Провадження № 1-кп/643/292/25
Справа № 643/2476/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2025 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника обвинуваченої - адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0004071 від 23.11.2023, № 0003623 від 05.11.2024, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харкова, громадянки України, з середньою освітою, яка незаміжня, офіційно не працевлаштована, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судима: 02.06.2020 Київським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу в сумі 850,00 грн., 30.07.2020 Київським районним судом м. Харкова покарання замінено на 50 годин громадських робіт; 29.11.2023 Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 309 КК України до штрафу в розмірі 34000,00 грн.; 12.02.2025 Московським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців, вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29.11.2023, яким ОСОБА_5 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та їй призначене покарання у виді штрафу в розмірі 34000,00 грн. - ухвалено виконувати самостійно

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 185 КК України

ВСТАНОВИВ

Обвинувачення, визнане судом доведеним

ОСОБА_5 30.10.2023 приблизно о 10:00 год., точний час не встановлений, разом з раніше знайомим їй потерпілим ОСОБА_6 знаходилась вдома у останнього за адресою: АДРЕСА_3 , та під час спілкування побачила у ОСОБА_6 мобільний телефон ТМ «Samsung GALAXY А52, 256GB» чорного кольору. В цей час у неї виник протиправний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою.

Реалізуючи свій протиправний умисел, ОСОБА_5 , діючи з корисливих мотивів, з метою власного незаконного збагачення за рахунок чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, під приводом виклику таксі, попросила у ОСОБА_6 його мобільний телефон ТМ «Samsung GALAXY А52, 256GB» чорного кольору, не маючи наміру його повертати.

ОСОБА_6 , не підозрюючи про намір ОСОБА_5 , передав їй свій мобільний телефон ТМ «Samsung GALAXY А52, 256GB» чорного кольору, вартістю згідно з висновком експерта - 6618,00 грн., після чого ОСОБА_5 , продовжуючи свої протиправні дії, зловживаючи довірою потерпілого, повідомила останнього, що спуститься на перший поверх під`їзду та буде чекати його там, де в подальшому з місця скоєння кримінального правопорушення зникла та розпорядилась викраденим майном на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_6 матеріальну шкоду на суму 6618,00 грн.

Стаття Кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнаний обвинувачений

Розглядаючи кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дії ОСОБА_5 за вказаним вище епізодом суд кваліфікує за ч. 1 ст. 190 КК України як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство).

Обвинувачення, визнане судом доведеним

ОСОБА_5 31.10.2024 приблизно о 17:00 год., більш точний час не встановлений, погодилась на запрошення раніше знайомого їй ОСОБА_7 та прийшла до останнього у гості за адресою: АДРЕСА_4 .

Перебуваючи за місцем мешкання потерпілого ОСОБА_7 , ОСОБА_5 побачила, що потерпілий користується мобільним телефоном ТМ «Xiaomi Redmi Note 12S Onyx Black 8 GB RAM 256 GB» чорного кольору. В цей час у неї виник злочинний умисел, направлення на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

ОСОБА_5 приблизно о 23:00 год. 31.10.2024, перебуваючи за місцем мешкання потерпілого ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, у період дії в Україні воєнного стану, який було введено 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022, строк дії якого було продовжено Указом Президента України від 29.10.2024 № 740/2024 на 90 діб, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, впевнившись у тому, що за її діями ніхто не спостерігає, скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_7 вийшов з кімнати, таємно викрала мобільний телефон ТМ «Xiaomi Redmi Note 12S Onyx Black 8 GB RAM 256 GB» чорного кольору вартістю 4643,33 грн., після чого покинула місце вчинення злочину разом з викраденим майном та в подальшому розпрядилась ним на власний розсуд, спричинивши матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_7 на суму 4643,33 грн.

Стаття Кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнаний обвинувачений

Розглядаючи кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дії ОСОБА_5 за вказаним вище епізодом суд кваліфікує за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

В ході судового розгляду кримінального провадження обвинувачена свою вину у вчиненні вказаних вище кримінальних правопорушень визнала в повному обсязі, щиро розкаялась. Не заперечувала фактичні обставини справи, викладені вище, а також розмір та вартість викраденого майна. Підтвердила вчинення нею вищезазначених кримінальних правопорушень за обставин, вказаних вище, надавши відповідні пояснення. Показала, що в обвинувальних актах правильно зазначені час, спосіб, місце та інші обставини вчинених нею кримінальних правопорушень. Зазначила, що по закінченні досудового розслідування в повному обсязі ознайомилась з матеріалами кримінального провадження і не заперечує висновки експертиз та інші докази, зібрані вході досудового розслідування. Пояснила, що показання надає добровільно, будь-яке фізичне або психологічне насильство до неї не застосовувалось. Зазначила, що розуміє наслідки розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Потерпілі в судове засідання не з`явились, викликались до суду належним чином.

Як зазначено Європейським судом з прав людини, ані текст, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі за вільним власним його або її бажанням відмовлятися, прямо або автоматично, від права на гарантії справедливого судового розгляду. Проте така відмова повинна, якщо вона є, бути ефективною для цілей Конвенції, бути встановлена однозначно і повинні бути застосовані мінімальні гарантії, які відповідають її важливості (Pfeifer та Plankl проти Австрії, § 37). Крім того, вона не повинна суперечити жодному важливому інтересу суспільства (Ермі проти Італії [ВП], § 73; Сейдович проти Італії [ВП], § 86; Дворскі проти Хорватії [ВП], § 100). «Право на судовий розгляд» не є абсолютним ані у кримінальному, ані у цивільному процесі. Воно має встановлені обмеження (Девеєр проти Бельгії, § 49; Карт проти Туреччини [ВП], § 67).

Ураховуючи обставини даної кримінальної справи, позицію обвинуваченої та участь у кримінальному провадженні її захисника, суд приходить до висновку, що у цій справі дотримані необхідні та достатні гарантії справедливого судового розгляду і відмова обвинуваченої від дослідження доказів у повному обсязі не суперечить завданням кримінального провадження та жодним важливим інтересам суспільства.

Ураховуючи наведене, визнання обвинуваченою своєї вини, неоспорення нею фактичних обставин справи, суд зі згоди всіх присутніх учасників судового розгляду вирішив не досліджувати всі докази щодо обставин скоєння обвинуваченою вказаних вище кримінальних правопорушень та розглянув справу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченої та дослідженням матеріалів, що характеризують його особистість. Наслідки розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, учасникам судового провадження роз`яснено.

Призначення покарання

Дані про особу обвинуваченої

ОСОБА_5 офіційно не працевлаштована, не одружена, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше неодноразово судима. Згідно з її поясненнями, мала двох малолітніх дітей. Відносно однієї дитини була позбавлена батьківських прав, дитина була передана в прийомну смію. Іншу дитину - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона залишила в будинку малютки.

Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання

Згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 190 КК України, обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченої, є щире каяття та вчинення кримінального правопорушення в стані вагітності.

У судовому засіданні обвинувачена щиро розкаялась, вину визнала в повному обсязі.

Враховуючи наведене, а також позицію обвинуваченої під час судового провадження, обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченої за вказаними вище епізодами протиправної діяльності, суд у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України визнає її щире каяття. Крім того, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченої за епізодом від 30.10.2023, суд визнає вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності.

Обставин, які згідно з ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченої, судом не встановлено.

Застосовне законодавство

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що заходи примусу повинні ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства (постанови від 31.01.2023 у справі № 759/6139/22, від 27.10.2022 у справі № 546/526/18, від 30.11.2022 у справі № 379/1657/18).

Мотиви призначення покарання

При призначенні обвинуваченій покарання суд, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винної, обставини, що пом`якшують покарання, та приходить до висновку, що покарання у виді обмеження волі на мінімальний строк за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових кримінальних правопорушень.

Остаточне покарання суд визначає на підставі ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України.

При цьому суд не вбачає підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст. 69 КК України), про що просила сторона захисту, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Повертаючись до обставин даної справи, суд констатує, що обвинуваченою не відшкодований завданий потерпілим особам збиток. Згідно з поясненнями прокурора, які не були спростовані стороною захисту, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення з боку обвинуваченої під час досудового розслідування не було. Така обставина, що пом`якшує покарання, як вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності, мала місце виключно під час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Також суд враховує, що згідно з показаннями обвинуваченої діти з нею не проживають, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для висновку, що кримінальні правопорушення вчиненні нею внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин - зокрема, у зв`язку із необхідністю утримання дітей.

Ураховуючи наведене, суд не вбачає підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Також суд не вбачає підстав для звільнення обвинуваченої від призначеного покарання з випробуванням, оскільки обвинувачена раніше неодноразово судима, при цьому покарання у виді штрафу та у виді обмеження волі, яке підлягає реальному відбуванню, вона не відбула.

Згідно з ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 23.01.2025 обвинуваченій обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк тримання під вартою постановлено обчислювати з 23.01.2025.

Ураховуючи наведене, суд відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховує обвинуваченій в строк покарання строк попереднього ув`язнення, починаючи з 23.01.2025 і до набрання вироком законної сили, виходячи із співвідношення, згідно з яким одному дню тримання під вартою (попереднього ув`язнення) відповідає один день позбавлення волі.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом під час ухвалення вироку

Щодо запобіжного заходу

Відповідно до ст. 374 КПК України суд у вироку в тому числі зазначає рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу, який має застосовуватись до обвинуваченої до набрання вироком законної сили, суд керується таким.

Прокурор просила залишити без змін запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраний відносно обвинуваченої.

Згідно з ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених, зокрема, в постановах Верховного Суду від 20.06.2019 по справі № 166/313/17, від 13.08.2020 по справі № 674/1202/19, від 27.02.2019 по справі № 0503/10653/2012, усвідомлення імовірності визнання вини особи за висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчить про наявність ризику переховування від суду та є підставою для тримання особи під вартою.

У рішенні від 26.01.1993 року у справі «W. проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що тривале тримання під вартою може виявитись виправданим лише за наявності конкретних ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

В даному кримінальному провадженні судом постановлялись ухвали про доручення встановити місцезнаходження обвинуваченої, про її привід.

Враховуючи, що обвинувачена згідно з даним вироком визнається винною у вчиненні в тому числі тяжкого корисливого злочину та їй призначене покарання, яке належить відбувати реально, а також дані про особу обвинуваченої, яка неодноразово судима, суд приходить до висновку щодо доведеності ризиків, зокрема ризику переховування обвинуваченої через тиск тягаря відбування покарання та ризику вчинення інших кримінальних правопорушень, та неможливості запобігання вказаним ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Також суд приходить до висновку, що інтереси суспільства у забезпеченні виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи обвинуваченої.

Враховуючи наведене, з метою забезпечення виконання покладених на обвинувачену процесуальних обов`язків, попередження переховуванню від суду, вчиненню інших кримінальних правопорушень, суд вважає за необхідне до набрання вироком законної сили запобіжний захід щодо обвинуваченої залишити обраний раніше, а саме тримання під вартою.

Щодо інших питань

Цивільні позови в кримінальному провадженні не пред`явлені.

В кримінальному провадженні наявні витрати на проведення експертиз в розмірі 1514,56 грн. та 1591,80 грн. Вказані витрати в загальному розмірі 3106,36 грн. суд у відповідності до ст. 124 КПК України стягує з обвинуваченої на користь держави.

Питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується у відповідності до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. 128-129, 369-371, 373-377 КПК України

УХВАЛИВ

ОСОБА_5 визнати винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити їй покарання:

- за ч. 1 ст. 190 КК України - у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік;

- за ч. 4 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців, призначеного згідно з вироком Московського районного суду м. Харкова від 12.02.2025 року, більш суворим покаранням у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, призначеним згідно з даним вироком, визначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з дати набрання вироком законної сили. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати в строк покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_5 , починаючи з 23.01.2025 і до набрання вироком законної сили, виходячи із співвідношення, згідно з яким одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29.11.2023, згідно з яким ОСОБА_5 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та їй призначене покарання у виді штрафу в розмірі 34000,00 грн. - виконувати самостійно.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишити обраний раніше - у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор».

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави витрати на проведення експертиз у загальному розмірі 3106,36 гривень.

Речові докази, а саме DVD-R диски - зберігати в матеріалах досудового розслідування.

Документи, приєднані до матеріалів кримінального провадження - зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд міста Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для ОСОБА_5 строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченій та прокурору.

Суддя ОСОБА_1