Справа № 953/1485/25
Провадження № 1-кп/953/642/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні зали судових засідань Київського районного суду м. Харкова клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження строку дії запобіжного заходу, клопотання захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000265 від 16.02.2024 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, із вищою освітою, який є фізичною особою-підприємцем, зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Харкова, громадянина України, із вищою освітою, який працює на посаді начальника конструкторського відділу енергозапчастин та організації проектних робіт АТ «Українські енергетичні машини», зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з вищою освітою, який працює на посаді заступника начальника зварювально-механічного цеху з виробництва АТ «Українські енергетичні машини», зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Київського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кожного за ч. 3 ст. 28, ч.1 ст. 111-2 КК України.

Органами досудового розслідування обвинуваченим поставлено за провину вчинення у складі організованої групи кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України за таких обставин.

Громадянин України ОСОБА_7 , умисно діючи на шкоду інтересам своєї держави у сфері енергетичної безпеки, в умовах воєнного стану вирішив здійснити сприяння державі-агресору РФ. Для реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_7 залучив як виконавців працівників Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» (далі АТ «Укренергомашини»): заступника начальника зварювально-механічного цеху з виробництва ОСОБА_9 у невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 05.05.2022 року о 16 год. 39 хв., та начальника конструкторського відділу енергозапчастин та організації проектних робіт АТ «Укренергомашини» ОСОБА_8 у невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 20.10.2023 року 19 год. 34 хв.

Зазначені особи на чолі з ОСОБА_7 як організатором та єдиним керівником зорганізувались у стійке об`єднання для вчинення пособництва державі-агресору РФ з єдиним планом, відомим усім учасникам групи, і розподілом функцій між ними для досягнення цієї мети.

Кримінально протиправна діяльність угрупування полягала у наданні допомоги представнику держави-агресора РФ громадянину цієї держави ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (російською ОСОБА_11 ) (далі ОСОБА_10 ) щодо пошуку та збору робочих схем та креслень комплектуючих до турбін, спроектованих та належних АТ «Укренергомашини», які використовуються у будівництві та експлуатації об`єктів електрогенерації, в тому числі на території держави-агресора.

Реалізуючи свій злочинний умисел на пособництво державіагресору шляхом збору та передавання її представнику матеріальних ресурсів, діючи добровільно, свідомо та на шкоду енергетичній безпеці України, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які мали доступ до відповідних матеріальних ресурсів у силу займаних посад, прийняли пропозицію ОСОБА_7 отримувати всупереч установленому в АТ «Укренергомашини» порядку доступ до робочої документації та робочих креслень для подальшого передавання їх ОСОБА_10 через ОСОБА_7 .

У період з 05.05.2022 року до 10.04.2024 року ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , перебуваючи на території Харківської області, на виконання завдань ОСОБА_7 збирали та передавали йому за допомогою визначених організатором групи засобів зв`язку через месенджери або електронною поштою електронні копії креслень, що належать АТ «Укренергомашини», з зображенням деталей, які є складовими вузлів та агрегатів турбін, що використовуються, у тому числі, на об`єктах електрогенерації в РФ та на тимчасово окупованих державою-агресором територіях України.

У свою чергу, ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , усвідомлюючи подальше використання переданих ресурсів для забезпечення функціонування об`єктів електрогенерації на тимчасово окупованих територіях України та на території держави-агресора РФ, надсилав представнику цієї держави ОСОБА_10 електронною поштою або за допомогою месенджерів отримані від ОСОБА_9 та ОСОБА_8 електронні копії креслень, що належать АТ «Укренергомашини», з зображенням деталей, які є складовими вузлів та агрегатів турбін, що використовуються на об`єктах електрогенерації, у тому числі, в РФ та на тимчасово окупованих територіях України.

Після вчинення зазначених дій ОСОБА_7 і ОСОБА_9 на території Харківської області 15.03.2024 року у період з 17 год. 28 хв. до 17 год. 34 хв. і 29.03.2024 року у період з 08 год. 52 хв. до 09 год. 13 хв. брали участь в організованій ними спільній з представником держави-агресора ОСОБА_10 аудіоконференції, під час якої надавали йому поради і консультації щодо особливостей використання переданих креслень на об`єктах електрогенерації. Аналогічні дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили за місцем проживання ОСОБА_7 , що за адресою: АДРЕСА_1 , 09.04.2024 року у період з 17 год. 41 хв. до 18 год. 18 хв. і 13.04.2024 року у період з 13 год. 25 хв. до 15 год. 10 хв.

Протиправні дії обвинувачених, вчинені в умовах збройної агресії Російської Федерації проти нашої держави, завдали шкоду інтересам України, оскільки створили умови для функціонування енергетичної галузі економіки держави-агресора, а отже, і забезпечення працездатності її оборонного комплексу, міцних конкурентних позицій Російської Федерації на світовому ринку у сфері виготовлення та постачання комплектуючих для об`єктів атомної, теплової та гідроелектрогенерації, при цьому зменшивши роль українських підприємств у даних процесах і створивши ризики обмеження експорту та неотримання податків від реалізації українських товарів та надання послуг. Крім цього, зазначеним було створено передумови для забезпечення сталої роботи російських ГЕС, АЕС, ТЕС, завдяки яким здійснюється видобуток електричної енергії, необхідної для безперебійного функціонування військово-промислового комплексу державиагресора, що дає їй можливість в умовах повномасштабного вторгнення в Україну збільшувати та розвивати свої потужності для виготовлення зброї, боєприпасів, вибухових речовин, інших засобів масового ураження, ремонту та будівництва військової техніки, засобів радіоелектронної боротьби, безпілотних літальних апаратів тощо

Діяння ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кожного кваліфіковано за ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 111-2 КК України як умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), з метою завдання шкоди Україні шляхом добровільного збору, підготовки та передачі матеріальних ресурсів представнику держави-агресора, вчинені у складі організованої злочинної групи.

Київський районний суд м. Харкова ухвалою від 24.04.2025 року продовжив ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кожному запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення застави до 22.06.2025 року.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявив клопотання про продовження строку дії зазначеного запобіжного заходу. В обґрунтування клопотання державний обвинувач з посиланням на зібрані у ході досудового розслідування докази аргументує обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, поставлених їм за провину.

Мотивуючи позицію про збереження актуальності ризиків, визначених у ст. 177 КПК України та врахованих судом під час обрання і попереднього продовження строку запобіжного заходу, прокурор зазначає, що:

-усвідомлюючи тяжкість інкримінованих злочинів, суворість покарання, що їм загрожує, а також неможливість повного контролю державою кордонів і території України в умовах збройної агресії Російської Федерації, кожен з обвинувачених може переховуватися від суду, зокрема, на території держави-агресора чи на тимчасово окупованій території України, а також продовжити кримінально протиправну діяльність;

-оскільки під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження обвинувачені отримали інформацію про місце проживання свідків, яких у судовому засіданні ще не допитано, існує ризик перешкоджання ними кримінальному провадженню шляхом впливу на цих осіб;

-враховуючи дружні стосунки між собою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , котрі згідно з обвинуваченням вчинили інкриміновані їм злочини у співучасті, вони, перебуваючи на волі, можуть скоригувати й узгодити свої свідчення щодо обставин кримінальних правопорушень;

-кожен з обвинувачених може сховати, знищити чи спотворити схеми, креслення, службову документацію АТ «Укренергомашини», електронні пристрої чи магнітні носії інформації, які вони використовували під час вчинення злочинів; зазначений ризик підтверджується тим, що з матеріалів даного кримінального провадження виділено матеріали щодо невстановлених осіб, які, допомагаючи ОСОБА_7 , надавали креслення для передавання представнику держави-агресора.

З огляду на зазначене, на думку прокурора, застосування більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою, а також тримання під вартою з можливістю застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинувачених.

10 червня 2025 року через систему «Електронний суд» надійшли клопотання захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , в якому адвокат просить змінити кожному з цих обвинувачених запобіжний захід на домашній арешт за місцем фактичного мешкання, а якщо суд визнає неможливою таку зміну одночасно з продовженням обвинуваченим строку тримання під вартою визначити їм розмір застави. В обґрунтування клопотання захисник посилається на таке. Ризик знищення чи спотворення ОСОБА_7 або ОСОБА_12 схем, креслень чи інших письмових доказів у справі станом на зараз відпав, оскільки всі ці докази перебувають у розпорядженні сторони обвинувачення, й обвинувачені не мають доступу до них. На час обрання ОСОБА_7 та ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою кожного з них було повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 111 КК України. У подальшому дії кожного з них були перекваліфіковані на ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 111-2 КК України, тобто на статтю кримінального закону, що передбачає відповідальність за менш тяжкий злочин. Отже, навіть за версією сторони обвинувачення суспільна небезпека інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень знизилася.

У судовому засіданні прокурор підтримав своє клопотання з викладених у ньому доводів і міркувань. Проти задоволення клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_9 заперечував.

Захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав своє клопотання, проти задоволення клопотання прокурора заперечував. Свою позицію аргументував доводами, наведеними у клопотанні про зміну запобіжного заходу.

Захисники ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_8 у судовому засіданні заперечили проти задоволення клопотання прокурора і підтримали клопотання захисника ОСОБА_6 , просили застосувати щодо ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням свободи. В обґрунтування своєї позиції навели доводи, аналогічні висловленим у клопотанні захисника ОСОБА_6 , а також звернули увагу на похилий вік свого підзахисного. Крім цього, захисник ОСОБА_4 зазначив про неспроможність посилання прокурора як на одну з підстав для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою на ризик протиправного впливу на свідків, оскільки під час досудового розслідування всі свідки допитувалися з застосуванням відеозапису, і зафіксовані у такий спосіб показання в умовах воєнного стану є процесуальними джерелами доказів у суді згідно з ч. 11 ст. 615 КПК України. Захисник ОСОБА_5 також наголосив, що ОСОБА_8 впродовж усього часу з початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну не виїжджав і не намагався виїхати за межі нашої країни, і станом на сьогодні не в змозі ухилитися від суду у такий спосіб у зв`язку з закриттям державного кордону.

Обвинуваченні ОСОБА_7 , ОСОБА_9 і ОСОБА_8 у судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання прокурора, підтримали клопотання захисника ОСОБА_6 , просили змінити їм запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, з міркувань, наведених їх захисниками.

ОСОБА_7 , крім цього, зазначив, що потребує медичної допомоги й обстеження. Послався обвинувачений і на те, що він має літніх тітку і дядька, які тяжко хворіють, дядько страждає на онкологічне захворювання, тому він хотів би допомогти рідним і принаймні попрощатися з дядьком.

Перевіривши доводи клопотань сторін, заслухавши думки учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд дійшов таких висновків.

Як унормовано ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається у порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ст. 178 КПК України під час вирішення питання про обрання запобіжного заходу суд, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити у сукупності і всі інші обставини.

Під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, відповідно до абзацу 8 ч. 4 ст. 183 КПК України має право не визначати розмір застави у кримінальних провадженнях, зокрема, щодо злочинів, передбачених статтями 109-114-2 КК України.

Під час вирішення питання про продовження строку запобіжного заходу суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція) і ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права людини на свободу й особисту недоторканість можливе лише у передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Відповідно до орієнтирів застосування ст. 5 Конвенції, сформованих практикою Європейського суду з прав людини (далі також ЄСПЛ, суд), ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого покарання, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про його незначний ступінь і відсутність необхідності запобіжного ув`язнення (рішення: від 10.02.2011 року у справі «Харченко проти України», заява № 40107/02, п. 79; «Авраімов проти України», заява № 71818/17, п. п. 57, 64).

Разом із тим, за практикою ЄСПЛ тяжкість обвинувачення хоча і не є самостійною підставою для тримання особи під вартою, проте у сукупності з іншими обставинами підвищує ризик її втечі настільки, що цей ризик неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Як зазначив Суд у рішенні від 26.07.2001 року у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96, п. 80), суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Під час застосування щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд в ухвалах від 17.04.2024 року констатував обґрунтованість підозри кожного з них у вчиненні кримінальних правопорушень, поставлених їм за провину.

Усім обвинуваченим інкриміновано вчинення особливо тяжких злочинів проти основ національної безпеки України в умовах воєнного стану. Санкція ч. 1 ст. 111-2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої. Усвідомлення вірогідності призначення такого суворого покарання у разі ухвалення обвинувального вироку є істотним чинником для виникнення в обвинувачених мотиву переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Тяжкість обвинувачення, що підвищує ризик ухилення

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від правосуддя, суд оцінює у сукупності з іншими обставинами, які підлягають урахуванню під час вирішення питання про продовження строку запобіжного заходу.

Зміст висунутого звинувачення і доводи клопотання дають підстави для висновку про наявність у ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 тривалих стійких соціальних зв`язків у Російській Федерації, що розширює можливості втечі і переховування у цій країні або на тимчасово окупованих територіях, куди в умовах воєнного стану органи державної влади України не мають доступу. Існування відповідного ризику не спростовує і та обставина, що обвинувачені після повномасштабного вторгнення Російської Федерації і до затримання не залишали і не намагалися залишити територію нашої держави. Адже на той час ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не піддавалися кримінальному переслідуванню і для них не існувало реальної загрози призначення покарання у виді позбавлення волі на тривалий термін. Водночас після викриття злочинної діяльності усіх обвинувачених було затримано і з цього часу вони безперервно тримаються під вартою.

Крім цього, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_13 поставлено за провину систематичне вчинення під час збройної агресії Російської Федерації проти України сприяння державіагресору впродовж тривалого часу: ОСОБА_7 та ОСОБА_9 протягом майже двох років, а ОСОБА_8 упродовж майже півроку. Зазначене, у сукупності з наявністю в обвинувачених стійких соціальних зв`язків у цій країні, суттєво підвищує ризик продовження кримінально протиправної діяльності. Водночас в умовах воєнного стану ризик вчинення нових подібних злочинів становить істотну загрозу інтересам держави й суспільства, зокрема, обороноздатності країни, її економічній безпеці, соціальному благополуччю, правам та свободам інших осіб.

Вжиття державою в умовах воєнного стану дієвих заходів для запобігання такій загрозі узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини. Адже відповідно до сформованих ЄСПЛ правозастосовчих орієнтирів суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права підозрюваного (обвинуваченого), але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Ризиків ухилення обвинувачених від суду і продовження злочинної діяльності не знижує зміна правоохоронними органами під час досудового розслідування правової кваліфікації їх дій з ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 111 КК України на ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 111-2 КК України, на що захисник ОСОБА_6 посилається в обґрунтування свого клопотання про зміну запобіжного заходу.

Оцінюючи ризик протиправного впливу обвинувачених на свідків, суд враховує визначену кримінальним процесуальним законом процедуру допиту цих осіб. Зокрема, під час досудового розслідування свідки дають показання слідчому, прокурору у порядку, визначеному ст. 224 КПК України, а на стадії судового розгляду справи допитуються усно у судовому засіданні згідно зі ст. 352 цього Кодексу. Відповідно до закріпленої у ст. 23 КПК України засади безпосередності судового процесу суд може використовувати як докази лише показання, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отримані у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Частина 4 ст. 95 КПК України містить імперативну заборону обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім випадків, зумовлених режимом воєнного стану і визначених у ст. 615 КПК України.

На підставі ч. 11 ст. 615 КПК України показання, отримані під час допиту свідка у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у разі, якщо хід і результати допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації.

Сторона захисту в обґрунтування своєї позиції послалася, зокрема, на те, що під час досудового розслідування всі свідки були допитані з застосуванням технічних засобів відеофіксації. Однак, на переконання суду, дана обставина не свідчить про те, що ризики протиправного впливу обвинувачених на цих осіб відпали або знизилися.

Адже положення ч. 11 ст. 615 КПК України лише допускають використання судом в умовах воєнного стану показань свідка на досудовому розслідуванні, зафіксованих у наведений вище спосіб, як одного з альтернативно можливих засобів доказування. Ці положення було введено Законом України № 2201-IX від 14.04.2022 року «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення порядку здійснення кримінального провадження в умовах воєнного, надзвичайного стану» незабаром після початку збройної агресії Російської Федерації проти України. Відповідні нормативні зміни покликані гарантувати виконання завдань кримінального судочинства у разі неможливості прибуття свідків до суду за особливих обставин, зумовлених воєнними діями. Зазначене випливає зі змісту пояснювальної записки до проєкту Закону № 2201-IX від 14.04.2022 року.

Проте зміст частини 11 статті 615 КПК України не дає підстав для висновку, що під час дії воєнного стану показання свідка на досудовому розслідуванні, зафіксовані за допомогою технічних засобів відеозапису, в усякому разі підмінюють свідчення, безпосередньо сприйняті судом. Навпаки, за наявності об`єктивної можливості допиту свідка у суді (у тому числі у режимі відеоконференції) пріоритетними залишаються показання, отримані у межах змагальної судової процедури. Адже у такий спосіб найкраще реалізується засада безпосередності судового процесу, а також права обвинуваченого допитувати свідків обвинувачення, вимагати виклику й допиту свідків захисту, гарантовані п. d) ч. 3 Конвенції.

За наведених обставин ризик протиправного впливу на свідків зберігається під час судового розгляду до моменту безпосереднього отримання показань цих осіб судом. З урахуванням позицій у судовому засіданні обвинувачених щодо невизнання винуватості суд постановив застосувати повний порядок дослідження доказів, що включає, серед іншого, допит свідків. Станом на зараз свідки у судовому засіданні не допитані. З огляду на зазначене, а також враховуючи факт обізнаності обвинувачених про місце проживання і засоби зв`язку цих осіб, ризик протиправного впливу на них ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишається актуальним.

Разом із тим, на думку суду, не е є обґрунтованим посилання прокурора на ризик приховування, знищення чи спотворення обвинуваченими доказів схем, креслень, службової документації АТ «Укренергомашини», електронних пристроїв чи магнітних носіїв інформації, які вони використовували під час вчинення злочинів. Зміст обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування дає підстави для висновку, що зазначені вище схеми, креслення, службова документація, інформація, що міститься на електронних пристроях і магнітних носіях і має доказове значення у цій справі, були вилучені чи скопійовані органом досудового розслідування і перебувають у розпорядженні сторони обвинувачення. За таких обставин прокурор не довів наявності в обвинувачених реальної можливості доступу до відповідних матеріалів.

Водночас сторона обвинувачення довела існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України: переховування обвинувачених від суду, що зумовлено тяжкістю пред`явленого звинувачення у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України в умовах воєнного стану і наявністю в них стійких соціальних зв`язків у державіагресорі; продовження аналогічних злочинних дій з огляду на систематичне вчинення їх згідно з обвинуваченням упродовж тривалого часу і згадані вище зв`язки; протиправного впливу на свідків, які не допитувалися у судовому засіданні.

На даній стадії провадження, коли у судовому засіданні лише допитано обвинувачених і досліджено частину письмових доказів, ці ризики зберігають актуальність, чого сторона захисту не спростувала. На переконання суду, запобігти даним ризикам і забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, а також шляхом визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави, неможливо.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про необхідність його медичного обстеження та лікування не перешкоджають застосуванню щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Адже статтею 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» передбачено надання особам, що тримаються під вартою, медичної допомоги і проведення лікувально-профілактичної роботи у порядку, визначеному законодавством України про охорону здоров`я. Згідно зі статтею 21 цього закону забезпечення осіб, узятих під варту, належним медичним обслуговуванням є обов`язком персоналу місць попереднього ув`язнення. ОСОБА_7 не надав жодних доказів на підтвердження об`єктивної необхідності надання йому таких медичних послуг, якими він не міг би бути забезпечений в умовах слідчого ізолятора.

У контексті вирішення питань про наявність чи відсутність підстав для продовження строку тримання під вартою чи зміни запобіжного заходу суд відхиляє доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про тяжкі захворювання його дядька і тітки, оскільки відповідні обставини не підтверджені жодними об`єктивними даними документами щодо родинних зв`язків цих осіб з обвинуваченим і стану їх здоров`я.

Застосований щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжний захід, з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення, на цей час не виходить за межі розумного строку. Такий запобіжний захід спрямований на захист суспільного інтересу, що полягає у виконанні визначених у ст. 2 КПК України завдань кримінального судочинства, є необхідним, щоб запобігти продовженню обвинуваченими злочинної діяльності та перешкоджанню кримінальному провадженню, і пропорційний цій легітимній меті.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 177, 178, 182, 183, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Київської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 111-2 КК України, у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» на 60 (шістдесят) діб, тобто до 10.08.2025 року включно, без застосуванням альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Встановити строк дії ухвали до 10.08.2025 року включно.

У задоволенні клопотань захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її проголошення, а обвинуваченими в той же строк з моменту отримання копії ухвали суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Суддя ОСОБА_1