Справа №293/600/25
Провадження №1-кп/293/161/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 рокуселище Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції)

потерпілого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Черняхів кримінальне провадження внесене до ЄРДР №0000115 від 26.03.2025 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Березне, Рівненського району, Рівненської області, громадянин України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, останній раз:

- вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 26.10.2022 за ч. 2 ст. 289 КК України до позбавлення волі на строк 5 років;

- ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22.05.2024 ОСОБА_4 звільнений від відбування покарання умовно-достроково для проходження військової служби за контрактом за вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 26.10.2022 строком 03 роки 02 місяці 07 днів

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України

ВСТАНОВИВ:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення

ОСОБА_4 , 26.03.2025 близько 01 год. 00 хв., перебуваючи поблизу домоволодіння АДРЕСА_3 , на території вказаного домоволодіння помітив автомобіль марки "Mitsubishi", моделі "Pajero Sport", державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , після чого у останнього виник злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом.

Реалізуючи злочинний умисел, ОСОБА_7 через незачинену хвіртку пройшов на територію домоволодіння АДРЕСА_3 та через незачинені двері незаконно проник в середину будинку, де відшукав ключі від вказаного автомобіля та повернувся на подвір`я.

Розуміючи, що транспортний засіб йому не належить, діючи умисно, з корисливим мотивом та прямим умислом направленим на незаконне заволодіння транспортним засобом, з метою використання його як засобу пересування, протиправно, всупереч волі власника, без його згоди і без законних підстав, підійшовши до автомобіля марки "Mitsubishi", моделі "Pajero Sport", VIN-код НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , відкрив водійські дверцята, проник у салон автомобіля та, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки у вигляді спричинення потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди та бажаючи їх настання, вставив ключ у замок запалювання, запустив двигун вказаного автомобіля марки "Mitsubishi", та виїхав у напрямку с-ща Черняхів, Житомирського району, Житомирської області, таким чином розпорядившись транспортним засобом марки "Mitsubishi", моделі "Pajero Sport", VIN-код НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_6 майнової шкоди на суму 601642 грн, яка у триста дев`яносто сім разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

За наведених обставин ОСОБА_4 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України, а саме у незаконне заволодіння транспортним засобом, вартість якого у двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, поєднане з проникнення у сховище.

II. Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті.

Показав, що він дійсно у березні 2025 року, проник до будинку потерпілого звідки викрав ключі від автомобіля, а далі із домоволодіння потерпілого заволодів і самим автомобілем, на якому із села Видибор попрямував до с-ща ОСОБА_8 у власних справах. Зазначив, що пошкодив автомобіль, а помітивши працівників поліції почав тікати і з"їхав у кювет. Показав, що мав намір повернути автомобіль власнику після ремонту пошкоджень, проте був затриманий працівниками поліції.

Просив суворо не карати. У вчиненому щиро розкаюється. Вказав, що має намір добровільно відшкодувати потерпілому завдану шкоду. Цивільний позов не визнав.

Захисник обвинуваченого в судових дебатах просила при призначенні покарання врахувати обставини, які пом"якшують відповідальність обвинуваченого, зокрема його щире каяття. Щодо цивільного позову просила відмовити у його задоволенні, оскільки потерпілий жодними доказами не підтвердив заявлену до стягнення суду матеріальної шкоди.

Потерпілий у судовому засіданні надав покази про те, що 26.03.2025 близко першої години ночі йому зателефонували працівники поліції і повідомили, що його автомобіль перебуває у с-щі Черняхів в кюветі. Вийщовши на подвір`я він переконався , що авто відсутнє і попрямув у с-ще Черняхів, де побачив, що авто знаходиться у кюветі з численними пошкодженнями. Пояснив, що не чув як обвинувачений вчинив викрадення його автомобіля з подвір`я домоволодіння, оскільки відпочивав. Зазначив, що обвинувачений шкоду йому не відшкодував.

У судовому засіданні потерпілий не напонягав на суворій мірі покарання, цивільний позов підтримав.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, беручи до уваги, що прокурор, обвинувачений не оспорюють фактичні обставини провадження, судом установлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку, заслухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Допитавши обвинуваченого, який визнав себе винним та добровільно повідомив суду обставини вчинення кримінального правопорушення, допитавши потерпілого, дослідивши матеріали кримінального провадження, вислухавши виступи учасників судового провадження в дебатах та останнє слово обвинуваченого, суд дійшов таких висновків.

Показання обвинуваченого ОСОБА_4 є послідовними, логічними, відповідають фактичним обставинам справи, а тому не викликають у суду сумнівів щодо правильності розуміння обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Суд уважає безпосередньо досліджені докази, що характеризують обвинуваченого належними, допустимими та достовірними.

Сторони кримінального провадження не оспорювали фактичних обставин кримінального провадження, викладених у обвинувальному акті.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Аналізуючи наявність складу злочину, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України, суд уважає за необхідне зазначити про таке.

За ст. 289 КК України кваліфікується незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене різними способами, тобто таємно, відкрито, із застосуванням обману або зловживання довірою, без застосування насильства чи з насильством. Незаконність, як ознака заволодіння чужим транспортним засобом означає, що особа, яка вчинює це посягання, не має ні дійсного, ні уявного права щодо захопленого транспортного засобу.

Злочин є закінченим з моменту заволодіння транспортним засобом та початку його руху будь-яким способом.

Згідно п. 1 примітки до ст. 289 КК України під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

Незаконне заволодіння транспортним засобом слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантаження на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Цей злочин визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.

Така правова позиція міститься у висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові №5-365кс15 від 21 січня 2016 року.

Тобто, законодавцем визначено, що мета, спосіб заволодіння транспортним засобом не впливає на кваліфікацію.

Для визначення наявності чи відсутності кваліфікуючої ознаки проникнення у сховище суд зазначає, що огороджена територія, у тому числі приватного домоволодіння, може бути віднесена за своїми ознаками до поняття «сховище», виходячи з характеру огорожі (розміру, конструкції, цілісності тощо), наявності інших пристосувань, засобів (охорони, сигналізації, собак, освітлення, засувів, гачків, замків на воротах і хвіртках тощо), які об`єктивно перешкоджають вільному доступу сторонніх осіб, а також за іншими ознаками, які дозволяють ідентифікувати вказану територію як таку, що має призначення постійного або тимчасового зберігання матеріальних цінностей (тобто є сховищем).

На цьому неодноразово наголосив Верховний Суд у постанові від 01 липня 2021 року (справа № 686/12064/18) та від 19.11.2018 (справа №205/5830/16-к).

Отож, оцінивши всі зазначені обставини вчинення кримінального правопорушення, зважаючи на показання обвинуваченого та потерпілого, суд уважає, що територію домоволодіння та саме домоволодіння, які об`єктивно перешкоджають вільному доступу сторонніх осіб, слід ідентифікувати як сховище.

За таких обставин, суд уважає доведеним, що ОСОБА_4 незаконно заволодів транспортним засобом, вартість якого у двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, поєднаному з проникнення у сховище, тому ці його дії суд кваліфікує за ч.3 ст.289 КК України.

Підстав, відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

ІІІ. Мотиви призначення покарання.

Згідно з приписами ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом статей 50,65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання.

При призначенні покарання суд враховує загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК України, а саме призначення покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно положень Загальної частини цього Кодексу та з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 відповідно до ст. 66 КК України суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України, суд визнає рецидив злочинів та вчинення злочину особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

Суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 виду та міри покарання, ураховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України є особливо тяжким, вчинений в період умовно-дострокового звільнення від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом за попереднім вироком, суспільну небезпечність та характер скоєного ОСОБА_4 кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за тяжкі злочини, під час умовно - дострокового звільнення вчиняв адміністративні правопорушення та притягнутий до адміністративної відповідальності, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, неодружений, утриманців не має, за місцем проживання характеризується як такий відносно якого компрометуючих даних не має.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року у справі №1-33/2004 покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного; покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям.

Враховуючи вищевикладене, керуючись принципом гуманізму та індивідуалізації покарання, суд уважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч.3 ст. 289 КК України, з фактичним відбуттям такого без конфіскації майна.

Далі суд ураховує вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 26.10.2022 у справі № 293/1406/22, за яким ОСОБА_4 засуджений за ч. 2 ст. 289 КК України до позбавлення волі на строк 5 років та ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22.05.2024 у справі №274/4379/24, якою ОСОБА_4 звільнений від відбування покарання умовно-достроково для проходження військової служби за контрактом на строк 03 роки 02 місяці 07 днів.

Як визначено нормами ч.3 ст. 81-1 КК України у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом, протягом не відбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає такій особі покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу.

Оскільки ОСОБА_4 інкриміноване йому кримінальне правопорушення вчинив у період умовно-дострокового звільнення, тому суд остаточно призначає обвинуваченому покарання відповідно до ч.1 ст.71, ч.3 ст.81-1 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання не відбутої частини покарання за попереднім вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 26.10.2022 у справі №293/1406/22.

На переконання суду, призначення обвинуваченому такого покарання буде справедливим, співрозмірним і достатнім для його виправлення, кари та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, а також буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Разом з тим, суд не знаходить підстав для призначення покарання з урахуванням ст. 69 КК України, заважаючи на особу обвинуваченого, який будучи неодноразово судимим за тяжкі злочини, на шлях виправлення не став, та вчинив під час умовно-дострокового звільнення від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом, новий умисний особливо тяжкий злочин, передбачений ч. 3 ст. 289 КК України

Варто зазначити, що кримінальний закон передбачає у виключних випадках можливість застосування положень ст. 69 КК України, однак таких судом не встановлено.

Підсумовуючи викладене, на переконання суду, саме визначене судом покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у види позбавлення волі повністю відповідатиме ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про особу обвинуваченого.

ІV. Вирішення цивільного позову

Потерпілим ОСОБА_6 поданий цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно якого просить стягнути ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 майнову шкоду в сумі 601 642 грн, яка завдана під час скоєння злочину.

Цивільний позов обґрунтований тим, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого, який незаконно заволодів його транспортним засобом йому завдано матеріальної шкоди у сумі 601 642 грн.

Зазначає, що розмір матеріальної шкоди становить вартість належного йому транспортного засобу відповідно до фактів наведених у матеріалах кримінального провадження.

23.06.2025, цивільний позивач у судовому засіданні заявив про зменшення позовних вимог та просив стягнути з обвинуваченого 450 000 грн. Таку заяву мотивує тим, що саме вартістю автомобіля оцінює завдану йому шкоду обвинуваченим, однак уважає, що така підлягає зменшенню до 450 000 грн.

23.06.2025 ухвалою, постановленою судом без виходу до нарадчої кімнати, суд прийняв заяву потерпілого про зменшення позовних вимог.

Цивільний позивач потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні цивільний позов підтримав у сумі 450 000, просив задовольнити у такому розмірі. Водначас пояснив, що відновлювального ремонту автомобіля не продовив.

Цивільний відповідач обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні цивільний позов не визнав.

Захисник обвинуваченого в судовому засіданні підтримала позицію свого підзахисного та просив відмовити у задоволенні позову потерпілого. Вказала, що розмір заявленої до стягнення матеріальної шкоди визначений сумою викраденого, яке є речовими доказами по справі та повернуте потерпілому. Вважає, що потерпілий не довів належними доказами суму заявленої до стягнення матеріальної шкоди, тому у позові просить відмовити.

Прокурор у судових дебатах просив позов задовольнити.

Дослідивши матеріали цивільного позову, заслухавши пояснення учасників провадження, суд дійшов такого висновку.

Пунктом 3 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у статті 16 Цивільного кодексу України.

За статті 16 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є відшкодування шкоди.

Відповідно до статті 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення (ст.1166 ЦК України), необхідними елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина.

Положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Вказані обставини можуть бути елементами складу відповідних злочинів, а також впливати на визначення міри відповідальності винної особи.

У п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК України зазначено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як видно зі змісту позовної заяви розмір заявленої матеріальної шкоди цивільний позивач пов`язує з вартістю майна, а саме транспортного засобу, яким обвинувачений незаконно заволодів.

В ході досудового розслідування на викрадене майно було накладено арешт та визнано таке речовим доказом та передане на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_6 (потерпілий/цивільний позивач).

Відтак, враховуючи, що майно, яким незаконно заволодів обвинувачений виявлено, перебуває на зберіганні у потерпілого та в силу ст.100 КПК України підлягає поверненню останньому, суд дійшов до висновку, що відсутні підстави для задоволення цивільного позову у відшкодуванні заданої матеріальної шкоди у заявленому розмірі, оскільки фактично матеріальна шкода завдана кримінальним правопорушенням потерпілому відшкодована.

Окремо, суд уважає за необхідне зазначити, що у випадках, коли особа знищила транспортний засіб, яким незаконно заволоділа, чи призвела до такого стану, що він повністю втратив свою цінність і його вже не можна використовувати за прямим призначенням, розмір реальних збитків дорівнює вартості автомобіля на день учинення злочину. Таким же чином треба вирішувати це питання, якщо транспортний засіб після незаконного заволодіння не знайдено (Постанова № 14 ПВС України від 23.12.2005 із змінами від 19.12.2008 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті»).

Доказів того, що автомобіль, яким незаконно заволодів обвинувачений зазнав тих чи інших реальних збитків, що вказують про неможливість його використання за призначенням суду не надано.

Крім того, цивільний позивач до цивільного позову не додав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження понесених збитків, зокрема, на підтвердження вартості необхідного відновлювального ремонту автомобіля.

Потерпілий до цивільного позову не додав належних та допустимих доказів, зокрема, висновку експерта за результатами транспортно-товарознавчої експертизи, яким би могла бути визначена вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу потерпілого або доказів понесення витрат на ремонт автомобіля (акти виконаних робіт, платіжні документи на підтверлдження понесених витрат, тощо).

Судом при визначенні суми матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого враховується вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, оскільки саме цей розмір грошових коштів є необхідним для приведення автомобіля в належний стан для подальшої експлуатації, однак таких даних в матеріалах справи не має і цивільним позивачем не доведено вказана обставини належними та допустими доказами.

Відтак, зважаючи на встановлені обставини, суд відмовляє у задоволені цивільного позову.

При цьому суд наголошує, що потерпілий не позбавлений права звернутись з позовом в порядку цивільного судочинства про стягнення з обвинуваченого суми матеріальної шкоди, необхідної на відновлювальний ремонт автомобіля.

V. Вирішення питання щодо запобіжного заходу

В судових дебатах прокурор просив продовжити ОСОБА_4 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу, але не більше 60 діб з моменту його продовження, оскільки наданий час наявні ризики передбачені ст. 177 КПК України.

Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, в межах даного кримінального провадження, ОСОБА_4 затриманий 26.03.2025 о 03 год. 15 хв. в порядку ст.208 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 28.03.2025 у справі №295/4317/25 до підозрюваного ОСОБА_4 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 23.05.2025, строк дії якого ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира у справі №295/4317/25 від 21.05.2025 продовжений до 11.07.2025 включно.

Оскільки обвинуваченому ОСОБА_4 судом призначається покарання у виді позбавлення волі, яке він повинен відбувати реально, зважаючи на дані про особу обвинуваченого, суд дійшов висновку про продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК, зокрема, ризику переховування від відбування покарання, який не зможе відвернути застосування менш суворого запобіжного заходу, тому вважає за необхідне продовжити дію обраного раніше стосовно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в умовах СІЗО Державної установи "Житомирська УВП (№8)" до набрання вироком законної сили, але не довше ніж 60 днів із дня ухвалення вироку суду.

Згідно ч. 5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

З огляду на наведене, у строк покарання обвинуваченого необхідно зарахувати попереднє ув`язнення у період із 26.03.2025, з моменту його фактичного затримання, до набрання вироком законної сили з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавленню волі відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України.

VІ. Рішення щодо речових доказів

Згідно з ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Долю речових доказів суд уважає за необхідне вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

VІІ. Процесуальні витрати

Процесуальні витрати у справі за проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи (висновок експерта №СЕ-19/106-25/5973-АВ від 25.04.2025) у сумі 3 565,60 грн, біологічної експертизи (висновок експерта №СЕ-19/106-25/6902 БД від 19.05.2025) у сумі 3 589,36 грн, судової дактилоскопічної експертизи (висновок експерта №СЕ-19/106-25/6965-Д від 24.04.2025) у сумі 4 457 грн, що в загальному розмірі становить 11 611,96 грн (одинадцять тисяч шістсот одинадцять гривень 96 коп.), суд стягує з ОСОБА_4 на користь держави.

Керуючись ст. 2,7, 100, 349, 368-370, 373, 374, 376, 394,395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років без конфіскації майна.

2. Відповідно до ч.1 ст.71, ч.3 ст. 81-1 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 26.10.2022 у справі №293/1406/22, та остаточно призначити ОСОБА_4 , покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років без конфіскації майна .

3. Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дати набрання вироком законної сили.

4. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, яке відраховувати з дня фактичного затримання 26.03.2025 і по дату набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

5. Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили залишити попередній - тримання під вартою, продовживши його дію до набрання вироком суду законної сили, але не довше ніж 60 днів із дня ухвалення вироку, тобто до 23.08.2025 включно.

6. Скасувати арешт, накладений відповідно до ухвали слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 03.04.2025 у справі №295/4323/25 на автомобіль марки "Mitsubishi Pajero Sport", державний номерний знак НОМЕР_1 та військовий квиток серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_4 .

7. Речові докази по справі:.

- автомобіль марки"Mitsubishi Pajero Sport", державний номерний знак НОМЕР_1 , який переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_6 - залишити останньому як власнику;

- державний номерний знак НОМЕР_4 , який перебуває на зберіганні у камері речових доказів ВП №1 Житомирського РУП №1 ГУНП в Житомирській області - повернути ОСОБА_6 як власнику;

- військовий квиток серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_4 - повернути ОСОБА_4 , як власнику;

- оптичний носій інформації - DVD-R диск, на якому містяться відеозаписи з боді-камер поліцейських (СОГ та СРГШ), а також відеозаписи з відео реєстратора автомобіля працівників СРГШ, які здійснювали виїзд 26.03.2025 до с. Видобир, Житомирського району Житомирської області по вказаному повідомленню (ЄО 10467 від 26.03.2025):export-xi7jt, export-cnkek, export-4xb2t, WhatsApp Video 2025-03-26 at 07.49.37, WhatsApp Video 2025-03-26 at 07.49.31 - залишити у матеріалах кримінального провадження №0000115.

8. Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати по справі за проведення судових експертиз у розмірі 11 611,96 грн (одинадцять тисяч шістсот одинадцять гривень 96 коп).

9. У цивільному позові ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок скоєння злочину - відмовити.

Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Житомирського апеляційного суду через Черняхівський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий суддя ОСОБА_9