У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року

м. Київ

справа № 541/2211/24

провадження № 51- 2386 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 січня 2025 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 березня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 січня 2025 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 408 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено йому покарання: за ч. 5 ст. 407 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 4 ст. 408 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Згідно з вироком, солдат ОСОБА_5 будучи військовослужбовцем, призваним під час мобілізації, перебуваючи на посаді гранатометника 1 відділення охорони

1 взводу охорони роти охорони, проходячи військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ), реалізуючи свій злочинний умисел, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою незаконно ухилитися від неї, не маючи об`єктивних та поважних підстав для залишення розташування вказаного підрозділу, в умовах воєнного стану, у порушення вимог статей 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», статей 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не одержавши дозволу відповідних командирів або начальників, 16 березня 2024 року, близько 07:30, самовільно залишив місце дислокації вищезазначеного підрозділу та вибув у невідомому напрямку.

11 квітня 2024 року, близько 07:00, ОСОБА_5 самостійно повернувся до розташування підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_2 та заявив про себе.

У період своєї відсутності, а саме з 16 березня по 11 квітня 2024 року, ОСОБА_5 проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів для повернення до вказаного вище підрозділу, або звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.

Таким чином, 16 березня 2024 року ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем призваним під час мобілізації, перебуваючи на посаді гранатометника 1 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони, проходячи військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 , умисно, самовільно залишив розташування цього підрозділу, в умовах воєнного стану та незаконно перебував за його межами до

11 квітня 2024 року.

Крім того, солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, призваним під час мобілізації, перебуваючи на посаді гранатометника 1 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони, проходячи військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 , реалізуючи свій злочинний умисел, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою незаконно ухилитися від неї, не маючи об`єктивних та поважних підстав для залишення розташування вказаного підрозділу, в умовах воєнного стану, у порушення вимог статей 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», статей 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не одержавши дозволу відповідних командирів або начальників, 13 квітня 2024 року, близько 07:30, самовільно залишив місце дислокації зазначеного підрозділу та перебував поза його межами, при цьому час проводив на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів для повернення. 27 травня 2024 року о 10:58, ОСОБА_5 було затримано у м. Києві.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 27 березня 2025 року апеляційну захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишено без задоволення, а зазначений вирок суду першої інстанції стосовно нього - без змін.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись, на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить, зокрема, змінити судові рішення стосовно ОСОБА_5 , перекваліфікувати його дії як одне продовжуване кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК, та звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ч. 5 ст. 401 КК. Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що висновки суду в частині кваліфікації дій її підзахисного за ч. 4 ст. 408 КК є неправильними, оскільки його вина у вчиненні цього злочину не доведена, зважаючи на його намір повернутись до місця служби, тому його дії охоплюються ч. 5 ст. 407 КК. Наголошує, що самовільне залишення ОСОБА_5 16 березня 2024 року військової частини було пов`язане з погіршенням стану здоров`я і намаганням пройти додаткові медичні обстеження, натомість 12 квітня 2024 року він залишив місце служби через конфлікт з командуванням та військовослужбовцями внаслідок застосування до нього позастатутного фізичного впливу. Також зазначає, що дати вчинення її підзахисним кримінальних правопорушень, зазначені у вироку не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження та показаннями свідків, й стверджує, що проміжок часу між першим і другим епізодом залишення служби стався протягом одного дня, а відтак, кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 408 КК є безпідставною.

Колегія суддів, перевіривши касаційну скаргу та копії оскаржуваних судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно зі ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі -КПК) предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За правилами ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікація його дій за ч. 5 ст. 407 КК не оскаржується, тому колегія суддів не перевіряє судові рішення у цій частині.

Доводи захисника, викладені в касаційній скарзі, щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме кваліфікації дій засудженого за ч. 4 ст. 408 КК, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.

Кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК, тобто у самовільному залишенні місця служби з метою ухилитися від військової служби (дезертирство), вчинене в умовах воєнного стану.

Об`єктом цього кримінального правопорушення є встановлений законодавством України порядок проходження військової служби.

Суб`єктом злочину може бути лише військовослужбовець, тобто той, хто проходить військову службу.

Об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення полягає у: самовільному залишенні військової частини або місця служби; нез`явленні на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу.

У першій формі дезертирство є закінченим злочином з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій - коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк.

Суб`єктивна сторона дезертирства завжди характеризується прямим умислом. Крім того, обов`язковою ознакою цього складу кримінального правопорушення є мета: при дезертирстві військовослужбовець має намір ухилитися від військової служби не тимчасово, а назавжди.

Фактичний термін відсутності військовослужбовця в місці служби при дезертирстві може не перевищувати навіть і однієї доби, але це має значення лише для призначення покарання.

Від злочину, передбаченого ст. 407 КК, злочин, передбачений ст. 408 КК, відрізняється в основному за своєю суб`єктивною стороною. Обов`язковою ознакою дезертирства є мета: військовослужбовець має намір ухилятися від військової служби протягом не трьох діб, місяця, двох місяців тощо, тобто не тимчасово, а ухилитися від військової служби взагалі, назавжди. При цьому військовослужбовець може заявляти про свій намір ухилитися від військової служби взагалі або ухилятися від неї протягом невизначеного часу (наприклад, доки його не затримають).

Для наявності складу дезертирства не має значення, в який момент у особи виник намір ухилитися від служби - безпосередньо в момент самовільного залишення частини або вже в період незаконного перебування за її межами. Коли військовослужбовець після самовільного залишення частини приймає рішення ухилитися від військової служби, його дії слід кваліфікувати як дезертирство, оскільки будь-яке за способом самовільне залишення частини може виступати і способом дезертирства, а отже, поглинається останнім і не утворює множинності злочинів.

Колегією суддів під час перевірки матеріалів цього кримінального провадження встановлено, що висновок суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК зроблено з дотриманням вимог

ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було ретельно досліджено під час судового розгляду та оцінено відповідно до

ст. 94 цього Кодексу.

При цьому суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами передбачених законом їхніх прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у кримінальному провадженні, крім іншого, у суді допитав засудженого, свідків та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для забезпечення повного та неупередженого судового розгляду.

Як убачається з копії вироку, будучи допитаним у суді першої інстанції, засуджений свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав частково, при цьому, не заперечуючи фактичних обставин кримінального провадження наголосив, зокрема на тому, що не мав на меті ухилення від військової служби, збирався повернутися до військової частини самостійно, до того ж зазначив, що його дії мають бути кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем, вчинені в умовах воєнного стану.

Так, засуджений пояснив, що перший раз самовільно залишив військову частину, напевно 16 березня 2024 року, оскільки вважав, що його стан здоров`я був невірно оцінений військово-лікарською комісією. На його переконання, він повинен був бути демобілізований повністю, а не переведений до небойової частини. Після того як він покинув частину він звертався до лікувальних установ для уточнення свого діагнозу, однак так як він являвся військовослужбовцем, його не клали на стаціонар. Вказане стало підставою для його повернення до військової частини 11 квітня

2024 року.Після його повернення, командування, вважаючи, що він повинен понести відповідальність за самовільне залишення військової частини, підговорило військовослужбовців рядового складу здійснити відносно нього позастатутний фізичний вплив, після чого він втік та поїхав до свого місця проживання у м. Київ, а 27 травня 2024 року його затримали працівники ДБР.

Як убачається з наявної копії вироку, місцевий суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, зокрема, на підставі: показань свідка ОСОБА_6 про те, що під час несення служби в ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 був його підлеглим та у нього виникла конфліктна ситуація з іншими військовослужбовцями, в результаті якої ОСОБА_5 самовільно залишив частину та повернувся в квітні 2024 року, однак, через два дні він знову покинув розташування військової частини, при цьому, заходів впливу, які б виходили за межі відповідних положень військових статутів Збройних Сил України, щодо ОСОБА_5 не застосовувалось;повідомлення т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 до прокуратури та Державного бюро розслідування про самовільне залишення розташування військової частини солдатом ОСОБА_5 з 13 квітня 2024 року по 22 квітня 2024; рапорту т.в.о. командира роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 від 13 квітня 2024 року про виявлення факту залишення розташування військової частини солдатом ОСОБА_5 13 квітня 2024 року; витягу з наказу командира військової частини за № 135 від 13 квітня 2024 року про призначення службового розслідування з метою з`ясування причин і умов, що сприяли виникненню даного випадку, а також встановлення ступеня вини військовослужбовця ОСОБА_5 ; інших доказів, досліджених у судовому засіданні.

З огляду на викладене та враховуючи обставини вчинення суспільно небезпечного діяння ОСОБА_5 , а саме, ставлення засудженого до вчиненого - спрямованість умислу та інші докази, досліджені під час судового розгляду й оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК з точки зору належності, достовірності, допустимості та достатності, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо кваліфікації дій останнього за ч.4 ст. 408 КК з урахуванням установлених цим судом фактичних обставин справи, є правильними.

Під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника, зокрема щодо кваліфікації дій її підзахисного за ч. 4 ст. 408 КК, дав на них мотивовану відповідь і вказав, з яких підстав визнав апеляційну скаргу необґрунтованою.

Так, колегія суддів зазначила, зокрема, що після залишення місця служби 13 квітня 2024 року, ОСОБА_5 не вживав жодних заходів, спрямованих для повернення на військову службу, не намагався зв`язатись із командуванням військової частини, повідомити про своє місце перебування чи зазначити про намір повернутись до військової служби через певний час, незаконно та умисно перебуваючи поза межами підрозділу військової частини близько півтора місяці, уникав виконання військових обов`язків, припинив відповідати на телефонні дзвінки та проживав у

м. Києві, усвідомлюючи наявність на території всієї держави режиму воєнного стану, що вказує на його тривале, свідоме ухилення від військової служби та небажання виконувати ним військові обов`язки, до того ж, через 2 дні після попереднього самовільного залишення розташування підрозділу військової частини, враховуючи те, що його протиправні дії були припинені поза його волею, а саме, затриманням його працівниками ДБР 27 травня 2024 року. Отже, сукупність таких обставин вказує на те, що ОСОБА_5 , залишивши 13 квітня 2024 року розташування підрозділу військової частини, не мав наміру повертатися на військову службу, тобто наявність у нього мети ухилення від військової служби не тимчасово, а взагалі, що підтверджується і показаннями самого ОСОБА_5 , за версією якого, він мав бути повністю демобілізований, а не переведений до небойової військової частини.

Водночас, колегія суддів відзначила, що згідно з матеріалами кримінального провадження, за результатами проведеного гарнізонною ВЛК НВМКЦ «ГВКГ» медичного огляду з наданням оцінки стану здоров`я ОСОБА_5 , у тому числі наявності у нього певних захворювань, останнього визнано обмежено придатним до військової служби, а саме непридатним для служби у певних військах, але придатним до служби в частинах (підрозділах) забезпечення, ТЦК та СП, установах, організаціях, навчальних закладах, що підтверджується даними довідки ВЛК № 4568 від 26 лютого 2024 року. При цьому, перевіркою матеріалів провадження не встановлено та стороною захисту під час провадження в суді апеляційної інстанції не надано будь-яких даних, які би свідчили про оскарження та скасування вказаного вище висновку ВЛК у встановленому законом порядку тапідтверджували би непридатність ОСОБА_5 до військової служби в підрозділі ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також апеляційний суд зазначив, що у матеріалах провадження відсутні будь-які дані про звернення ОСОБА_5 із заявами чи скаргами до командування, правоохоронних органів щодо застосування до нього неправомірних дій під час несення військової служби, стороною захисту також не надано таких даних, отже посилання ОСОБА_5 на те, що до стосовно нього застосовувались заходи позастатутного фізичного впливу після його повернення 11 квітня 2024 року до військової частини, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та спростовуються показаннями свідка ОСОБА_6 .

Ухвала суду апеляційної інстанції, постановлена за результатом розгляду апеляційної скарги захисника на вирок суду першої інстанції стосовно

ОСОБА_5 , відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, викладені в ній висновки належним чином умотивовані.

З урахуванням наведеного, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів та вважає, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК.

Посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга не містить.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки ухвали за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 січня 2025 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 березня

2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3