Кримінальне провадження № 194/1680/23
Номер провадження 1-кп/194/16/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2025 року Тернівський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спеціального судового провадження в режимі відеоконференції в залі Тернівського міського суду Дніпропетровської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.01.2023 року за № 0000077 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецьк Донецької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В :

24.02.2022 року РФ здійснено повномасштабне військове вторгнення на територію України, у зв`язку із чим розпочато ведення агресивної війни проти України та захоплення її території.

Внаслідок ведення агресивної війни з боку російської федерації проти України, 25.02.2022 року захоплено та окуповано смт. Новоайдар Новоайдарської селищної територіальної громади Щастинського району Луганської області.

З метою зміни меж території та державного кордону України в порушення порядку, встановленого Конституцією України, на тимчасово окупованій території України, в Луганської області, з числа представників незаконного збройного формування, так званого «ЛНР» створено органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, які узурпували виконання владних функцій, та, згідно з Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VII від 18.01.2018, є органами окупаційної адміністрації РФ.

У період часу з липня 2022 року по січень 2023 року, більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим, ОСОБА_3 , будучи громадянином України, усвідомлюючи здійснення відкритої, збройної російської агресії проти України, маючи умисел на зайняття посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, співпрацюючи з окупаційними військами РФ і представниками так званої «ЛНР», отримавши пропозицію зайняти посаду начальника Новоайдарського районного відділу внутрішніх справ міністерства внутрішніх справ луганської народної республіки (далі за текстом «Новоайдарський РВВС МВС ЛНР»), тобто посаду у незаконному правоохоронному органі - МВС ЛНР, територіальним органом якого є Новоайдарський РВВС, розташований за адресою: смт. Новоайдар Новоайдарської селищної територіальної громади Щастинського району Луганської області, вул. Кірова, буд. 25, ОСОБА_3 діючи в порушення вимог Конституції та Законів України умисно, добровільно погодився на вказану пропозицію.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_3 у період часу з липня 2022 року по січень 2023 року, більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим, будучи громадянином України, перебуваючи на тимчасово окупованій території України, в Луганській області, зі своїх особистих мотивів та бажання зайняти посаду «начальника Новоайдарського РВВС МВС ЛНР», тобто посаду у незаконному правоохоронному органі - МВС ЛНР, створеному на тимчасово окупованій території України, територіальним органом якого є Новоайдарський РВВС, розташований за адресою: смт. Новоайдар Новоайдарської селищної територіальної громади Щастинського району Луганської області, вул. Кірова, буд. 25, погоджуючись на пропозицію представників окупаційної адміністрації держави-агресора - РФ та представників незаконних збройних формувань, так званої «ЛНР», ОСОБА_3 умисно, добровільно зайняв посаду у незаконному правоохоронному органі - МВС ЛНР, а саме посаду начальника Новоайдарського РВВС МВС ЛНР, створеному на тимчасово окупованій території.

Судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого ОСОБА_3 (in absentia)

ЄСПЛ визнає, що хоча право обвинуваченого бути судимим у його присутності в Конвенції прямо не згадується, воно має «першорядне значення». Під час слухання людина володіє таким процесуальним правом як право фізично постати перед судовим посадовцем («Мулен проти Франції» (3710/406), (2010) §118; «Оджалан проти Туреччини» (46221/99), Велика палата (2005) §103; «Медведєв проти Франції» (3394/03), Велика палата (2010) §118). Право обвинувачених на особисту присутність вимагає, щоб влада досить завчасно інформувала їх самих (а також їх захисників) про дату і місце слухань, викликала їх до суду.

Водночас, обвинувачений може добровільно відмовитися від здійснення свого права бути присутнім на судових слуханнях, […]; супроводжуватися дотриманням гарантій, відповідних важливості такого рішення; і не повинна вступати в протиріччя з громадським інтересом («Колоцца проти Італії» (9024/80), (1985) §28; «Пуатрімоль проти Франції» (14032/88), (1993) §31; «Ермі проти Італії»(18114/02), Велика палата (2006) §73).

До початку судового процесу за відсутності обвинуваченого суд зобов`язаний переконатися, що обвинувачений був […] повідомлений про судовий розгляд, […]. Контрольні механізми в галузі прав людини, які вважають судовий розгляд in absentia допустимим у виняткових обставинах, передбачають, що в цьому випадку суди зобов`язані ще суворіше дотримуватися права обвинуваченого на захист. До таких прав також відноситься право на допомогу адвоката, навіть якщо обвинувачений відмовився особисто бути присутнім на суді […] («Пелладоах проти Нідерландів» (16737/90), (1994) §41; «Пуатрімоль проти Франції» (14032 / 88), (1993) §34).

Інститут спеціального кримінального провадження повністю узгоджується з нормами міжнародного права та практикою Європейського суду з прав людини.

Зокрема, питанню виконання вироків, винесених у відсутність обвинуваченого присвячений окремий розділ Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків, ратифіковану Україною 26 вересня 2002 року, відповідно до положень якої, якщо Конвенція не передбачає іншого, виконання вироків, постановлених у відсутність обвинуваченого, та постанов у кримінальних справах здійснюється за тими самими правилами, що й інших вироків.

Резолюцією Комітету Міністрів Ради Європи № (75)11 від 19.01.1973 встановлено, що процедура заочного розгляду (trial in absentia) не порушує права обвинуваченого як на справедливий розгляд, так і на присутність i при розгляді його справи. У ній сформульовані умови та мінімальний перелік правил заочного розгляду, якими повинні користуватися держави-члени Ради Європи при розгляді справи за відсутності підсудного.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2023 року надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000077 від 25.01.2023 року відносно ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 26.03.2024 року розгляд кримінального провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.01.2023 року за № 0000077 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, постановлено здійснювати за відсутності обвинуваченого в порядку спеціального судового провадження (in absentia).

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у частині першій цієї статті, з урахуванням особливостей, встановлених законом.

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України), суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.

Враховуючи, що у кримінальному провадженні здійснювалося спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження (in absentia), судом досліджено, чи були здійснені стороною обвинувачення всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав ОСОБА_3 , як підозрюваного та обвинуваченого, на захист та доступ до правосуддя, з урахуванням встановлених законом особливостей такого провадження, в результаті чого судом встановлено таке.

Суд вважає, що стороною обвинувачення вжито усіх передбачених законом заходів щодо дотримання прав підозрюваного та обвинуваченого на захист з урахуванням встановлених законом особливостей спеціального досудового розслідування.

Під час здійснення судового провадження судом також здійснені усі передбачені законом заходи щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя з урахуванням встановлених законом особливостей такого провадження.

Так, з метою дотримання прав обвинуваченого на захист та доступу до правосуддя, обвинувачений ОСОБА_3 про дату, час та місце судових засідань повідомлявся належним чином відповідно до вимог ч. 3 ст. 323 КПК України, зокрема, шляхом публікації змісту повісток про виклик та рішень суду в газеті «Урядовий кур`єр», яка є засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, на офіційному веб-сайті суду та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Особа вважається належним чином ознайомленою зі змістом судових повісток, а отже, обізнаною про здійснюване судом щодо неї кримінальне провадження в порядку ч. 3 ст. 323 КПК (in absentia), якщо місцевий суд повідомляв їй про судові засідання шляхом розміщення оголошення на вебпорталі «Судова влада України» та в газеті «Урядовий кур`єр».

До такого висновку дійшов ВС у своїх постановах від 01.04.2021 у справі № 759/2992/17 (провадження № 51-3360км20); від 10.03.2020 у справі № 242/3982/16-к (провадження № 51-7218км18); від 27.10.2021 у справі № 759/7443/17 (провадження № 51-1578км20); від 25.01.2021 у справі № 461/4987/16-к (провадження № 51-1955км20).

Процедури «in absentia» неминуче припускають деякий відступ від загальних правил кримінального процесу. Особливе значення при цьому надається питанню про забезпечення прав відсутнього в залі судового засідання підсудного. У прецедентній практиці ЄСПЛ були вироблені критерії, яким має відповідати таке провадження. При цьому Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності забезпечення процесуальних прав і гарантій осіб, що беруть участь у кримінальному процесі. До таких прав, що підлягають безумовному дотриманню, насамперед, відносяться: право бути присутнім під час розгляду справи, право на захисника, право бути вислуханим, право оскаржити заочний вирок.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_3 , який в свою чергу повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, у судові засідання не з`явився, незважаючи на судові повістки (оголошення), опубліковані в газеті «Урядовий кур`єр» та оголошення, розміщені на офіційному веб-сайті суду та офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Отже, для забезпечення доступу до правосуддя судом вживалися заходи для виклику обвинуваченого ОСОБА_3 в судові засідання - повістки про виклик обвинуваченого ОСОБА_3 у судові засідання, а також інформація про процесуальні документи надсилались та публікувались відповідно до вимог ст. 323 КПК України.

А тому, зважаючи на специфіку судового провадження (in absentia), судом були вжиті прямо передбачені кримінальним процесуальним законом заходи щодо інформування обвинуваченої особи про здійснення кримінального провадження шляхом публікації відповідної інформації в ЗМІ та мережі Інтернет, однак забезпечити явку обвинуваченого до суду вжитими заходами не вдалося. При цьому, з моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження обвинувачений ОСОБА_3 вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Вказана позиція висловлена в Постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС від 25.04.2024 у справі № 296/8416/21 (провадження № 51-7860км23).

У зв`язку з чим обвинувачений не був допитаний судом, тому показань суду не надавав та будь-яких клопотань від останнього на адресу суду також не надходило.

Таким чином, суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_3 , який в свою чергу повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчить про його наміри від ухилення від кримінальної відповідальності.

В той же час, ухилення обвинуваченого ОСОБА_3 від правосуддя, суд оцінює як реалізацію останнього його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

При цьому, дане кримінальне провадження здійснювалось за обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою.

Враховуючи відсутність обвинуваченого та особливості розгляду кримінального провадження за відсутності обвинуваченого в порядку спеціального судового провадження, захисником за призначенням було здійснено захист обвинуваченого ОСОБА_3 .

Так, захисник в судовому засіданні зазначив, що не мав можливості зв`язатися зі своїм підзахисним та з`ясувати в нього правову позицію щодо пред`явленого обвинувачення.

Водночас, захисник належним чином брав участь у реалізації права на захист обвинуваченого під час судового розгляду та висловив свою позицію у даному кримінальному провадженні.

Судом визнано загальновідомим і таким, що не потребує доказуванню в межах даного провадження, що тимчасова окупація з боку РФ частини території України, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20 лютого 2014 року та повномасштабного вторгнення РФ на територію України 24 лютого 2022 року, а також анексія з боку РФ частини території України є загально відомими фактами, які за хронологією подій: а) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами РФ, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України, законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятих судом у даному випадку до уваги, оскільки вирішується питання про відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, внаслідок якого були прийняті такі акти; б) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України; в) засуджені міжнародними актами колективного реагування, - а відтак ці факти не потребують окремого судового доказування.

Також судом приймається до уваги те, що загальновідомими обставинами є те, що 24.02.2022 року збройні сили РФ вторглись на визнану міжнародним співтовариством територію Україну через державні кордони України в Донецькій, Запорізькій, Житомирській, Київській, Луганській, Сумській, Харківській, Херсонській та Чернігівській областях, та здійснили збройний напад на державні органи влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти військової та цивільної інфраструктури, які мають важливе народногосподарське та оборонне значення, після чого здійснили військову окупацію частини території України.

24.02.2022 року Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено введення в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому дія якого неодноразово продовжувалась, і який продовжує існувати станом на час ухвалення цього вироку.

Відповідно до положень частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року (в редакції від 07.05.2022 року, далі за текстом - Закон № 1207-VII), тимчасово окупована РФ територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тимчасово окупованою територією, відповідно до пункту 7 частини 1статті 1-1 Закону №1207-VII, є частини території України, в межах яких збройні формування та окупаційна адміністрація РФ встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування РФ встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації РФ.

Тимчасова окупація РФ територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для РФ жодних територіальних прав.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75 «Про затвердження Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 10.12.2022 року», Щастинський район: 1) Нижньотеплівська сільська територіальна громада; 2) Новоайдарська селищна територіальна громада; 3) Станично-Луганська селищна територіальна громада; 4) Широківська селищна територіальна громада; 5) Щастинська міська територіальна громада, внесено до вказаного переліку територіальних громад, розташованих в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) та перебувала у ньому протягом всього періоду чинності вказаного наказу, який втратив чинність на підставі Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій № 309 від 22.12.2022.

Відповідно до вказаного наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій № 309 від 22.12.2022 року, який є чинним станом на час ухвалення цього вироку, Щастинський район: Новоайдарська селищна територіальна громада (UA0020916); Щастинська міська територіальна громада (UA0075695), також віднесені до тимчасово окупованих територій України.

Відповідно до частини 7 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, розпорядженням Верховного Суду від 06.03.2022 року № 1/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Новоайдарського районного суду Луганської області. Такі справи визначені за територіальною підсудністю Тернівського міського суду Дніпропетровської області.

Дослідивши наявні у провадженні докази, допитавши свідків, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_3 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України за обставин встановлених судом, доведена повністю і підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, які відповідають вимогам передбаченим ст.ст. 85-87 КПК України, та які узгоджуються між собою, перевірених та оцінених у їх сукупності судом безпосередньо в судовому засіданні.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показав, що ОСОБА_3 знає особисто, оскільки раніше вони працювали разом. В 2014 році ОСОБА_3 залишився на тимчасово окупованій території України. В 2022 році зайняв посаду начальника «Новоайдарського районного відділу внутрішніх справ міністерства внутрішніх справ луганської народної республіки». Також, зазначає, що на відео в інтернеті він бачив як обвинувачений приймає присягу. Окрім того, він бачив як обвинувачений надає коментарі про повернення автомобіля. При цьому ОСОБА_3 був в камуфльованому одязі з шевроном лнр. Також, ОСОБА_3 був на відео, де працівники Новоайдарський РВВС МВС ЛНР приймали присягу. Зазначає, що на відео був зображений саме ОСОБА_3 . Також, вважає, що ОСОБА_3 прийняв присягу добровільно, та факти примусу щодо зайняття посади йому не відомі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду показала, що ОСОБА_3 знає особисто, оскільки раніше вони працювали разом. В 2014 році ОСОБА_3 залишився на тимчасово окупованій території України. З інтернету їй відомо, що після повномасштабного вторгнення 2022 року ОСОБА_3 зайняв посаду начальника «Новоайдарського районного відділу внутрішніх справ міністерства внутрішніх справ луганської народної республіки». В телеграм каналі вона бачила, як ОСОБА_3 , перебуваючи у камуфльованій формі з шевроном лнр, розповідав про повернення викраденого автомобіля. Також, на відео було зазначено, що останній є начальником «Новоайдарського районного відділу внутрішніх справ міністерства внутрішніх справ луганської народної республіки». Окрім того, вона бачила на відео, де обвинувачений був одягнутий у форму синього кольору лнр з шевронами лнр. Вважає, що ОСОБА_3 зайняв посаду начальника без будь-якого примусу.

Згідно витягу з ЄРДР вбачається, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за ч. 7 ст. 111-1 КК України ст. за №0000077 від 25.01.2023 року. (т. 2 а.с. 1)

Постановою прокурора Щастинської окружної прокуратури Луганської області від 11.04.2023 року, досудове розслідування кримінального провадження зупинено. (т. 2 а.с. 14-15)

Постановою слідчого 2 відділення СВ 3 Управління (з дислокацією у м. Сєвєродонецьк Луганської області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 26.06.2023 року, досудове розслідування кримінального провадження відновлено. (т. 2 а.с. 17)

Постановою слідчого 2 відділення СВ 3 Управління (з дислокацією у м. Сєвєродонецьк Луганської області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 04.07.2023 року, досудове розслідування кримінального провадження зупинено. (т. 2 а.с. 19)

Постановою слідчого 2 відділення СВ 3 Управління (з дислокацією у м. Сєвєродонецьк Луганської області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 09.10.2023 року, досудове розслідування кримінального провадження відновлено. (т. 2 а.с. 21)

Згідно повідомлення заступника начальника 1 відділу ГВ КР 3 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях, вбачається, що отримано інформацію, що ОСОБА_3 обіймає посаду начальника «Новоайдарського РВВС МВС ЛНР», де надає допомогу окупаційним структурам у здійсненні правоохоронних функцій. (т. 2 а.с. 23)

Згідно інформації наданої Ліквідаційною комісією ГУМВС України в Луганській області від 23.01.2023 року за вих. №137 лк, ОСОБА_3 з 01.04.1997 року проходив службу в міліції, в подальшому 04.11.2014 року в званні майора міліції на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття майнових злочинів відділу карного розшуку Стахановського міського відділу ГУМВС України в Луганській області та був звільнений з органів внутрішніх справ за п. 64 «є» (за порушення дисципліни). (т. 2 а.с. 42-44)

Згідно особової картки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній документований паспортом громадянина України № НОМЕР_1 виданий Кіровським МВ УМВС України в Луганській області, та паспортом громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_2 виданий 05.03.2008 року. (т. 2 а.с. 45)

Згідно протоколу впізнання за фотознімками від 06.02.2023 року та додатку до нього, проведеного за участі свідка ОСОБА_6 , вбачається, що свідок на фото № 2 впізнає ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 50-54)

Згідно протоколу огляду від 06.02.2023 року та додатку до нього, проведеного за участі свідка ОСОБА_6 , вбачається, що оглянуто публікацію датовану 18.01.2023 року в телеграм каналі «МВД ЛНР», де долучено відеозапис, на якому фігурує чоловік, який дає інтерв`ю про те, що в ході оперативно-розшукових заходів був знайдений автомобіль. Також, на відеозаписі міститься напис /мовою оригіналу/ «Виталий Шкирман начальник Новоайдарского РОВД МВД ЛНР». (т. 2 а.с. 55-59)

Згідно протоколу впізнання за фотознімками від 06.02.2023 року та додатку до нього, проведеного за участі свідка ОСОБА_7 , вбачається, що свідок на фото № 2 впізнає ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 64-68)

Згідно протоколу огляду від 06.02.2023 року та додатку до нього, проведеного за участі свідка ОСОБА_7 , вбачається, що оглянуто публікацію датовану 18.01.2023 року в телеграм каналі «МВД ЛНР», де долучено відеозапис, на якому фігурує чоловік, який дає інтерв`ю про те, що в ході оперативно-розшукових заходів був знайдений автомобіль. Також, на відеозаписі міститься напис /мовою оригіналу/ «Виталий Шкирман начальник Новоайдарского РОВД МВД ЛНР». (т. 2 а.с. 69-73)

Згідно протоколу огляду від 30.01.2023 року та додатку до нього, вбачається, що оглянуто публікацію на офіційному сайті МВД ЛНР, де міститься публікація від 18.01.2023 року під назвою: «В Новоайдаре возвращено транспортное средство» та додано відеозапис, на якому про викрадення та повернення автомобілю власнику розповідає /мовою оригіналу/ «Виталий Шкирман начальник Новоайдарского РОВД МВД ЛНР». (т. 2 а.с. 78-86)

Згідно протоколу пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 07.02.2023 року та додатку до нього, проведеного за участі ОСОБА_8 , вбачається, що свідок на фото №3 впізнає ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 89-92)

Згідно протоколу огляду від 07.02.2023 року та додатку до нього, проведеного за участі ОСОБА_8 , вбачається, що оглянуто публікацію на офіційному сайті МВД ЛНР, де міститься публікація від 18.01.2023 року під назвою: «В Новоайдаре возвращено транспортное средство» та додано відеозапис, на якому про викрадення та повернення автомобілю власнику розповідає /мовою оригіналу/ «Виталий Шкирман начальник Новоайдарского РОВД МВД ЛНР». В ході огляду публікації свідок впізнає ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 93-96)

Згідно протоколу пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 30.01.2023 року та додатку до нього, проведеного за участі ОСОБА_9 , вбачається, що свідок на фото №3 впізнає ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 99-102)

Згідно протоколу огляду від 30.01.2023 року та додатку до нього, проведеного за участі ОСОБА_9 , вбачається, що оглянуто публікацію на офіційному сайті МВД ЛНР, де міститься публікація від 18.01.2023 року під назвою: «В Новоайдаре возвращено транспортное средство» та додано відеозапис, на якому про викрадення та повернення автомобілю власнику розповідає /мовою оригіналу/ «Виталий Шкирман начальник Новоайдарского РОВД МВД ЛНР». В ході огляду публікації свідок впізнає ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 103-106)

Згідно протоколу пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 30.01.2023 року та додатку до нього, проведеного за участі ОСОБА_10 , вбачається, що свідок на фото №3 впізнає ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 109-112)

Згідно протоколу огляду від 30.01.2023 року та додатку до нього, проведеного за участі ОСОБА_10 , вбачається, що оглянуто публікацію на офіційному сайті МВД ЛНР, де міститься публікація від 18.01.2023 року під назвою: «В Новоайдаре возвращено транспортное средство» та додано відеозапис, на якому про викрадення та повернення автомобілю власнику розповідає /мовою оригіналу/ «Виталий Шкирман начальник Новоайдарского РОВД МВД ЛНР». В ході огляду публікації свідок впізнає ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 113-116)

Згідно протоколу огляду від 27.06.2023 року та додатку до нього, оглянуто отриману /мовою оригіналу/ «Выписку из Единого госдарственного реестра юридичеких лиц», де мається інформація про юридичну особу /мовою оригіналу/ «Отдел Министерства внутренних дел РФ «Новоайдарский», начальник ОСОБА_11 ». (т. 2 а.с. 117-128)

Згідно протоколу огляду від 04.07.2023 року та додатку до нього, вбачається, що на сайті за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 приняли присягу на верность народу ЛНР», яка опублікована 07.07.2022 року о 18-27 год. Публікація містить відеозапис на якому у проміжку часу з 02 хв. 35 сек. по 02 хв. 37 сек. зображена особа, яка за зовнішніми ознаками схожа на ОСОБА_3 , який одягнений у камуфляжний одяг зеленого кольору. На відеозаписі чоловік розташований позаду з правої сторони. (т. 2 а.с. 130-141)

Згідно облікової картки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній документований паспортом громадянина України № НОМЕР_1 виданий 22.03.1996 року Кіровським МВ УМВС України в Луганській області, та паспортом громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_2 виданий 05.03.2008 року. (т. 2 а.с. 145)

Постановою слідчого відділу 3-го управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській області від 11.04.2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 оголошено у розшук. (т. 2 а.с. 201-202)

Згідно висновку експерта від 29.08.2023 року №343 проведеної портретної експертизи, вбачається, що: 1. Зображення чоловіка, одягненого у камуфльовану куртку та кепку піщаного кольору, який з?являється у кадрах відеозапису, що міститься в електронному файлі під назвою «SUG_vozvrat avto novoaydar.mp4», наданому на дослідження на оптичному DVD-R диску білого кольору (додаток № 1 до протоколу огляду від 30.01.2023), при показниках індикатору відліку часу програми відеовідтворення (відеоплеєра) часу у період часу: 00:00:19 - 00:00:30, який дає інтерв?ю та підписаний як « ОСОБА_12 начальник Новоайдарского РОВД МВД ЛНР», обмежено придатне для портретного ідентифікаційного дослідження за ознаками зовнішності.

2. У кадрах відеозапису, що міститься в електронному файлі під назвою «SUG_vozvrat avto novoaydar.mp4», наданому на дослідження на оптичному DVD-R диску білого кольору (додаток №1 до протоколу огляду від 30.01.2023), при показниках індикатору відліку відеовідтворення (відеоплеєра) часу у період часу: 00:00:19 - 00:00:30 (зображення чоловіка, одягненого у камуфльовану куртку та кепку піщаного кольору, який дає інтерв?ю та підписаний як « ОСОБА_12 начальник Новоайдарского РОВД МВД ЛНР»), та на фотозображенні в особовій картці Державної міграційної служби України на ім?я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що міститься в електронному файлі під назвою «Ш.pdf», наданому на дослідження у якості порівняльного матеріалу на оптичному DVD-R диску марки «Verbatim» (додаток до відповіді на доручення № 1607/42-12/02-2023 від 03.07.2023), зображена одна й та сама особа.

3. Зображення чоловіка, одягненого у камуфльовану форму одягу світло-зеленого кольору, який з?являється у кадрах відеозапису, що міститься в електронному файлі під назвою «856.mр4», наданому на дослідження на оптичному DVD-R диску білого кольору (додаток № 1 до протоколу огляду від 04.07.2023), при показниках індикатору відліку часу програми відеовідтворення (відеоплеєра) часу у період часу: 00:02:35 - 00:02:37 та який зображений стоячи першим праворуч позаду, обмежено придатне для портретного ідентифікаційного дослідження за зовнішності.

4. У кадрах відеозапису, що міститься в електронному файлі під назвою «856.mp4», наданому на дослідження на оптичному DVD-R диску білого кольору (додаток № 1 до протоколу огляду від 04.07.2023), при показниках індикатору відліку часу програми відеовідтворення (відеоплеєра) часу у період часу: 00:02:35 - 00:02:37 (зображення чоловіка, одягненого у камуфльовану форму одягу світло-зеленого кольору, який зображений стоячи першим праворуч позаду), та на фотозображенні в особовій картці Державної міграційної служби України на ім?я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що міститься в електронному файлі під назвою «Ш.pdf». наданому на дослідження у якості порівняльного матеріалу на оптичному DVD-R диску марки «Verbatim» (додаток до відповіді на доручення № 1607/42-12/02-2023 від 03.07.2023), зображена одна й та сама особа. (т. 2 а.с. 227-246)

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2023 року надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000077 від 25.01.2023 року відносно ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України. (т. 2 а.с. 262)

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод, законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Колабораційна діяльність (ст. 111-1 КК України) - це злочин проти основ національної безпеки України. Суб`єктивна сторона кримінальних правопорушень характеризується прямим або непрямим умислом. У складів кримінального правопорушення за ч. 7 ст.111-1 КК України важливе значення має добровільність.

Лише самого факту добровільного зайняття громадянином України однієї із таких посад достатньо для кваліфікації відповідних дій за ч. 7 ст. 111-1 КК України. Адже суспільна небезпечність їх є очевидною: особа допомагає агресору створити вертикаль незаконних органів влади. Саме така вертикаль є основою функціонування державного механізму загалом.

Кримінальна відповідальність за дії, передбачені частиною 7 статті 111-1 КК України настає у разі добровільного зайняття громадянином України посади в незаконних судових або правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, а також добровільної участі громадянина України в незаконних збройних чи воєнізованих формуваннях, створених на тимчасово окупованій території, та/або в збройних формуваннях держави-агресора чи наданні таким формуванням допомоги у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. При цьому суспільна небезпека вказаного злочину полягає у тому, що особа (колаборант), з використанням умов воєнного стану, співпрацює з окупаційною владою на шкоду власній державі, тим самим свідомо допомагає агресору створити вертикаль незаконних органів влади.

Вказана позиція викладена в постанові ККС ВС від 22.01.2024 року (справа №953/406/23, провадження №51-4961км23) та в постанові ВС ККС від 08.02.2024 року (справа №161/12980/22, провадження №51-4900км23).

Також, у частині 7 ст. 111-1 КК України передбачено відповідальність за вчинення громадянином України колабораційної діяльності в умовах окупації у вигляді співпраці з державою-агресором у її інтересах, зокрема, через незаконні правоохоронні органи, які створені на тимчасово окупованій території, у формі добровільного, тобто з власної волі та за відсутності фізичного чи психічного примусу, крайньої необхідності, зайняття в них посади, з метою спричинити шкоду державі Україна. Суспільна небезпечність таких дій полягає в тому, що особа допомагає агресору створити вертикаль незаконних органів влади, яка є основою функціонування державного механізму загалом. Саме така форма колабораційної діяльності порівняно з іншими, передбаченими в частинах 2 та 5 цієї статті, визнається законодавцем найбільш суспільно небезпечною.

З огляду на формулювання диспозиції ч. 7 ст. 111-1 КК України, сам факт добровільного зайняття громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі є достатнім для кваліфікації відповідних дій за цією кримінально-правовою нормою.

Наявність владних повноважень органу та спрямованість його діяльності є визначальними ознаками під час ідентифікації місця роботи колаборанта як органу влади. Під посадою в незаконному правоохоронному органі необхідно розуміти посаду в такому органі, що створений під час окупації, яка передбачає діяльність як працівника правоохоронного органу (у розумінні ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів»).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу» посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених ч. 1 ст. 1 цього Закону. З точки зору функціонального підходу посада є частиною службової кар`єри посадовця, пов`язана власне з органом влади та стосується повноважень, закріплених за посадою, визначених структурою і штатним розписом такого органу; кола службових повноважень, закріплених за посадою, які встановлюються нормативними актами.

Відповідно до чинного законодавства України, заняття посади державної служби необхідно розглядати як у контексті проведення підготовчих дій щодо призначення певної особи на посаду, так і в контексті виникнення такого юридичного факту, як призначення особи на певну посаду з офіційним оформленням трудових відносин.

Здійснення громадянином України на тимчасово окупованій території діяльності не в органі влади (на підприємстві, в установі, організації; зайняття індивідуальним підприємництвом тощо) або виконання роботи, що не пов`язана із зайняттям посади (лікар, фармацевт, працівник житлово-комунальної сфери, пожежник, працівник рятувальної служби чи кладовища, адвокат тощо), не утворює складів кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 5 та 7 ст. 111-1 КК України.

Вказана позиція викладена в постанові ККС ВС від 20.06.2024 року у справі № 953/7182/23 (провадження № 51-7232км23).

Державою-агресором за загальним визначенням є країна, яка першою застосовує збройну силу проти іншої країни, тобто тим самим вчиняє агресію.

Державою-агресором може бути визнана не лише одна країна, а група країн, в т.ч. пов`язаних між собою угодами про військову допомогу.

При кваліфікації злочинів за ст.111-1 КК України державою-агресором наразі вважається російська федерація. При цьому враховуються, зокрема, постанова Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-VIII, Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затверджений Законом України № 2102-IX від 24.02.2022.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд знаходить їх достовірними, допустимими, такими, що узгоджуються між собою, та в повній мірі поза розумним сумнівом доводять факт того, що у період часу з липня 2022 року по січень 2023 року ОСОБА_3 , будучи громадянином України, добровільно зайняв посаду у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території - МВС ЛНР, а саме - посаду «начальника Новоайдарського РВВС МВС ЛНР».

А відтак, вказані обставини доводять винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Судом враховується, що ОСОБА_3 до повномасштабного військового вторгнення РФ на територію України в період з 1997 року по 2014 рік проходив службу в органах внутрішніх справах, однак після окупації території Щастинського району Луганської області зайняв посаду в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території Луганської області.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 , усвідомлював факт збройної агресії з боку РФ та окупації території України, створення окупаційною владою незаконних органів, що вказує на добровільність зайняття ним посади, враховуючи характер його дій, їх послідовність та тривалість.

Судом не встановлено таких доказів, на яких ґрунтується доказування вини обвинуваченого ОСОБА_3 , які були б отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, та не встановлено підстав, які б призвели до визнання їх недопустимими.

Під час судового розгляду стороною захисту не ставилось питання щодо визнання будь-яких доказів сторони обвинувачення недопустимими та недостовірними. Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений КПК України, суду надано не було.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 р., «Кобець проти України» від 14.02.2008 р., «Коробов проти України» від 21.10.2011 р., що при оцінці доказів суд застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 у справі «Веренцов проти України» - п.86).

Вищевказані показання свідків та письмові докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей, які б могли поставити під сумнів їх правдивість та достовірність.

Даючи юридичну оцінку діям ОСОБА_3 , суд вважає, що обвинувачений винний у добровільному зайнятті громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, та його дії слід кваліфікувати за ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Призначаючи покарання, суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також обставини кримінального правопорушення, тяжкість його наслідків.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Суд також враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Також, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

При призначенні покарання обвинуваченому, суд враховує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 7 ст. 111-1 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, а також особи обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Відповідно до вимог ст. 66 КК України обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 67 КК України, з урахуванням ст. 337 КПК України, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Суд приходить до висновку, що відсутність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 свідчить про неможливість застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Приймаючи до уваги характер, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_3 кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 неможливе без його ізоляції від суспільства, а покарання має бути призначено у вигляді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 7 ст.111-1 КК України.

За таких обставин суд вважає, що призначення обвинуваченому такого покарання буде справедливим, співмірним і достатнім для її виправлення, кари та запобігання вчинення нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами, а також буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Крім того, з урахуванням того, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, об`єктом якого є основи національної безпеки України і, на думку суду, останній своїми діями фактично допомагав державі-агресору створити певну вертикаль незаконного органу влади і фактично вчинив злочин проти незалежності, суверенітету та територіальної цілісності нашої держави.

Виходячи з цього, суд приймає рішення про призначення ОСОБА_3 , додаткового покарання яке є обов?язковим у санкції статті, у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади і державного управління, органах місцевого самоврядування, правоохоронних органах, у тому числі посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та/або адміністративно-господарських функцій в органах, що надають публічні послуги.

При прийнятті рішення суд також враховує правові висновки, викладені у постанові колегії Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22.05.2018 року по справі №753/18479/16-к (провадження №51-520км18) та постанові колегії Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 21.06.2022 року по справі №171/869/21 (провадження №51-838км22) в частині можливості призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, в тому числі і до осіб, які на час вчинення зазначеного кримінального правопорушення не займали офіційно певні посади та не займалися офіційно певною діяльністю, з огляду на положення, передбачені ст. 55 КК України.

Отже, якщо додаткове покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю передбачене як обов`язкове у санкції статті Особливої частини КК, то призначення цього покарання відбувається й тоді, коли особа, яка вчинила кримінально каране діяння, не обіймала певні посади або не займалася певною діяльністю. Тобто фактично йдеться про обмеження зайняття для особи певних посад або здійснення певної діяльності у майбутньому навіть у тому разі, якщо на момент вчинення кримінального правопорушення особа їх не обіймала чи не займалася певною діяльністю.

Така позиція була висловлена об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду: «Згідно з положеннями ст. 55 КК у випадку, коли санкцією відповідної частини статті Особливої частини КК передбачено можливість призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд, визнаючи особу винуватою у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, має право призначити таке додаткове покарання незалежно від того, чи обвинувачений обіймав певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення» (справа № 404/2081/22, провадження № 51-130кмо23).

Аналогічна позиція висловлена й у постанові ОП ККС по справі № 702/301/20 (провадження № 51-944кмо23), а також у постанові колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 11.03.2025 у справі № 149/3010/23 (провадження № 51-5344км24).

З вказаних правових висновків вбачається, що не є перешкодою для призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та обставина, що обвинувачений на момент ухвалення вироку не працює на певній посаді та не проводить діяльність, з використанням можливостей якої (яких) він вчинив кримінальне правопорушення.

В даному випадку буде справедливим та співмірним покарання особі, яка визнана винуватою у здійсненні колабораційної діяльності, яке унеможливить певний період часу у майбутньому бути представником державної влади в Україні.

Крім того, санкцією ч. 7 ст.111-1 КК України передбачено таке додаткове покарання як конфіскація майна.

Відповідно до ст. 59 КК України конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст.59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.

Враховуючи, що ОСОБА_3 вчинив особливо тяжкий злочин проти основ національної безпеки України, тому суд вважає за необхідне призначити останньому покарання з конфіскацією майна, яке належить йому на праві приватної власності.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2023 року на майно, яке належать ОСОБА_3 з огляду на призначення йому додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, слід залишити незмінним до приведення вироку до виконання в частині конфіскації всього належного йому майна.

Прокурор заявив клопотання про залишення без змін раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Враховуючи те, що ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.06.2023 року обвинуваченому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, отже вказаний запобіжний захід до набрання вироком законної сили слід залишити незмінним.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст.ст. 118, 122 КПК України.

Керуючись ст. ст. 369-371, 373, 374 КПК України,

У Х В А Л И В:

Визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 14 (чотирнадцять) років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади і державного управління, органах місцевого самоврядування правоохоронних органах, а також посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та/або адміністративно-господарських функцій в органах, що надають публічні послуги, строком на 15 (п`ятнадцять) років, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту фактичного затримання.

Строк додаткового покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту відбуття основного покарання.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою раніше обраний в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України відносно ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили - залишити без змін.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2023 року на майно, яке належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити незмінним до фактичного виконання вироку в частині конфіскації належного йому майна на користь держави, а саме: легковий автомобіль Ford Scorpio 1988, 1989 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , номер кузова: НОМЕР_4 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , витрати пов`язані з проведенням судової портретної експертизи, оформленої висновком експерта від 29.08.2023 року №343, в сумі 5257 грн. 56 коп. на користь держави. Призначення платежу: Оплата за судову експертизу відповідно до висновку від 29.08.2023 року №343).

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору та захиснику.

Копію вироку для вручення обвинуваченому видати захиснику.

Інформацію про ухвалення вироку розмістити у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду https://trm.dp.court.gov.ua/sud0440/.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Тернівський міський суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1