УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 352/223/25

провадження № 51 - 3197 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2025 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 23 червня 2025 року,

встановив:

Завироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням та встановлено йому іспитовий строк тривалістю 1 рік з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 червня 2025 року вирок місцевого суду залишено без змін.

Згідно з вироком, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 26 жовтня 2024 року приблизно в 02:00, керуючи технічно справним автомобілем марки «Mersedes-Benz Sprinter 316», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався проїзною частиною дороги Н-10 в напрямку Т-подібного перехрестя траси Н-09, що по вул. Миру в с. Драгомирчани Івано-Франківського району Івано-Франківської області. У салоні вищевказаного автомобіля на пасажирських сидіннях перебували ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Водій ОСОБА_5 , рухаючись зазначеним автомобілем, ділянкою автодороги Н-10, проявив неуважність, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, та не врахував стану дорожнього покриття, в результаті чого перетнув смуги руху автодороги Н-09, виїхав за межі проїзної частини у лісосмугу, де в подальшому зіткнувся із деревом.

Порушення вимог п.п.1.5, 2.3, 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_5 знаходиться у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пасажирка вказаного автомобіля ОСОБА_6 отримала тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 просить змінити вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2025 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 23 червня 2025 року, виключити з них рішення про призначення додаткового покарання.

Вказує на те, що при призначенні додаткового покарання судами попередніх інстанцій не було повною мірою враховано позицію потерпілої сторони, яка підтвердила, що ОСОБА_5 повністю відшкодував їй заподіяну матеріальну шкоду, а також надає постійну допомогу в проходженні реабілітації після ДТП, особу засудженого, який є інвалідом III групи, здійснює підприємницьку діяльність, яка є для нього єдиним джерелом доходу, що значно обмежує його здатність пересуватись без використання транспортного засобу,

На переконання скаржника, поза увагою судів залишена посткримінальна поведінка його підзахисного, який щиро покаявся, визнав провину, добровільно співпрацював зі слідством, компенсував заподіяну шкоду потерпілій.

Також важливо врахувати, що злочин вчинений засудженим з необережності. А тому, на думку захисника, призначене додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами є надмірно суворим та непропорційним фактичним обставинам справи та особі винного, у зв`язку з чим просить касаційний суд переглянути оскаржувані судові рішення у відповідній частині.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі сторони захисту не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Разом із тим, доводи захисника щодо необґрунтованого призначення його підзахисному додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дотримався наведених вимог матеріального права.

Так, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, який згідно ст. 12 КК, є тяжким злочином.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку.

Обираючи ОСОБА_5 міру примусу, суд належним чином врахував, що він, знехтувавши вимогами ПДР України, вчинив необережний тяжкий злочин, разом з цим зважив на пом`якшуючіпокарання обставини - щире каяття, добровільне відшкодування шкоди, відсутність обставин, що його обтяжують, дані про особу винного, котрий раніше не судимий, пенсіонер, інвалід ІІІ групи, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває. Щодо позиції потерпілої про призначення покарання не пов`язаного з позбавленням обвинуваченого права керувати транспортними засобами, то місцевий суд зазначив, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК спрямовано проти безпеки руху, а тому позиція потерпілих щодо виду та розміру покарання хоча і може враховуватися судом під час призначення покарання, однак не є визначальною, оскільки в цьому випадку питання покарання стосується інтересів не лише потерпілого, а й усіх учасників дорожнього руху.

З огляду на викладене, суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, що є мінімальним розміром у межах санкції вказаної норми, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. Разом з цим, місцевий суд прийшов до висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, а тому звільнив останнього від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК, із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

На думку колегії суддів, в даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту, які є аналогічними доводам, наведеним в касаційній скарзі, та дійшов висновку про те, що таке покарання є справедливим, достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчинення нових злочинів, відповідає загальним засадам, що передбачені статтями 50, 65 КК.

Колегією суддів також враховано те, що правопорушення, яке було вчинено ОСОБА_5 пов`язано із грубим порушенням Правил дорожнього руху, оскільки останній проявив неуважність, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, та не врахував стан дорожнього покриття, в результаті чого виїхав за межі проїзної частини у лісосмугу, де в подальшому в`їхав у стовбур дерева, тобто вчинив дії, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у виді спричинення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя в момент спричинення.

На думку апеляційного суду,призначене судом першої інстанції додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, є обґрунтованим, законним та відповідає обставинам кримінального провадження, особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення. А скасування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами буде суперечити та не відповідати інтересам суспільства, а також принципам справедливості, законності та індивідуалізації призначення покарання.

З наведеним висновком суду погоджується і Верховний Суд.

Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. При цьому Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

За таких обставин, підстав вважати рішення про доцільність призначення засудженому ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами несправедливим через суворість, про що захисник порушив питання у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

У своїй касаційній скарзі захисник порушує питання про зупинення виконання вироку, однак це питання відповідно до вимог ст. 430 КПК вирішується на стадії підготовки касаційного розгляду після відкриття касаційного провадження. Проте, як зазначено вище, Суд не знайшов підстав для відкриття касаційного провадження, у зв`язку з чим відсутні процесуальні підстави для вирішення зазначеного клопотання.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2025 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 23 червня 2025 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3