УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року

м. Київ

справа № 755/7056/23

провадження № 51-2271ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року

ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 310 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання за ч. 2 ст. 125 КК у виді штрафу у розмірі 70 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1190 грн в дохід держави, за ч. 1 ст. 310 КК у виді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн в дохід держави.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_4 покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн в дохід держави.

Суд також вирішив питання щодо цивільного позову, накладеного на майно арешту, процесуальних витрат та долю речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду, 15 березня 2023 року приблизно о 19:15 ОСОБА_4 перебував за адресою: м. Київ, вул. Харківське Шосе, 19 в приміщенні ТЦ «Мега Сіті», де в цей час перебував ОСОБА_5 .

На фоні тривалих неприязних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розпочався словесний конфлікт, в результаті якого у ОСОБА_4 виник протиправний умисел, спрямований на умисне заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_5 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_4 , підійшовши до ОСОБА_5 , наніс один цілеспрямований удар лобовою частиною голови в обличчя, а саме в ніс потерпілого, та декілька ударів кулаком в обличчя.

Після чого ОСОБА_4 припинив свої протиправні дії щодо ОСОБА_5 та зник з місця події, заподіявши потерпілому закриту травму носа у вигляді перелому кісток та множинні синці, що згідно висновку експерта від 02 травня 2023 року № 042-572-2023 є легкими тілесними ушкодженнями.

Крім того, у невстановлений час, у невстановленому під час проведення дізнання місці у ОСОБА_4 виник протиправний умисел, спрямований на незаконний посів та незаконне вирощування рослини роду коноплі (Cannabis), які містять наркотичні засоби та психотропні речовини, обіг яких допускається для промислових цілей.

Реалізуючи свій злочинний умисел, у невстановлений час за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , приховуючи свою незаконну діяльність, відокремивши приміщення у кімнаті, обладнав теплицю з вентиляцією, освітленням, та, використовуючи ґрунт, створив тим самим належний мікроклімат для незаконного вирощування рослин роду конополі (Cannabis), які містять наркотичні засоби та психотропні речовини, обіг яких допускається для промислових цілей.

Надалі, з початку 2023 року (більш точна дата не встановлена), ОСОБА_4 , реалізуючи свій намір, направлений на незаконне вирощування рослин роду конопля, в зазначеному приміщенні у ґрунті незаконно посіяв 12 штук насіння вказаної рослини, з яких зійшли 12 рослин, постійно контролював умови, необхідні для нормального зростання рослин коноплі, поливав та культивував ґрунт, внаслідок чого виростив вказані 12 рослин роду конопля до повного їх дозрівання.

14 квітня 2023 року в період часу з 07:04 по 08:33 за адресою: АДРЕСА_1 , проведено санкціонований обшук, під час якого вилучено рослини роду коноплі (Cannabis) в загальній кількості 12 штук.

Згідно висновку експерта від 20 квітня 2023 року № СЕ19/111-23/19694-НЗПРАП надані на дослідження рослини зеленого кольору, у вигляді стебел з кореневою системою з залишком ґрунту, гілками з листками та верхівками, відносяться до рослин роду коноплі, які містять наркотичні засоби та психотропні речовини, обіг яких допускається для промислових цілей.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу потерпілого - без задоволення.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини ОСОБА_4 та кваліфікації його дій, прокурор подав касаційну скаргу, де, посилаючись на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати оскаржене судове рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Вказує, що оскаржене судове рішення не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), апеляційний суд не надав належної оцінки викладеним в апеляційний скарзі потерпілого доводам про необхідність призначення засудженому покарання у виді обмеження волі. Вважає, що призначене засудженому покарання не відповідає вимогам статей 50, 65 КК.

Зазначає, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання, та належним чином не врахував, що в судах першої та апеляційної інстанцій обвинувачений свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, не визнав, зазначивши, що захищався від протиправних дій потерпілого, а визнання обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 310 КК, відбулося після проведення обшуку за місцем його проживання, в ході якого виявлено рослини коноплі, що свідчить про те, що ОСОБА_4 під тиском беззаперечних доказів намагається уникнути справедливого покарання за вчинене. Апеляційний суд не надав належної оцінки викладеним в апеляційній скарзі потерпілого доводам про те, що обвинувачений не розкаявся та не відшкодував завдані збитки.

На думку прокурора, без належної оцінки залишилось те, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та підвищену суспільну небезпеку вчиненого діяння. Призначення покарання у виді штрафу за два кримінальних правопорушення може скласти уявлення як у самого обвинуваченого, так і у інших осіб, що вчинення злочину, пов`язаного із незаконним придбанням та зберіганням психотропних речовин, спричинення тілесних ушкоджень іншій особі, не є чимось небезпечним та аморальним, а будь-які неприємності, які можуть виникнути внаслідок порушення закону про кримінальну відповідальність, легко вирішити, сплативши штраф.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та зміст доданої до неї копії оскарженого судового рішення, колегія суддів не знайшла підстав до відкриття касаційного провадження.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 310 КК у касаційному порядку не оспорюються та не заперечуються. Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції в частині обвинувачення за ч. 1 ст. 310 КК було проведено у порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про недотримання судом вимог закону, що стосуються призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення, яке відповідає приписам закону про кримінальну відповідальність.

Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому, виправленням засудженого є такий вплив покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення, і виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального. Досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до засудженого засобів кримінально-правового впливу в його особистості відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів. Воно досягається через усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно небезпечної дії. Водночас виправлення має спиратися на об`єктивні обставини, які здатні забезпечити ресоціалізацію засудженого.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Доводи прокурора про невідповідність призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання за інкриміновані кримінальні правопорушення, керуючись вказаними нормами закону, врахував дані про особу обвинуваченого, який не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, має місце проживання у м. Києві, раніше не судимий, не працює, взяв до уваги позитивну характеристику ДОП Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_6 від 03 квітня 2023 року, а також ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії кримінальних проступків, думку державного обвинувача, особи винного, потерпілого, захисника.

Під час вирішення питання про вид та розмір покарання, суд врахував щире каяття ОСОБА_4 , яке відповідно до ст. 66 КК визнав обставиною, що пом`якшує покарання. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Місцевий суд дійшов висновку, що достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень є покарання за ч. 2 ст. 125 та ч. 1 ст. 310 КК у межах санкцій даних статей у виді штрафу та на підставі ч. 1 ст. 70 КК призначив обвинуваченому ОСОБА_4 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність.

Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, потерпілий подав апеляційну скаргу, де просив, зокрема, скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 125 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки, за ч. 1 ст. 310 КК у виді обмеження волі на строк 3 роки, на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, апеляційний суд навів достатні мотиви та підстави свого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_4 покарання є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідає меті його призначення. Додаткових та неврахованих обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчинених засудженим кримінальних правопорушень та які б слугували безумовними підставами для пом`якшення призначеного покарання, Судом не встановлено.

Щодо доводів прокурора про відсутність ознак щирого каяття у ОСОБА_4 , колегія суддів виходить із такого.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що щирим каяттям є відверта негативна оцінка винною особою свого кримінально караного діяння, яка характеризує її поведінку з позицій психологічної переорієнтації після вчинення злочину, коли вона справді засуджує свій вчинок, про що мають свідчити відповідні об`єктивні дані. Саме по собі визнання своєї провини ще не означає самоосуду свого вчинку, і щире каяття слід відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності. Не заперечення і визнання об`єктивного розвитку подій та своєї винуватості автоматично не свідчить про щире каяття, про відвертий осуд своєї поведінки і відповідне суб`єктивне ставлення обвинуваченого до вчиненого.

У касаційній скарзі прокурор стверджує, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність щирого каяття як обставини, яка пом`якшує покарання, незважаючи на те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, що свідчать про наявність щирого каяття. Вказує, що в судах першої та апеляційної інстанцій обвинувачений свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, не визнав, зазначивши, що захищався від протиправних дій потерпілого, а визнання обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 310 КК, відбулося після проведення обшуку за місцем його проживання, в ході якого виявлено рослини коноплі, що свідчить про те, що ОСОБА_4 під тиском беззаперечних доказів намагається уникнути справедливого покарання за вчинене.

Колегія суддів відхиляє ці доводи, з огляду на таке.

Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції в частині обвинувачення ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 310 КК було проведено у порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК. Суд визнав недоцільним дослідження доказів в частині пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення за ч. 1 ст. 310 КК щодо часу, місця, способу, виду і розміру шкоди, мотиву та мети, форми вини, які ніким не оспорюються, визнано недоцільним у зв`язку із відсутністю сумнівів щодо правильного розуміння їх змісту учасниками судового провадження, добровільності їх позицій.

Висновок суду про наявність щирого каяття засудженого здійснено на підставі того, що ОСОБА_4 повністю визнав себе винуватим, щодо виявлення в його житлі рослин коноплі пояснив, що дійсно її вирощує, оскільки перебуває на замісній терапії і є залежним. Для цього обладнав спеціальну теплицю та виростив 12 рослин. Щиро кається у вчиненому, більше такого робити не буде.

Доводів, які би спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо визнання обставиною, яка пом`якшує покарання, щирого каяття ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 310 КК, у касаційній скарзі не наведено.

Юридична оцінка кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, здійснена судом з урахуванням позиції сторони захисту про те, що обвинувачений захищався від потерпілого, яку суд розцінив як таку, що звернена на уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності. Вказане свідчить про те, що суд не враховував щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК.

А тому, твердження прокурора про відсутність щирого каяття в цій частині є безпідставними.

Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що посилання потерпілого на те, що обвинувачений ОСОБА_4 не вибачився перед ним та не компенсував матеріальну чи моральну шкоду, є слушними, проте ці дані в даному випадку не можуть бути підставою для зміни призначеного судом першої інстанції покарання зі штрафу на обмеження волі.

Суди попередніх інстанцій дали належну оцінку на предмет наявності або відсутності обставин у цьому кримінальному провадженні, які пом`якшують покарання, зокрема й тих, про які йдеться у касаційній скарзі.

Колегія суддів також відхиляє як безпідставні доводи прокурора про те, що призначення покарання у виді штрафу за два кримінальних правопорушення може скласти уявлення як у самого обвинуваченого, так і у інших осіб, що вчинення злочину, пов`язаного із незаконним придбанням та зберіганням психотропних речовин, спричинення тілесних ушкоджень іншій особі, не є чимось небезпечним та аморальним, а будь-які неприємності, які можуть виникнути внаслідок порушення закону про кримінальну відповідальність, легко вирішити, сплативши штраф.

Указані доводи за своїм змістом стосуються питання призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями). Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Засудженому призначено покарання не у мінімальних межах, визначених санкціями ч. 1 ст. 310, ч. 2 ст. 125 КК, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, а також попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду стосовно призначеного засудженому покарання, вмотивованість його висновків в цій частині, прокурор у касаційній скарзі не навів.

Підстав вважати покарання, призначене ОСОБА_4 , явно несправедливим через м`якість за оцінкою доводів, викладених в касаційній скарзі прокурора, Верховний Суд не знаходить. Не вбачається такого і з оскарженого судового рішення, а тому Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК доходить висновку про наявність підстав до відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3