порядку з моменту отримання копії вироку.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору в порядку, визначеному статтями 376, 615 КПК України, а також надіслати учасникам, які не були присутніми під час його проголошення.

Суддя ОСОБА_1