Номер провадження: 11-сс/813/1080/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 14.05.2025 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000358, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.03.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 14.05.2025 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на автомобіль марки «Volkswagen CC» з д.н.з. НОМЕР_1 та ключі до нього шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження і користування вказаним транспортним засобом власником та іншими особами.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що на даній стадії кримінального провадження існують достатні підстави для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а обставини кримінального провадження вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Доводи обґрунтовує тим, що вилучений автомобіль не відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України. Зауважила, що ОСОБА_8 є добросовісним набувачем вилученого майна, згідно договору купівлі-продажу від 12.06.2024 року, застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна суттєво порушить права власника, який не має жодного відношення до кримінального правопорушення, підозра останньому не пред`являлася.

Просить ухвалу районного суду скасувати, відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладання арешту та повернути тимчасово вилучене майно.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення представника, яка підтримала апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст., для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів судової справи слідчим відділом Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000358 від 19.03.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що до Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення від правоохоронних органів, про те, що на території міста Одеси та Одеської області, громадянин ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , спільно із невстановленими особами налагодив схему незаконного переправлення через державний кордон України поза встановленими пунктами пропуску осіб, яким тимчасово заборонено перетин державного кордону в умовах правового режиму воєнного стану, введеного Указом Президента України №64 від 24.02.2022 за грошову винагороду в сумі від 4000 до 6000 доларів США.

В ході здійснення досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з корисливих мотивів розробив для себе детальний план по організації незаконного переправлення чоловіків призовного віку через державний кордон України.

Так, ОСОБА_12 , у невстановлені досудовим розслідуванням, часі та місці, але не пізніше 19.03.2025 року, реалізуючи свій злочинний план, почав розповсюджувати серед кола своїх знайомих інформацію із приводу можливості організувати та незаконно переправити через державний кордон України чоловіків, у віці від 18 до 60 років, які мають заборону на виїзд, за грошову винагороду у розмірі від 12000 до 14000 доларів США.

Надалі, ОСОБА_12 продовжуючи реалізацію свого злочинного корисливого наміру, 22.03.2025 приблизно о 17:36 год., в ході телефонної розмови з ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 призначив зустріч останньому за адресою: м. Одеса, вул. Віталія Нестеренка 1В, поблизу магазину «Обжора».

Того ж дня, приблизно о 17:50, зустрівшись з ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , попрямував до кав`ярні, яка розташовується на першому поверсі житлового будинку «Одеські традиції», який розташовується у місті Одеса, по вулиці Віталія Нестеренка 1Б, де в ході зустрічі, розповів ОСОБА_13 детальний план з організації незаконного перетину державного кордону України, запевнивши останнього що організує для нього усі умови для переправлення ОСОБА_13 через державний кордон України за грошову винагороду у розмірі 14000 тисяч доларів США.

Продовжуючи свій злочинний намір, діючи з корисливою метою направленою на отриманням незаконного прибутку від своєї протиправної діяльності ОСОБА_12 24.03.2025 року, приблизно о 16:00 год. в додатку «Whattsapp» призначив ОСОБА_13 на 09:00 28.03.2025 року зустріч, для того, щоб повторно розповісти останньому детальний план щодо організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України. Також в ході розмови, ОСОБА_12 повідомив ОСОБА_13 про необхідність надання завдатку у розмірі 1000 доларів США.

У подальшому, 28.03.2025 о 09:05 год., ОСОБА_12 , у місті Одеса, у приміщенні холу першого поверху торгівельного центру «Острів», який розташовується по вулиці Новощіпний ряд, 2 зустрівся з ОСОБА_13 , в ході зустрічі, ОСОБА_12 разом з невстановленою на теперішній час в ході досудового розслідування особою чоловічої статі з псевдонімом « ОСОБА_14 », розповів детально злочинну схему з переправлення осіб через державний кордону України, яка полягала у наступному, ОСОБА_12 або інші невстановлені особи, за допомогою транспортного засобу мають завезти ОСОБА_13 до Північних районів Одеської області, які межують з республікою Молдова, де в подальшому, невстановлена особа з псевдонімом « ОСОБА_14 », за відсутності сторонніх осіб, у невстановленому місці, за допомогою моторного човна, переправить ОСОБА_13 через прикордонну річку, на іншому березі якої, ОСОБА_13 зустрінуть невстановлені особи, які в подальшому завезуть останнього до міста Бєльці, Республіки Молдова до Консульства України. По завершенню вказаною зустрічі, ОСОБА_12 , ще раз запевнив ОСОБА_13 , про те, що організує для останнього незаконний перетин державного кордону України за грошову винагороду у розмірі 12000 тисяч доларів США.

Надалі, з метою завершення злочину та отримання грошової винагороди за свої злочинні та протиправні дії з організації незаконного перетину державного кордону України, ОСОБА_12 , 28.03.2025 приблизно о 14:40 год. прибув на заздалегідь обумовлену з ОСОБА_13 зустріч біля магазину «Таврія», який розташовується за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога 17/19, де перебуваючи у автомобілі марки «Ауді А8» з державним номерним знаком НОМЕР_2 , отримав від ОСОБА_13 грошові кошти у розмірі 1000 доларів США, за організацію для останнього незаконного перетину державного кордону України.

Так, 28.03.2025 прибувши на зустріч у вище вказане місце, ОСОБА_13 передав ОСОБА_12 раніше обумовлену ним суму, а саме 1000 (одна тисяча) доларів США що станом на 28.03.2025 становить 41486 (сорок одна тисяча чотириста вісімдесят шість) гривень, відповідного до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого Національним банком України.

11.04.2025 року, ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, тобто в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями, сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод вчинені з корисливих мотивів.

Так, 09.04.2025, під час реалізації інформації, яка перевірялася шляхом проведення негласних слідчих (розшукових) дій, в період час з 00 год 28 хв по 00 год 58 хв, слідчим слідчого відділу ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду міста Одеси від 04.04.2025 за адресою: Одеська область, Одеський район, місто Одеса, Київське шосе,4, здійснено обшук транспортного засобу марки «Volkswagen CC» з д.н.з. НОМЕР_1 , яким у своїй повсякденній діяльності користується та володіє ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , який ймовірно причетний до вчинення вказаного кримінального правопорушення.

За результатом проведення обшуку, ТЗ марки «Volkswagen CC» з д.н.з. НОМЕР_1 та ключі до нього, вилучено та транспортовано до спеціальний майданчик для зберігання вилучених т.з. №6 ГУНП в Одеській області.

Поставною слідчого СВ ОРУП №1 ГУНП в Одеській області від 09.04.2025 вилучений транспортний засіб та ключі до нього визнано речовими доказами у кримінальному провадженні відомості про яке 19.03.2025 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000358 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а підставою для арешту майна, є те, що існують достатні підстави вважати, що вилучений автомобіль марки «Volkswagen CC» з д.н.з. НОМЕР_1 , міг використовуватися у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, в якості знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, за версією органу досудового розслідування власник транспортного засобу ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , може бути причетний до вчинення вказаного кримінального правопорушення, зазначена інформація підтверджується з пояснень самого ОСОБА_8 від 09.04.2025 року, відповідно до яких останній з підозрюваним ОСОБА_15 перевозив осіб, які виявили бажання на перетин кордону до прикордонних смуг за що отримували грошову винагороду. Наразі вищезазначені факти потребують докладної перевірки з боку сторони обвинувачення.

З приводу доводу представника власника майна, що відсутні підстави для накладення арешту на майно третьої особи, апеляційний суд звертає увагу, що арешт може бути накладений не лише на майно підозрюваного, але і у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст.170 КПК України, на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Таким чином апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді, що вилучені транспортні засоби могли зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, що відповідає положенням ч. 1 ст. 98 КПК України, тобто вилучені речі містять ознаки речових доказів.

З огляду на вищевикладене, зв`язок вилученого майна із вчиненням злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, підлягає встановленню в процесі здійснення досудового розслідування, а отже арешт даного майна є виправданим.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 14.05.2025 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000358, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.03.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4