Номер провадження: 11-кп/813/1723/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

08 травня 2025 року м. Одеса

Суддя-доповідач судової палати з розгляду кримінальних справ Одеського апеляційного суду - ОСОБА_2 , за участі: секретаря судового засідання - ОСОБА_3 , прокурора - ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , розглянувши у порядку підготовки до апеляційного розгляду у режимі відеоконференції клопотання захисника ОСОБА_5 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 в рамках об`єднаного кримінального провадження за №0000867 від 01.03.2016 року, №0002634 від 22.06.2016 року,-

установив:

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 20 березня 2025 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 289, ч.3 ст. 15 та ч.2 ст. 289, ч.2 ст. 359 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч.2 ст. 289 КК України покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- за ч.3 ст. 15 та ч.2 ст. 289 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- за ч.2 ст. 359 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України визначено остаточне покарання ОСОБА_6 по сукупності кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України визначено ОСОБА_6 покарання за сукупністю злочинів за даним вироком та вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 15.05.2023 року шляхом часткового складання призначених покарань, у вигляді 15 років позбавлення волі із конфіскацією майна.

Зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_6 , відповідно до ч.5 ст. 72 КК України, строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а саме з 22.03.2016 року по 31.03.2016 року та з 14.09.2016 року по 15.06.2023 року.

Строк відбування покарання визначено обчислювати з моменту фактичного затримання ОСОБА_6 .

Обрано ОСОБА_6 , до набрання вироком законної сили, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду у сумі 16674 гривні 65 копійок та моральну шкоду у сумі 5000 гривень, а всього 21674 гривні 65 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати у розмірі 3256 гривень 39 копійок.

На вказаний вирок захисник ОСОБА_5 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , подала апеляційну скаргу, яка надійшла до апеляційного суду 30 квітня 2025 року.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 401 КПК України, суддя-доповідач протягом десяти днів після відкриття апеляційного провадження за скаргою на вирок суду першої інстанції вирішує клопотання, в тому числі щодо обрання, зміни або скасування запобіжного заходу.

Захисник ОСОБА_5 подала до апеляційного суду клопотання про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 .

Вимоги клопотання обґрунтовані тим, що не доведено існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, що, у свою чергу, є обов`язковим критерієм при вирішенні питання при застосуванні запобіжного заходу. Звертає увагу, що підставою для застосування запобіжного заходу є виключно засудження ОСОБА_6 до реальної міри покарання, натомість, протягом судового розгляду, який тривав 9 років обвинувачений не переховувався від суду та завжди прибував на судові засідання, що свідчить про безпідставність обрання відносно останнього запобіжного заходу.

На підставі наведеного просить запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасувати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; виступи захисника та обвинуваченого, які підтримали доводи клопотання, просили його задовольнити; доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення клопотання, вважала рішення суду про застосування запобіжного заходу у вигляду тримання під вартою таким, що ґрунтується на вимогах закону, а тому просила залишити без змін запобіжний захід, обраний вироком суду першої інстанції; перевіривши доводи клопотань, суддя-доповідач, дійшов таких висновків.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 176 КПК України запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Разом із тим, п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України визначає, що у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, серед іншого, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

До заходів забезпечення кримінального провадження, відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України, відносяться також запобіжні заходи.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Положеннями ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суддя-доповідач бере до уваги, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Згідно ст. 5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п. с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

У Рішенні «Подвезько проти України» № 74297/11 від 12.02.15р. Європейський Суд з прав людини у п. 21 вказує, що аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно, але мають підтверджуватись фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватись, не може оцінюватися виключно не підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.

Крім того, в зазначеному Рішенні Суд звернув увагу на неприпустимість загальних формулювань в судових рішеннях та застосування повторюваних шаблонних фраз. Зазначене не свідчить про те, що суди здійснюють належну оцінку фактів стосовно необхідності застосування такого запобіжного заходу за обставин конкретної справи.

У п. 33 рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейського Суду з прав людини визначено вказує, що небезпека ухилення від правосуддя не може вимірюватися тільки в залежності від суворості можливого покарання; вона повинна визначатися з урахуванням ряду інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки ухилення від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що це не може служити виправданням утримання під вартою. При цьому, необхідно врахувати характер обвинуваченого, його моральні якості, його кошти, зв`язки з державою, в якій він переслідується за законом, і його міжнародні контакти.

Пунктом 35 цього ж рішення ЄСПЛ визначено, що влада може вважати за необхідне утримувати підозрюваного у в`язниці, принаймні на початку слідства, для того щоб перешкодити йому заплутати розслідування, особливо в такій складній справі, як дане, де необхідні численні і складні слідчі дії. Однак з плином часу ситуація змінюється навіть у такій справі, і при нормальному розвитку подій передбачувані ризики поступово зменшуються в міру того, як проводиться розслідування, фіксуються показання і здійснюється перевірка (див. Рішення у справі «Клоот проти Бельгії» від 12 грудня 1991 року, серія A, т. 225, с. 16, п. 43).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»). Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»).

Перевіривши доводи клопотання захисника, суддя-доповідач дійшов висновку про те, що судом першої інстанції зазначені вимоги в повному обсязі дотримані не були.

Суддя-доповідач погоджується із доводами клопотання про відсутність у оскарженому вироку належного обґрунтування рішення суду, в частині вирішення питання щодо необхідності застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 .

Згідно з приписами ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з вимогами ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачений у вчиненні певних злочинів, за які він був засуджений оскарженим вироком, тому підставою застосування до обвинуваченого запобіжного заходу є не наявність обґрунтованої підозри, а безпосередньо засудження обвинуваченого за вчинення зазначених злочинів, з огляду на положення ст.ст. 368, 374 КПК України.

Щодо тверджень прокурора про те, що існує ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду, зважаючи на засудження останнього судом першої інстанції до реального покарання у виді позбавлення волі, суддя-доповідач, вважає за необхідним зауважити, що ЄСПЛ в своїх рішеннях «Панченко проти Росії» та «Бекчиєв проти Молдови» неодноразово зазначав, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

У свою чергу, суддя-доповідач звертає увагу на ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_6 з 13 липня 2023 року ( з моменту звільнення з місць позбавлення волі) демонструє належну процесуальну поведінку та дотримується покладених на нього обов`язків, передбачених ч. 7 ст.42 КПК України.

Оскільки прокурором не доведено обставин, які б свідчили про можливість запобігти цьому ризику виключно шляхом застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суддя-доповідач дійшов висновку, що необхідність застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цій стадії досудового розслідування прокурором не доведена.

Керуючись ст. 131, 176, 181, 194, 376, 401 КПК України, суддя-доповідач,-

постановив :

Клопотання захисника ОСОБА_5 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 ,-задовольнити.

Скасувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 в рамках об`єднаного кримінального провадження за №0000867 від 01.03.2016 року, №0002634 від 22.06.2016 року.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду ОСОБА_2