Справа № 592/6264/25
Провадження № 1-кп/592/492/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Холоднянське Смілянського району Черкаської області, громадянина України, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 , раніше не судимого

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України у кримінальному провадженні №0003649 від 27.02.2025,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

у с т а н о в и в :

Старший солдат ОСОБА_3 , являючись військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, проходячи її в умовах воєнного стану, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправність своїх дій, приблизно о 08:00 27.02.2025, перебуваючи в н.п. Піщане, Сумського району, Сумської області, під час доведення бойового розпорядження коменданта третьої прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону (в/ч НОМЕР_1 ) від 25.02.2025 №933-БР-(гриф) про висування у заданий в район із завданням виставити позицію відділення; на виставленій позиції провести мінування шляхів підступу та здійснити фортифікаційне обладнання (відновлення) позицій; стійко утримувати зайняті позиції, не допустити просування противника, не допустити самовільного залишення позицій; залишення позицій дозволяється лише з дозволу командира 1 отбр; основні зусилля зосередити на: відбитті наступу угрупувань противника; недопущення прориву противника в глибину оборони БТГр (бригади), який доведено начальником першого відділу прикордонної служби (тип С) третьої прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону ДПС України (в/ч НОМЕР_1 ) капітан ОСОБА_7 , в присутності свідків начальника першої прикордонної застави першого відділу прикордонної служби (тип С) третьої прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону старшого лейтенанта ОСОБА_8 та інспектора прикордонної служби 2 категорії - механіка-водія другого відділення інспекторів прикордонної служби першої прикордонної застави першого відділу прикордонної служби (тип С) третьої прикордонної комендатури швидкого реагування старшого солдата ОСОБА_9 та інших військовослужбовців НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону, відкрито відмовився виконувати наказ начальника, посилаючись на незадовільний стан здоров`я, що спростовується довідкою військово-лікарської ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_3 ) від 31.01.2025 та довідкою огляду старшого солдата ОСОБА_3 лікарем медичного пункту третьої прикордонної комендатури швидкого реагування молодшого сержанта ОСОБА_10 від 27.02.2025, відповідно до яких у старшого солдата ОСОБА_3 обмежень чи інших протипоказань щодо виконання посадових обов`язків та бойових завдань на момент огляду не має.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 за пред`явленим йому обвинуваченням винним визнав повністю, пояснивши, що в кінці лютого 2025 року відмовився виконувати наказ він недостатньо відновився після виконання попереднього завдання, цей наказ фактично означав штурмові дії, а раніше він виконував завдання тільки в обороні. Зазначив, що раніше завжди виконував накази, проте цього разу був психологічно не готовий до штурмових дій, має намір продовжувати службу та виконувати наступні накази. Щиро розкаявся у вчиненому.

Показання обвинуваченого щодо обставин, викладених в обвинувальному акті, є послідовними, не містять протиріч, а тому визнаються належними доказами, які підтверджують пред`явлене ОСОБА_3 обвинувачення.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України дослідження доказів щодо фактичних обставин вчиненого діяння визнано судом недоцільним, проти чого сторони кримінального провадження не заперечували, оскільки обставини ніким не оспорювалися та немає сумнівів у добросовісності їх позиції.

За таких обставин, суд вважає вину ОСОБА_3 у пред`явленому обвинуваченні доведеною повністю.

Дії ОСОБА_3 суд кваліфікує за . 4 ст. 402 КК України як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.

Призначаючи покарання обвинуваченому у відповідності зі ст. 65 КК України суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, обставини його вчинення, характер діяння, мотивацію вчинення даного кримінального правопорушення, особу винного, ставлення винного до вчиненого ним діяння, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При визначенні виду та міри покарання ОСОБА_3 суд враховує вимоги ст. 65 КК України, згідно яких особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, тяжкість та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, особу винного, який раніше не судимий, має сина, який також є військовослужбовцем, проходить військову службу та мав поранення, придатний до військової служби.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, попередню активну участь у бойових діях.

Передбачених ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено.

При визначенні виду і розміру кримінального покарання суд також враховує, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «nulla poena sine lege» (ніякого покарання без закону), закріплений у ч. 1 ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 «не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення», а також принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12).

Згідно прецедентної судової практики ЄСПЛ, «тяжкість вчиненого злочину не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання, а щодо ув`язнення та його строків акценти треба зміщувати в бік досягнення ресоціалізації», тобто незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства. При цьому, суд враховує автономну концепцію поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може бути спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Враховуючи викладене, засади, передбачені ст. 65 КК України, із врахуванням всіх обставин провадження та особи обвинуваченого, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, враховуючи позицію прокурора про необхідність перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, суд вважає за потрібне призначити ОСОБА_3 основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті ч. 4 ст. 402 КК України та призначити покарання з застосуванням ст. 69 КК України, а також, враховуючи, обставини справи та особу засудженого, зокрема що ОСОБА_3 є військовослужбовцем, раніше не відбував покарання у виді позбавлення волі, застосувати ст. 58 КК України, як про це просила сторона обвинувачення та сторона захисту в судовому засіданні.

Оскільки судом призначається покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, враховуючи встановлені та викладені раніше обставини та підстави, у тому числі визначені ст. 178 КПК України та враховуючи, що ризики, передбачені п. 2, 3 ч.1 ст.177 КПК України перестали існувати, а ризики, передбачені п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України істотно знизились, суд вважає за можливе до набрання вироком законної сили застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Речові докази, процесуальні витрати відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. 368, 371, 374, 376, 392, 395 КПК України,

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначити йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 58 КК України покарання, що призначене ОСОБА_3 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, у виді позбавлення волі строком 2 (два) роки замінити на службове обмеження для військовослужбовців строком на 2 (два) роки з відрахуванням 20 (двадцяти) відсотків із суми грошового забезпечення в дохід держави.

Під час відбування цього покарання засуджений не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.

На підставі ст. 72 КК України у строк виконання покарання зарахувати час попереднього ув`язнення ОСОБА_3 , а саме з 27.02.2025 по 15.05.2025 включно, із розрахунку, що три дні службового обмеження для військовослужбовців відповідають одному дню попереднього ув`язнення.

До набрання вироком законної сили застосувати до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, зобов`язати ОСОБА_3 прибувати за кожною вимогою до суду, а також виконувати передбачені ч.5 ст.194 КПК України обов`язки, а саме:

- повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання та/або роботи;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

На підставі ч. 5 ст. 202 КПК України обвинувачений ОСОБА_3 повинен бути негайно звільнений, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього обвинуваченого під вартою.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду через Ковпаківський районний суд м. Суми шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1