Провадження № 11-кп/824/2225/2025 Доповідач ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

22 квітня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурорів - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_10 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 13 серпня 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком у кримінальному провадженні №0002194 обвинуваченого:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з вищою освітою, фізичну особу-підприємця, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначенойому покарання у виді обмеження волі строком 1(один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного йому покарання, якщо він протягом іспитового строку 1 (один) рік не скоїть нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі пунктів 1, 2 ч. 1, п. 4 ч. 3 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_9 : 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; 3) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Скасовано арешт з речових доказів, накладений ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 22.06.2023 року.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з обвинувальним актом, дії ОСОБА_9 були кваліфіковані за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, як незакінчений замах на вбивство, тобто умисне заподіяння смерті іншій людині.

16.06.2023 року приблизно о 06.30 год. ОСОБА_9 , перебуваючи у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тримаючи в правій руці ніж, умисно наніс множинні удари лезом ножа в область тіла ОСОБА_12 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у виді: колото-різаних ран, - в потиличній ділянці зліва, на передній поверхні лівої вушної раковини від рівня порожнини з переходом на середню третину закрутка і задню поверхню, в тім?яній ділянці справа, в надлопатковій ділянці зліва з переходом на передню поверхню плечового суглобу, на зовнішній поверхні лівого плеча у середній третині, на задній поверхні лівого плеча у середній третині, на зовнішній поверхні лівого плеча у нижній третині, на зовнішній поверхні лівого плечового суглобу, на зовнішній поверхні лівого плеча у верхній третині, на передній поверхні лівого плеча у нижній третині, на переднє-зовнішній поверхні правого передпліччя у нижній третині. Вказані тілесні ушкодження кваліфікуються як легкі, які спричинили короткочасний розлад здоров?я. Після того, як ОСОБА_12 почав оборонятись, ОСОБА_9 вистрибнув з вікна вказаної квартири, що знаходиться на другому поверсі, та покинув місце вчинення злочину. Потерпілого було доставлено до КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги», де йому надали медичну допомогу.

Дослідженими судом доказами у сукупності та взаємозв`язку, поза розумним сумнівом підтверджено, що обвинувачений ОСОБА_9 умисно наніс потерпілому ОСОБА_12 всього тринадцять ударів ножем, чим спричинив йому легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

З урахування викладеного, суд, на підставі ч. 3 ст. 337 КПК України, вийшов за межі пред`явленого обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і виключив з формулювання обвинувачення умисел обвинуваченого на умисне вбивство та недоведеність такого злочину до кінця, кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

На вказаний вирок прокурор подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі. Дослідити матеріали кримінального провадження, що долучені та досліджені судом першої інстанції.

Вважає, що неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність полягає у тому, що суд необґрунтовано змінив правову кваліфікацію кримінального правопорушення за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України і перекваліфікував його дії на ч. 2 ст. 125 КК України, чим застосував статтю закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення, тим самим неправильно кваліфікував дії обвинуваченого і ухвалив незаконний вирок.

Окрім цього, зазначає, що питання про умисел вирішувалося виходячи із сукупності всіх обставин вчинення діяння, зокрема: спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Сукупність всіх підстав свідчить про наявність у ОСОБА_9 умислу саме на вбивство потерпілого, а не на нанесення йому тілесних ушкоджень. Саме образа ОСОБА_9 на ОСОБА_12 за те, що потерпілий ігнорував обвинуваченого, не спілкувався з ним та не підтримував його, й слугувало мотивом на вбивство потерпілого.

Так, всі тілесні ушкодження спричинені ОСОБА_12 є непроникаючими та відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6 але не менше 21 доби, однак, зазначає, що їх кількість та локалізація свідчать про те, що ОСОБА_9 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_12 та бажав їх настання.

Наголошує, що ножові удари, які були спричинені в голову та ліве плече (з лівого боку знаходиться серце - життєво важливий орган), свідчить саме про умисел позбавити життя потерпілого.

Проте, на переконання суду першої інстанції, кількість та локалізація нанесених ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, а саме 13 ножових ударів в голову та плече, свідчать про відсутність умислу на вбивство потерпілого.

Окрім цього, зазначає, що призначене судом покарання ОСОБА_9 явно не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, оскільки за незакінчений замах на вбивство покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком, є несправедливим, незаконним та необґрунтованим. Необхідно застосувати більш суворе покарання.

На вказаний вирок адвокат ОСОБА_10 в інтересах потерпілого ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати в частині кваліфікації дій та призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі. Дослідити письмовий доказ - протокол огляду мобільного телефону марки iPhone 7, який належить потерпілому ОСОБА_12 .

Вважає вирок суду надто м`яким та таким, що не відповідає принципам достатності покарання обвинуваченого, безпідставно з ініціативи суду, зміненої кваліфікації дій обвинуваченого та порушення судом змагальності, ставши на сторону захисту.

Зокрема, не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на висновки суду, факти викладені у вироку, містять істотні суперечності, а також неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність - застосовано закон, який не підлягає застосуванню.

Окрім цього, вважає, що ОСОБА_9 , завдаючи удари ножем в область шиї сплячому потерпілому, достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок його поведінки буде заподіяно істотну шкоду здоров`ю, проте не відмовився від нанесення ударів в життєво важливі органи, хоча така можливість у нього була, а навпаки продовжив свої дії, що може свідчити про те, що обвинувачений діяв з непрямим умислом на спричинення смерті потерпілому.

Судом першої інстанції не надано оцінку обставині, коли потерпілий спав, а ОСОБА_9 підійшов до нього, прийняв зручне положення для нанесення ударів ножем, і наніс їх в життєво важливу ділянку тіла - шию.

Також, звертає увагу, що судом залишено поза увагою те, що ОСОБА_9 був ображений на потерпілого, що могло слугувати мотивом даного злочину.

Крім того, зазначає, що висновок експерта спростовує покази обвинуваченого ОСОБА_9 щодо нанесення ОСОБА_12 удару ножем ОСОБА_9 . Зокрема, висновок експерта підтверджує показання потерпілого ОСОБА_12 , що ніж, яким обвинувачений наносив йому удари знаходився тільки в руках ОСОБА_9 . Видумані ОСОБА_9 обставини, ніби він захищався від потерпілого не заслуговують на увагу та не підтверджуються жодними доказами.

Вважає, що у діях обвинуваченого наявний склад інкримінованого органом досудового розслідування кримінального правопорушення, дії ОСОБА_9 слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як незакінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурорів та представника потерпілого, які підтримали апеляційні скарги, думки обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що суд першої інстанції вказаних вимог дотримався у повному обсязі.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за обставин, установлених судом, відповідають фактичним обставинам і підтверджені зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені та детально викладені судом у вироку.

Такі висновки суду першої інстанції в цілому відповідають фактичним даним, які містяться в наступних джерелах доказів:

- показаннях обвинуваченого ОСОБА_9 , який свою вину у скоєнні інкримінованого органом досудового розслідування злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, не визнав та суду пояснив, що з ОСОБА_13 вони познайомились на початку 2023 року, у них були хороші відносини, спілкувались майже кожного дня, конфліктів не було. Вони разом періодично вживали марихуану і амфетамін. Того дня, він приїхав до ОСОБА_14 , вони зустрілись приблизно о 22.30 год. на площадці біля його будинку в колі знайомих, трохи поспілкувались, після чого зайшли до ОСОБА_14 додому. Він попросив ОСОБА_14 переночувати у нього, і той дозволив, раніше він вже залишався у ОСОБА_14 . Він ліг спати, а ОСОБА_14 залишився у іншій кімнаті. Близько о 03.00 год. він прокинувся від дзвінка, його по роботі попросили відправити відеозапис. Тоді він пішов до ОСОБА_14 у кімнату, попросив у нього телефон, оскільки той відеозапис був на телефоні ОСОБА_14 , відправив відео, яке попросили, і далі ліг спати. Близько 06.00 год. він прокинувся зайшов до ОСОБА_14 в кімнату, ОСОБА_14 не спав, дивився в телефон. Зовнішніх ознак того, що ОСОБА_14 вживав наркотичні засоби, він не бачив. Він сів на диван, на якому лежав ОСОБА_14 , і вони 10-15 хвилин спілкувались на звичайні побутові теми. Після цього, ОСОБА_14 почав промовляти, що хоче його вбити. Потім ОСОБА_14 взяв ніж зі столику біля дивану і піднявся, він теж встав. ОСОБА_14 почав намагатись наносити йому удари ножем в область грудей, але попадав по руках, було три таких удари, від чого у нього на руках залишились порізи. В якийсь момент вони зблизились і почали боротись. Ніж, який був у ОСОБА_14 , опинився на підлозі, як саме не пам`ятає. Тоді ОСОБА_14 вибіг з кімнати і через декілька секунд прийшов з іншим ножем в руці. ОСОБА_9 підібрав той ніж, який був на підлозі, але удари один одному не наносили, а почали боротись, в той момент ніхто нікому удари не наносив. Потім впали на ліжко, ОСОБА_9 лежав зверху на ОСОБА_14 і наніс йому один удар ножем в плече. ОСОБА_14 казав «Я тебе вб?ю». Далі вони боролись на дивані, перевернулись і ОСОБА_14 вже був зверху на тому ж дивані. Коли ОСОБА_14 був зверху, він давив ОСОБА_9 в очі, а той зі страху наносив ще декілька ударів в плече. В якийсь момент ОСОБА_9 вдалось злізти з дивану, і він пішов до іншої кімнати, у якій ночував, та побачив, що ОСОБА_14 пішов за ним. На ОСОБА_14 і на собі він бачив кров. Тоді, ОСОБА_9 закрився в кімнаті і тримав ручку двері. З іншої сторони він почув стукіт в двері. Побоюючись за своє життя, він відпустив двері, відчинив вікно, сів на підвіконня, попередньо встиг забрати телефон, який заряджався, і коли ОСОБА_14 відчинив двері та зайшов у кімнату з ножем, ОСОБА_9 вистрибнув з вікна разом з ножем, без взуття. Ніж він одразу викинув в смітник поряд. Після цього ОСОБА_9 пішов додому, потім звернувся до адвоката, і в той же день, приблизно о 16.00 год. приїхав до поліції. Також, він зв`язувався з ОСОБА_14 , щоб дізнатись який у нього стан. ОСОБА_9 вважає, що ОСОБА_14 знаходився під дією якихось наркотичних чи психотропних речовин, або такий стан міг бути викликаний їх регулярним вживанням. Чому він пішов до кімнати, а не на вихід з квартири, пояснює шоковим станом. Йому пропонували пройти огляд для визначення стану сп`яніння, але він відмовився від огляду, оскільки хотів їхати в лікарню, оскільки йому була потрібна медична допомога через поранення рук. Зазначає, що визнає свою винуватість у спричиненні потерпілому тілесних ушкоджень, але ніякого наміру його вбивати у нього не було, він захищався від нападу;

- показаннях потерпілого ОСОБА_12 , який в судовому засіданні пояснив, що з ОСОБА_9 вони були знайомі 3-4 місяці до цих подій, часто зустрічались, разом періодично вживали амфетамін, марихуану і алкоголь, у них були дружні відносини. В той день ОСОБА_9 приїхав до нього близько о 23.00 год. Вони поспілкувались на вулиці, потім ОСОБА_12 зібрався додому, і вони пішли разом. ОСОБА_9 по дорозі попросив залишитись у нього, і він дозволив. На той час він проживав сам, мати була за кордоном. ОСОБА_9 у магазині купив собі слабоалкогольний напій 0,5 л. Вони разом прийшли у квартиру, раніше ОСОБА_9 був у нього вдома. ОСОБА_12 виділив ОСОБА_9 кімнату на ніч, вони трохи поспілкувались, і ОСОБА_12 пішов до себе в кімнату і ліг спати. Десь о 03.00 год. ОСОБА_9 прийшов і попросив у нього телефон, щоб надіслати відеозапис, він зняв якесь відео з його телефону і пішов спати. Щоб ОСОБА_9 заходив на кухню, він не бачив. Приблизно о 06.30 год. ОСОБА_12 прокинувся від шоку, був порізаний, ОСОБА_15 стояв на колінах над ним на дивані з ножем в руці, ОСОБА_12 побачив, що був у крові, і побачив, що ОСОБА_9 наніс йому 3-4 удари ножем в руку і по вуху. Тоді ОСОБА_12 узяв ОСОБА_9 за руки і відштовхнув. ОСОБА_9 йому нічого не казав, чи казав щось ОСОБА_12 , не пам?ятає, йому було страшно. Потім ОСОБА_12 , розуміючи, що треба захищатись, побіг на кухню, взяв там ніж, ОСОБА_9 пішов за ним. Він розвернувся до ОСОБА_9 з ножем в руці, і після цього той побіг до кімнати, в якій ночував, а ОСОБА_12 пішов за ним. ОСОБА_9 відчинив вікно і вистрибнув з вікна з другого поверху. Зазначає, що ОСОБА_15 був у неадекватному стані, в той вечір він не бачив, щоб ОСОБА_9 вживав якісь наркотичні речовини, разом вони також нічого не вживали, ОСОБА_12 тільки випив пляшку пива. ОСОБА_9 він жодних тілесних ушкоджень не наносив. Всі удари ОСОБА_9 наніс йому в одному положенні, коли ОСОБА_12 лежав на дивані. Причин для агресії у ОСОБА_9 не було, вважає, що той знаходився під дією наркотичних або психотропних речовин. Ніж, з яким ОСОБА_9 вистрибнув з вікна, ОСОБА_12 в руках не тримав, і жодних тілесних ушкоджень ОСОБА_9 не наносив. Раніше з боку ОСОБА_9 не було агресивної поведінки. Визнає, що були випадки, коли він ( ОСОБА_12 ) під час вживання наркотичних речовин перебував у неадекватному стані;

- показаннях свідка ОСОБА_16 , який будучи допитаним в судовому засіданні суду пояснив, що 16.06.2023 року у складі наряду патрульної поліції приїхав на виклик за адресою: АДРЕСА_2 . Коли зайшов до квартири, побачив багато слідів крові в кімнаті на підлозі і ліжку, в коридорі, також на самому потерпілому. Потерпілий пояснив, що у нього ночував товариш, спали у різних кімнатах, о 06.30 год. прокинувся від того, що відчув больові відчуття і побачив, як товариш бив його ножем, потім той вистрибнув з вікна другого поверху. На потерпілому бачив поранення в районі плеча і шиї, було більше десяти ушкоджень. Через деякий час приїхала бригада швидкої медичної допомоги. Потерпілий перебував у шоковому стані, але відповідав на питання;

- показаннях свідка ОСОБА_17 , який будучи допитаним в судовому засіданні суду пояснив, що проживає по АДРЕСА_3 , є сусідом потерпілого зверху, знайомі близько трьох років. Декілька разів разом з потерпілим і ОСОБА_9 вживали наркотичні засоби. Прокинувся о 06.40 і почув якийсь шум зверху, потім був 1-2 хвилини почув звук як щось впало біля вікна, побачив, як хтось убігає, написав повідомлення чи все гаразд, він відповів зайди до мене. Через 1-2 хвилини піднявся до потерпілого, побачив сліди крові на підлозі, в кімнаті на шторах, він викликав швидку і поліцію. Потерпілий повідомив, що на нього сплячого напав знайомий, свідок його теж знав. Тримався за ліве вухо, на тілі також було ушкодження. Спочатку приїхала поліція, потім швидка медична допомога;

- у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно з яким 16.06.2023 року були внесені відомості про кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України за фактом нанесення ОСОБА_12 тілесних ушкоджень;

- протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 17.06.2023 року;

- протоколі огляду місця події від 16.06.2023 року, акті про застосування службової собаки;

- протоколі огляду місця події від 16.06.2023 року;

- протоколі огляду місця події від 17.06.2023 року;

- копії картки виїзду швидкої медичної допомоги, отриманої на запит слідчого;

- протоколі огляду мобільного телефона марки Iphone 7, який належить потерпілому ОСОБА_12 ;

- ухвалі слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 22.06.2023 року, якою накладено арешт на речові докази;

- відеозаписах з портативних відеореєстраторів працівників патрульної поліції, які прибули на виклик 16.06.2023 року за адресою: АДРЕСА_2 , протоколі огляду двох відеозаписів від 23.10.2023 року;

- протоколі проведення слідчого експерименту від 21.06.2023 року та відеозаписі цієї слідчої дії за участю потерпілого ОСОБА_12 ;

- протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 16.06.2023 року;

- заяві ОСОБА_9 від 16.06.2023 року, згідно з якою він відмовляється від огляду на стан алкогольного та наркотичного сп`яніння у зв`язку з необхідністю звернутись до медичного закладу;

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками;

- в п`яти відеофайлах на флеш-носії, протоколі огляду цих файлів від 23.10.2023 року, наданих слідчому захисником ОСОБА_8 ;

- протоколі проведення слідчого експерименту від 13.07.2023 року і відеозаписі цієї слідчої дії за участю підозрюваного ОСОБА_9 ;

- протоколах отримання біологічних зразків для експертизи від 17.06.2023 та 21.06.2023 року;

- протоколах отримання зразків для експертизи від 13.07.2023 року;

- висновку експерта № 081-366-2023;

- висновку експерта № 081-368-2023;

- висновку експерта № 081-369-2023;

- висновку експерта № 081-371-2023;

- висновку експерта № 081-371-2023;

- висновку експерта № 081-367-2023;

- висновку судової молекулярно-генетичної експертизи від 22.09.2023 року № СЕ-19/111-23/41774-БД;

- висновку експерта від 04.08.2023 № СЕ-19/111-23/39665-Д, та від 03.11.2023 № КСЕ-19/111-23/39665-НЗПРАП;

- ухвалі слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 16.08.2023 року;

- висновку судово-медичного експерта № 042-1406-2023;

- висновку судово-медичного експерта № 042-1407-2023;

- висновку судово-психіатричного експерта № 1029 від 31.10.2023 р.;

- висновку судово-психіатричного експерта № 1135 від 01.11.2023 р.

При цьому з оскаржуваного вироку убачається, що згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про відсутність у діях ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 115 КК України. Такий висновок суд належним чином детально обґрунтував у прийнятому рішенні.

З приводу доводів прокурора та представника потерпілого про необґрунтованість, на його думку, перекваліфікації скоєного ОСОБА_9 на ч. 2 ст. 125 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 115 КК України, вбивством належить вважати умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Згідно ч. 3 ст. 15 КК України замах на вчинення кримінального правопорушення є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця. Відповідно до ч. 2 ст. 24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Судова практика для з`ясування змісту й спрямованості умислу особи орієнтує суди на те, що при дослідженні доказів їм необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки (п. 22 постанови Пленуму ВС «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 року № 2).

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України у своїх рішеннях (№5-32кс12 від 31.01.2012 року, № 5-26кс13 від 04.07.2013 року, № 5-46кс13 від 14.11.2013 року, № 5-10кс14 від 26.06.2014 року, № 5-32кс14 від 11.12.2014 року, № 5-24к15 від 18.06.2015 року) неодноразово висловлювала правову позицію про те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження в суді, ОСОБА_9 визнавав сам факт заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 і неодноразово стверджував, що не мав умислу на позбавлення його життя, а наніс удари обороняючись від ОСОБА_12 , який перед цим наніс йому декілька ударів ножем. ОСОБА_9 також зазначив, що з потерпілим вони боролись, ніж знаходився у нього в руці, якою він обороняючись наніс кілька ударів ОСОБА_12 в плече.

Зазначені твердження обвинуваченого були частково спростовані, зокрема, в тій частині, що ОСОБА_9 наніс ОСОБА_12 в плече 4-5 удари ножем, діючи в межах необхідної оборони та захищаючись від потерпілого. Так, згідно показань потерпілого обвинувачений наніс йому декілька ударів ножем першим, коли той спав. Спростовано твердження ОСОБА_9 про активний напад на нього потерпілого і нанесення 4-5 ударів потерпілому лише в межах необхідної оборони як показаннями потерпілого, так і висновком судово-медичних експертів, яким встановлено 13 поранень від колюче-ріжучого предмета у потерпілого та різані рани рук у обвинуваченого.

Судом вірно встановлено, що між обвинуваченим ОСОБА_9 та потерпілим ОСОБА_12 були дружні відносини. Також встановлено, що обвинувачений не перебував у будь-якому психічно нестабільному стані, усвідомлював значення своїх дій і міг керувати ними. За наявності умислу, міг нанести потерпілому, який спав і не чинив опору, ножові поранення у життєво важливі органи, однак цього не зробив. Отже, судом першої інстанції не встановлено наявності у обвинуваченого будь-якого мотиву на вбивство потерпілого.

Зібрані докази у кримінальному провадженні не містять об`єктивних даних, які б свідчили про намір ОСОБА_9 вчинити умисне вбивство ОСОБА_12 .

Про відсутність прямого умислу в обвинуваченого на вбивство потерпілого свідчать як показання самого обвинуваченого і потерпілого, так і пояснення свідка, які зазначили, що після нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 втік, вистрибнувши з вікна, потерпілий при цьому не втрачав свідомість, покликав сусіда на допомогу, написавши йому повідомлення. ОСОБА_9 мав реальну можливість продовжити свої злочинні дії та позбавити ОСОБА_12 життя, однак цього не зробив.

Також, потерпілий ОСОБА_12 , під час допиту в судовому засіданні не повідомляв, що під час нанесення йому тілесних ушкоджень обвинувачений йому погрожував вбивством.

Отже вказане об`єктивно свідчить про те, що ОСОБА_9 не мав наміру на умисне вбивство потерпілого.

Про характер нанесених ушкоджень також свідчить висновок експерта № 042-1406-2023, відповідно до якого, у ОСОБА_12 були такі ушкодження: колото-різані рани - в потиличній ділянці зліва, на передній поверхні лівої вушної раковини від рівня порожнини з переходом на середню третину закрутка і задню поверхню, в тім`яній ділянці справа, в надлопатковій ділянці зліва з переходом на передню поверхню плечового суглобу, на зовнішній поверхні лівого плеча у середній третині, на задній поверхні лівого плеча у середній третині, на зовнішній поверхні лівого плеча у нижній третині, на зовнішній поверхні лівого плечового суглобу, на зовнішній поверхні лівого плеча у верхній третині, на передній поверхні лівого плеча у нижній третині, на переднє-зовнішній поверхні правого передпліччя у нижній третині, які утворились від 13 дій травмуюючого предмета, якому притаманні колюче-ріжучі властивості. Вказані тілесні ушкодження кваліфіковані, як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6 але менше 21 доби.

Таким чином, ОСОБА_9 хоча і завдав тілесні ушкодження ОСОБА_12 загально-небезпечним знаряддям - ножем, але при цьому він об`єктивно не мав умислу на умисне вбивство потерпілого.

Тому суд першої інстанції об`єктивно перекваліфікував скоєне ОСОБА_9 з ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України.

Доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого про те, що суд не врахував обставини вчинення кримінального правопорушення, висновки експертиз, показання потерпілого, є безпідставними, оскільки суперечать встановленим фактичним обставинам та спростовані достовірними, належними та допустимими доказами, які ретельно проаналізовано у вироку.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спрямованість умислу обвинуваченого ОСОБА_9 саме на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_12 не є доведеною стороною обвинувачення поза розумним сумнівом.

Відповідно до ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Оцінюючи фактичні обставини справи у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що тілесні ушкодження потерпілому були заподіяні ОСОБА_9 умисно, втім цей умисел був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди, а отже відповідальність обвинуваченого має настати за тілесні ушкодження, які фактично були заподіяні.

Таким чином, судом першої інстанції дії ОСОБА_9 правильно було перекваліфіковано на ч. 2 ст. 125 КК України за ознаками спричинення умисного легкого тілесного ушкодження.

Колегією суддів також перевірено обґрунтованість призначення ОСОБА_9 покарання.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_9 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особу обвинуваченого.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого судом визнано добровільне відшкодування потерпілому завданої шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання згідно ст. 67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.

Тому з призначеним обвинуваченому покаранням з застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України погоджується і колегія суддів, оскільки воно є обґрунтованим, відповідає вимогам ст. ст. 50, 65, 66 КК України та практиці Європейського суду з прав людини.

Так, в справі "Скополла проти Італії" від 17.09.2009 року, Високий суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Отже, доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, а тому підстав вважати, що вирок суду не відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України колегія судів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування судового рішення, не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок місцевого суду, - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скаргипрокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_11 та представника потерпілого - адвоката ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 13 серпня 2024 року щодо ОСОБА_9 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя Суддя Суддя