У Х В А Л А

Справа № 149/1328/25

Провадження №1-кс/149/286/25

01.05.2025 р. м. Хмільник

Слідчий суддя Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Хмільницької окружної прокуратури ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000231, внесеному до ЄРДР 27.04.2025 року, про арешт майна третьої особи,

ВСТАНОВИВ:

01.05.2025 року прокурор Хмільницької окружної прокуратури ОСОБА_3 звернулася до слідчого судді Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з клопотанням про арешт майна третьої особи. Клопотання мотивовано тим, що СВ Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000231, внесеному до ЄРДР 27.04.2025 року за фактом ДТП, що відбулася за участю т/з ВАЗ 2105 д.н.з. " НОМЕР_1 " під керуванням ОСОБА_4 . Вказаний автомобіль, що належить ОСОБА_5 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні та поміщено на арешт-майданчик. З метою збереження речового доказу для проведення слідчих дій з його використванням, прокурор просить накласти арешт на автомобіль ВАЗ 2105, д.н.з. " НОМЕР_1 ".

Прокурор, слідчий, власник майна в судове засідання не з`явились, слідчий подав заяву про розгляд клопотання у його відсутність. Неявка учасників за цих обставин не перешкоджає розгляду клопотання.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали та доводи клопотання, дійшла наступний висновків.

СВ Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000231, внесеному до ЄРДР 27.04.2025 року за фактом ДТП, що відбулася за участю т/з ВАЗ 2105 д.н.з. " НОМЕР_1 " (витяг з ЄРДР а.с. 5).

Вказаний автомобіль визнано речовим доказом у кримінальному провадженні постановою слідчого від 27.04.2025 року, та поміщено на арешт майданчик (а.с. 6).

Згідно відомостей, що надійшли від ТСЦ МВС №0545 30.04.2025 (а.с. 21), автомобіль ВАЗ 2105 д.н.з. " НОМЕР_1 " належить ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Клопотання про арешт майна відповідає вимогам ст. 171 КПК України, та вважається поданим до суду в межах строку, передбаченого ч. 5 ст. 171 КПК України, з урахуванням ухвали слідчого судді від 28.04.2024 року про надання строку на усунення недоліків.

Прокурор просить накласти арешт на автомобіль з метою збереження як речового доказу.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, передбачений п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України. Частиною 1 ст. 131 КПК України встановлено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Загальні вимоги щодо порядку застосування будь-яких заходів забезпечення визначені статтями 131 та 132 КПК України.

Стаття 170 КПК України встановлює, що арештом майна є тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (ч. 2 ст. 170 КПК України), і цей перелік підстав є вичерпним.

У випадку накладення арешту з метою збереження речових доказів, відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям речових доказів, зазначеним у статті 98 цього Кодексу - були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Також положеннями ч. 10 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений у встановленому порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

Незалежно від мети накладення арешту, відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.

До того ж, за змістом ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для третіх осіб.

Отже, з аналізу зазначених норм КПК України, при вирішення питання про арешт майна, слідчий суддя має встановити:

1) чи набула особа статусу підозрюваного;

2) чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення підозрюваним та чи достатні підстави вважати, що суд може призначити йому покарання у виді конфіскації майна;

3) чи відноситься майно, щодо якого вирішується питання про його арешт до виду майна, на яке можна накладати арешт та чи перебуває воно у власності осіб, щодо майна яких дозволено накладення арешту з відповідною метою;

4) чи можливо накласти арешт на вказане майно з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;

5) чи можливо за допомогою арешту досягнути завдань, для виконання яких прокурор звертається із відповідним клопотанням;

6) чи будуть розумними та співрозмірними із завданнями цього кримінального провадження наслідки арешту майна для осіб, чиї права обмежуються внаслідок його застосування.

У ході розгляду клопотання встановлено, що про підозру у вказаному кримінальному провадженні жодній особі (в тому числі водію автомобіля ОСОБА_4 ) не повідомлено, внаслідок ДТП був госпіталізований із тілесними ушкодженнями він же. При цьому з метеріалів клопотання вбачається, що ОСОБА_4 при собі будь-яких документів, які б посвідчували його право користування, володіння транспортним засобом, не мав та в подальшому не надав. Власник автомобіля ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлений за матеріалами, що надійшли від ТСЦ МВС №0545 за відомостями з відповідних базах даних, однак його місце перебування на час розгляду клопотання не повідомлено. При цьому слідчий суддя враховує, що третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт (якою на даний час є ОСОБА_5 ) згідно ст. 64-2 КПК України має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого. Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься, недоторканість права власності (ст. 16 КПК України).

Відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції», заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Прокурором не доведено, що накладення арешту на транспортний засіб буде пропорційним втручанням в право на мирне володіння майном власника, зважаючи на те, що в ході судового розгляду клопотання не встановлено, що ОСОБА_4 на будь-якій правовій підставі використовував автомобіль, що визнаний речовим доказом, а за допомогою арешту майна буде досягнуто цілей кримінального провадження та іншим чином досягти цих цілей неможливо. Також не доведено існування ризиків приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна третьої особи, що визнано речовми доказом (абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України), зокрема і з боку законного власника або законного володільця. Можливість користувача транспортного засобу проводити ремонт транспортного засобу (на що вказує прокурор) з огляду на відсутність у ОСОБА_4 будь-яких документів, що підтверджують його право користування вказаним автомобілем, слідчим суддею розцінюється як припущення, а наявінсть інших законних володільців, які б могли вчиняти відповідні правомочності щодо майна, в ході розгляду клопотання не встановлено.

За сукупністю вказаних обставин слідча суддя приходить до висновку, що прокурором не доведено необхідність арешту майна третьої особи, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, тому клопотання задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 132, 170-173 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 про арешт майна третьої особи - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення. Ухвала слідчого судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Слідчий суддя ОСОБА_1