УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 695/3319/23

провадження № 51-2966 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 , на ухвалу Черкаського апеляційногосуду від 18 червня 2025 року,

встановила:

Вироком Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 грудня 2024 року:

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за ч. 1 ст. 140 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_5 визнано винуватою в неналежному виконанні медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення, якщо це спричинило тяжкі наслідки для хворого за наступних обставин:

25 травня 2022 року потерпіла ОСОБА_6 , з метою встановлення факту вагітності звернулась до реєстратури КНП «Золотоніська багатопрофільна лікарня» Золотоніської міської ради, яке розташоване за адресою: вул. Лікарняна, 2 у м. Золотоноша Черкаської області, де отримала направлення на прийом до лікаря акушера-гінеколога ОСОБА_5 КНП «Золотоніська багатопрофільна лікарня» Золотоніської міської ради. За результатами медичного огляду лікар акушер-гінеколог ОСОБА_5 призначила проведення необхідних лабораторних досліджень ОСОБА_6 та наступну дату прийому через тиждень (відповідно до висновку експерта № 04-01/03 від 21 лютого 2023 року при зверненні ОСОБА_6 25 травня 2022 року до КНП «Золотоніська багатопрофільна лікарня» Золотоніської міської ради обстеження їй призначено в повному обсязі, а будь-яке лікування не було призначене).

Так, 02 червня 2022 року ОСОБА_6 повторно звернулась до КНП Золотоніська багатопрофільна лікарня» Золотоніської міської ради, що розташоване за адресою: вул. Лікарняна, 2, м. Золотоноша Черкаської області, а саме до лікаря акушер-гінеколога ОСОБА_5 , яка проявивши злочинну самовпевненість та недбалість, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на відвернення, маючи можливість належним чином виконати свої професійні обов`язки, не впевнившись у відсутності протипоказань та без проведення УЗД органів малого тазу, не встановивши факт наявності маткової вагітності, призначила та провела ОСОБА_6 діагностичну вакуум-аспірацію (відповідно до медичної документації), без подальшого направлення матеріалу на патогістологічне дослідження та без подальшого проведення УЗД органів малого тазу.

Таким чином, лікар ОСОБА_5 при проведенні вакуум-аспірації допустила злочинну самовпевненість (неналежно виконала свої професійні обов`язки внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення) в порушення вимог пункту А.3.4.1.2 наказу МОЗ України від 21.12.2010 року №1177 «Про затвердження клінічного протоколу «Комплексна допомога під час небажаної вагітності» не встановила протипоказань для проведення вакуум-аспірації, а саме позаматкової вагітності або підозри на неї, тому відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи № 04-01/26 від 18 липня 2023 року, при зверненні ОСОБА_6 , 02 червня 2022 року до КНП «Золотоніська багатопрофільна лікарня» Золотоніської міської ради діагноз їй встановлено не було. Проведення вакуум-аспірації з невстановленим діагнозом та при відсутності даних УЗД - дослідження органів малого тазу ОСОБА_6 було протипоказано. Чинними нормативно-правовими актами МОЗ України не передбачено проведення медичної маніпуляції у вигляді діагностичної вакуум-аспірації. Вакуум-аспірація у відповідності до наказу МОЗ України від 31 грудня 2010 року № 1177 «Про затвердження клінічного протоколу «Комплексна допомога під час небажаної вагітності» є методом переривання небажаної вагітності. Лікарем акушер-гінекологом КНП «Золотоніська багатопрофільна лікарня» Золотоніської міської ради ОСОБА_5 згідно даних медичної карти ОСОБА_6 02 червня 2022 року проводилась медична маніпуляція діагностична вакуум-аспірація, що не відповідало чинним нормативно-правовим актам України та сучасним медичним знанням, так як проводилось без попереднього виконання УЗД - дослідження органів малого тазу та матеріал, отриманий при цьому, не був скерований на патогістологічне дослідження. Проведення ОСОБА_6 УЗД-органів малого тазу у відповідності до вимог наказу МОЗ України від 15.07.2011р. №471 «Про організацію амбулаторної акушерсько-гінекологічної допомоги Україні» призвело б до своєчасного виявлення позаматкової вагітності та дозволило би провести їй лікування шляхом оперативного втручання до початку ускладнень позаматкової вагітності у вигляді внутрішньочеревної кровотечі внаслідок пошкодження маткової труби з розвитком небезпечного для життя стану - геморагічного шоку. У відповідності до пункту 1.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень , затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України», у випадку неналежного надання медичної допомоги, що виявилось у порушенні анатомічної цілісності тканини і органів та їх функцій, експертна комісія вправі розглядати це порушення як тілесне ушкодження і визначити ступінь його тяжкості за цими правилами, тому ушкодження у вигляді порушень цілісності маткової труби, що ускладнилося внутрішньою кровотечею з розвитком геморагічного шоку, у відповідності до п. 2.1.1а. вищезгаданих правил, належить до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Виникнення таких ушкоджень перебуває у причинному зв`язку з неналежним наданням медичної допомоги ОСОБА_6 лікарем ОСОБА_5 02 червня 2022 року.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 18 червня 2025 року:

- апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 , залишено без задоволення;

- задоволено клопотання захисника ОСОБА_4 та обвинуваченої ОСОБА_5 про звільнення останньої від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження;

- скасовано вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 140 КК;

- звільнено ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 140 КК у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального Кодексу (далі - КПК).

У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування норм матеріального права, а також неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, висуває вимоги щодо скасування ухвали суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_5 та направлення справи на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог захисник, зазначає про те, що:

- суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги не навів жодного мотиву, з обґрунтуванням такої відмови;

- допущено істотне порушення норм процесуального закону, що спричинило не надання будь-якої правової оцінки обставинам, оскільки у ході апеляційного розгляду, стороною захисту було заявлено клопотання про дослідження доказів (медичної карти та 2 висновків експертиз), допит експертів та про призначення комісійної судово-медичної експертизи, в задоволенні якого було відмовлено.

- оскільки позиція захисту полягає у тому, що прокурором не доведений факт вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення та враховуючи, що суд апеляційної інстанції виступає останньою інстанцією де досліджуються та надається оцінка фактичним обставинам справи, стороною захисту були заявлені клопотання про дослідження доказів та, в подальшому, потрібно було вирішувати доцільність допиту експертів чи призначення експертиз. Вважає судовий розгляд неповним та невсебічним;

- апеляційний суд не може дати оцінку обґрунтованості апеляційної скарги щодо відповідності висновків суду фактичним обставинам справи, зокрема в частині призначення/непризначення УЗД та належності судових експертиз, без безпосереднього їх дослідження та дослідження медичної карти, де міститься запис про призначення УЗД;

- недодержання судом апеляційної інстанції засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальності сторін і свободи в поданні ними своїх доказів й у доведенні перед судом їх переконливості;

- доводи апеляційної скарги з посиланням на допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог КПК України, неповне дослідження доказів, ненадання цим судом належної оцінки наявним у матеріалах кримінального провадження доказам як кожному окремо, так і їх сукупності, на підтвердження чи спростування винуватості особи у пред`явленому обвинуваченні, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, за своїм змістом є адресованим апеляційному суду зверненням про повторне дослідження обставин справи;

- неправильне застосування норм матеріального права полягає у незастосуванні судами конкретних пунктів, підпунктів та розділів Клінічних протоколів, якими керувалася обвинувачена під час лікування потерпілої, а саме Додатку № 20 до наказу МОЗ № 417 від 15.07.2011; клінічного протоколу «Комплексна медична допомога під час небажаної вагітності», що затверджено Наказом № 1177 від 31.12.2010;

- саме ці норми Клінічних протоколів, мали бути застосовані судами попередніх інстанцій, під час надання кримінально-правової оцінки діям ОСОБА_5 , оскільки бездіяльність потерпілої, а не обвинуваченої призвела до того, що позаматкова вагітність не була виявлена вчасно, як наслідок, відбувся розрив маткової труби та відбулося ускладнення у вигляді внутрішньочеревної кровотечі з розвитком геморагічного шоку;

- враховуючи сталу практику Верховного суду про те, що апеляційний суд, не може прийняти іншого рішення, ніж суд першої інстанції, самостійно безпосередньо не дослідивши докази, - стороні захисту, нічого не лишалося, ніж заявити клопотанняпро застосування ст. 49 КК, після відмови суду у дослідженні доказів, щоб зменшити кримінально-правові наслідки незаконного засудження.

Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України (далі - КПК), суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.

Однак, за змістом касаційної скарги, захисник крім іншого вказує на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що з огляду на положення, передбачені статей 433, 438 КПК, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Що стосується доводів захисника про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Посилання захисника про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції при вирішенні питання про закриття кримінального провадження за клопотанням сторони захисту на підставі ст. 49 КК, на думку колегії суддів, не свідчать про порушення судами норм матеріального і процесуального законодавства, виходячи з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 3 ст. 285 КПК у разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Частиною 3 ст. 288 КПК визначено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Отже, приписи ч. 1 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК і положення ст. 49 КК є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок невідкладно розглянути наведене в цих положеннях питання.

Крім того, системний аналіз норм процесуального законодавства указує на те, що суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна зі сторін цього провадження звернеться до суду з таким клопотанням.

З огляду на зазначене суд, керуючись статтями 12, 49 КК, може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закрити провадження у справі як під час підготовчого судового засідання (ч. 2 ст. 314 КПК), так і під час розгляду справи по суті в загальному порядку на стадії розгляду клопотань (ст. 350 КПК) та при наявності для цього підстав у порядку, передбаченому КПК, у суді апеляційної інстанції.

Разом з тим положеннями кримінального процесуального закону не передбачено імперативних норм, які зобов`язують суд під час розгляду клопотання про застосування ст. 49 КК встановлювати фактичні обставини справи та перевіряти їх доказами, оскільки згідно з ч. 4 ст. 286 КПК розгляд такого клопотання для суду є першочерговим.

Як вбачається зі змісту рішення суду апеляційної інстанції 18 червня 2025 року в суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_4 та обвинувачена ОСОБА_5 заявили клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності та просили закрити кримінальне провадження, оскільки строки давності притягнення до кримінальної відповідальності пройшли, інших кримінальних проваджень щодо обвинуваченої не має, в розшуку не перебувала, строки не переривалися та не зупинялися.

Суд апеляційної інстанції невідкладно розглянув таке клопотання та прийшов до висновку, що з огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів вважає, що у справі наявні умови, які є правовою підставою для прийняття рішення судом апеляційної інстанції про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності.

При цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив про те, що:

- відповідно до ч. 3 ст. 285 КПК у разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку;

- з урахуванням невизнання обвинуваченої своєї вини, відповідно до ст. 285 КПК їй роз`яснено підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою, а також право на розгляд поданої її захисником апеляційної скарги, на що обвинувачена надала свою згоду саме на розгляд її клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК, підтвердивши, що їй зрозуміла така підстава звільнення від кримінальної відповідальності;

- зважаючи на принцип диспозитивності, що закріплений у п. 19 ч.1 ст. 7, ст. 26 КПК, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, - обрання тієї чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самої обвинуваченої.

Тому, вислухавши думку учасників апеляційного розгляду, роз`яснивши обвинуваченій наслідки задоволення клопотання, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання обвинуваченої та її захисника підлягає до задоволення.

Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, суд апеляційної інстанції навів мотиви такого рішення, а саме:

- відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність;

- згідно з ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло крім іншого три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;

- вироком суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_5 визнана винуватою у вчиненні 02 червня 2022 року кримінального правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 140 КК з призначенням їй покарання у виді 1 року позбавлення волі. Відповідно до ст.75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням на неї обов`язків відповідно до ст.76 КК.

- у відповідності до ст. 12 КК кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 140 КК, відноситься до категорії нетяжких злочинів;

- санкція ч. 1 ст. 140 КК передбачає відповідальність у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до п`яти років або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк;

- відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;

- з урахуванням обставин справи, положень ст. 12 КК, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, станом на 18 червня 2025 року сплинули та закінчились визначені ст. 49 КК строки давності притягнення обвинуваченої до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 140 КК;

- відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 49 КК перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилась від досудового розслідування або суду, або до закінчення зазначених у частині першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбаченого покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років, однак матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що перебіг давності зупинявся або переривався, як і даних які б свідчили про те, що ОСОБА_5 вчиняла умисні дії, направлені на ухилення від досудового розслідування та суду;

- на час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції вирок суду, який наразі оскаржується, не набрав законної сили;

- підставою звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК строків і відсутність обставин, що порушують їх перебіг;

- процесуально-правовими підставами звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є виключно згода обвинуваченої на таке звільнення від кримінальної відповідальності, і таке звільнення є обов`язковим, за винятком випадків, передбачених ч. 5 ст. 49 КК.

З урахуванням обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, колегія суддів уважала, що у справі наявні умови, які є правовою підставою для прийняття рішення судом апеляційної інстанції про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності.

При цьому колегія суддів врахувала, що:

- відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Передбачений ст. 49 КК інститут звільнення від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення з визнанням особи своєї винуватості у вчиненні злочину;

- виходячи з цих положень закону, визнання обвинуваченою вини є правом, а не її обов`язком, а тому невизнання вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації права обвинуваченої на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання;

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, а також враховуючи те, що обвинувачена повністю підтримала подане нею клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності, колегія суддів уважала, що наявні умови, які є правовою підставою для прийняття судом апеляційної інстанції рішення про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності.

Оскільки сторона захисту сама заявила клопотання під час апеляційного розгляду про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, обвинувачена, якій було роз`яснено положення ч. 3 ст. 285 КПК та наслідки такого закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, погодилась з цим та, розуміючи, що вона має право на розгляд апеляційної скарги, поданої захисником, дала згоду на розгляд клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд апеляційної інстанції був позбавлений можливості надалі досліджувати інші докази, а був зобов`язаний невідкладно розглянути таке клопотання і закрити кримінальне провадження.

Отже доводи сторони захисту про недотримання судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону щодо необхідності дослідженням судом апеляційної інстанції доказів та розгляду всіх доводів апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах КПК.

З урахуванням наведеного вище, Суд приходить до висновку, що судом апеляційної інстанції, з урахуванням вищезазначених норм КК та КПК, в тому числі принципу диспозитивності, правильно прийнято рішення про задоволення клопотання сторони захисту, скасування вироку Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 140 КК, звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 140 КК у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, та закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК. З огляду на зазначені обставини, у суду апеляційної інстанції відповідно були відсутні процесуальні підстави для задоволення апеляційної скарги захисника.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 , на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 18 червня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3