Справа № 489/1956/16-к
Провадження № 1-кс/489/2442/25
Інгульський районний суд міста Миколаєва
Ухвала

іменем України

04 вересня 2025 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Інгульського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши в закритому судовому засіданні клопотання слідчого ОСОБА_3 , погоджене з прокурором ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні №0000165 від 21.02.2016 про надання дозволу на затримання з метою приводу в судове засідання для забезпечення участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного за ч. 2 ст. 15 та ч. 3 ст. 185 КК України ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_4 ,

встановив:

04.09.2025 до суду надійшло клопотання слідчого, погоджене з прокурором, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 та ч. 3 ст. 185 КК України, а також клопотання про надання дозволу на його затримання з метою приводу для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке обґрунтоване тим, що останній підозрюється у закінченому замаху на крадіжку 20.02.2016 близько 11:00 годин чавунної батареї з домоволодіння по АДРЕСА_1 на суму 420 грн, та наявні ризики переховування від органу досудового розслідування та вчинення іншого кримінального правопорушення. Крім того, на даний час він переховується, у зв`язку з чим перебуває у розшуку.

Прокурор клопотання підтримав та просив задовольнити.

Вислухавши прокурора, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов таких висновків. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження. Згідно з ч. 4 ст. 189 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляє у наданні дозволу на затримання підозрюваного, обвинуваченого з метою його приводу, якщо прокурор не доведе, що зазначені у клопотанні про застосування запобіжного заходу обставини вказують на наявність підстав для тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Системний аналіз вказаних положень КПК України свідчить про те, що затримання особи, як захід забезпечення кримінального провадження, може бути застосований на підставі ухвали слідчого судді лише щодо особи, яка обґрунтовано підозрюється у вчиненні діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого нормами Особливої частини КК України.

Натомість з клопотання та доданих матеріалів вбачається, що ОСОБА_5 інкримінується замах на крадіжку майна, вартість якого становила у 2016 році 420 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Положеннями ч. 1 ст. 3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Судом встановлено, що на час вчинення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення ст. 51 КУпАП «Дрібне викрадення чужого майна» передбачала настання адміністративної відповідальності за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати (ч. 1 ст. 51) та повторне протягом року вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню (ч. 2 ст. 51). При цьому, викрадення чужого майна вважалося дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищувала 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ, статті 169 Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Згідно зі ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2016 рік», у 2016 році станом на 1 січня був установлений прожитковий мінімум для працездатної особи в розмірі 1378 грн.

За такого, у 2016 році станом на час вчинення інкримінованого підозрюваному діяння кримінальна відповідальність наставала за викрадення чужого майна шляхом крадіжки на суму, яка перевищувала 137,8 грн (1378 х 50% х 0,2).

Однак, станом на даний час ст. 51 КУпАП «Дрібне викрадення чужого майна» діє в редакції Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 № 3886-IX, який набрав чинності 09.08.2024, та передбачає настання адміністративної відповідальності за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 51) та дію, передбачену частиною першою цієї статті, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч. 2 ст. 51).

Таким чином, на теперішній час кримінальна відповідальність за крадіжку чужого майна настає виключно у випадку, якщо вартість такого майна становить більше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За такого, оскільки Законом України від 18.07.2024 № 3886-IX пом`якшена кримінальна відповідальність через підвищення розміру вартості майна - предмета кримінального правопорушення до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тому він поширюється відповідно до положень статей 8 та 58 Конституції України як норм прямої дії на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання чинності таким законом.

Вказані висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 22.08.2024 у справі № 567/507/23, згідно з якими після набрання чинності Законом України від 18.07.2024 № 3886-IX особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У зв`язку з цим, кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Таким чином, внесені Законом України від 18.07.2024 № 3886-IX зміни до ст. 51 КУпАП призвели до декриміналізації діяння щодо викрадення майна, вартість якого станом на час його викрадення шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати становить менше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, у зв`язку з чим дія вказаного Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння кримінальним правопорушенням меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

За такого, у зв`язку з декриміналізацією станом на даний час кримінальна відповідальність передбачена за викрадення у 2016 році чужого майна шляхом крадіжки на суму, яка перевищує 1378 грн (1378 х 50% х 2).

Натомість згідно з пред`явленою ОСОБА_5 підозрою вартість майна, замах на крадіжку якого він вчинив, станом на дату вчинення інкримінованого діяння становить менше 1378 грн, внаслідок чого вчинене ним діяння на теперішній час не належить до кримінальних правопорушень і тому не передбачає настання кримінальної відповідальності.

Згідно з п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо: втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Отже, оскільки на час розгляду клопотання втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність інкримінованого підозрюваному діяння, тому кримінальне провадження підлягає закриттю на цій підставі, оскільки таке діяння не утворює складу кримінального правопорушення.

Таким чином, оскільки під час розгляду клопотання прокурором не доведено існування передбаченої положеннями п. 1 ч. 3 ст. 132, ч. 2 ст. 177 КПК України, наявність якої є обов`язковою, обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення через відсутність складу кримінального правопорушення в інкримінованому їй діянні, що, у свою чергу вказує, на відсутність підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, і, як наслідок, неможливість слідчим суддею надання дозволу на затримання підозрюваного з метою приводу в судове засідання для забезпечення участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Натомість, надання дозволу на затримання особи, яка хоч і переховується від органу досудового розслідування, однак інкриміноване їй діяння не містить складу кримінального правопорушення, матиме наслідком порушення п. с ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з яким кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

За такого, оскільки прокурором не доведено, що зазначені у клопотанні про застосування запобіжного заходу обставини вказують на наявність підстав для тримання особи під вартою, тому зазначене, відповідно до ч. 4 ст. 189 КПК України, є підставою для відмови у наданні дозволу на затримання підозрюваного з метою його приводу для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 188 КПК України, прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися із клопотанням про дозвіл на затримання підозрюваного, обвинуваченого з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З клопотання вбачається, що воно складене слідчим ОСОБА_3 та погоджене з прокурором ОСОБА_4 . Відповідно до ч. 1 ст. 37 КПК України, прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування.

При цьому, всупереч вимогам ст. 37 КПК України в матеріалах клопотання відсутній відповідний процесуальний документ (постанова про групу прокурорів тощо) про визначення керівником відповідного органу прокуратури відповідного прокурора, який здійснює повноваження прокурора у вказаному кримінальному провадженні, який би підтверджував, що процесуальним керівником у вказаному кримінальному провадженні є саме той прокурор, який погодив дане клопотання.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України, слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

При цьому, до матеріалів клопотання не додано, всупереч положенням ч. 1 ст. 214 КПК України, відповідного процесуального документа (постанови, доручення тощо) керівника органу досудового розслідування про те, що слідчий, який звернувся з клопотанням про тимчасовий доступ, визначений як такий, що здійснює досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим має право проводити слідчі та процесуальні дії у даному кримінальному провадженні та звертатися з клопотаннями до слідчого судді.

Натомість, наявний в матеріалах клопотання витяг з ЄРДР, в якому наявні дані, зокрема про слідчих та прокурорів, є неналежним документом на підтвердження повноважень слідчого та прокурора, тому що витяг з ЄРДР не може замінити постанову керівника відповідного органу прокуратури про призначення прокурора або групи прокурорів чи постанову керівника відповідного органу досудового розслідування про призначення слідчого або групи слідчих, які здійснюватимуть повноваження прокурорів чи слідчих у конкретному кримінальному провадженні, оскільки він не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує зазначені правові наслідки в кримінальному провадженні.

Вказані висновки слідчого судді ґрунтуються на висновках, викладених у постанові Верховного Суду від 15.05.2024 у справі 758/6173/22 та висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеному у постанові від 22 лютого 2021 року у справі № 754/7061/15.

Крім того, з матеріалів клопотання вбачається, що повідомлення про підозру ОСОБА_5 було вручене 14.04.2016, однак слідчому судді не було надано будь-яких належних та достовірних доказів того, що станом на час розгляду клопотання (після спливу більше 9 років з дня вручення підозри) не закінчився встановлений п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України двохмісячний строк досудового розслідування з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину або такий строк був продовжений або зупинений у передбаченому КПК України порядку, що вказувало б на те, що клопотання подане в межах строку досудового розслідування.

Таким чином, встановлені слідчим суддею обставини вказують на необґрунтованість клопотання та необхідність відмови в його задоволенні.

Керуючись статтями 189, 190, 309, 372 КПК України, слідчий суддя

постановив:

у задоволенні клопотання слідчого ОСОБА_3 , погодженого з прокурором ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні №0000165 від 21.02.2016 про надання дозволу на затримання з метою приводу в судове засідання для забезпечення участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного за ч. 2 ст. 15 та ч. 3 ст. 185 КК України ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1