Справа № 363/5483/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/3070/2025 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 10 грудня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, громадянин України, уродженець міста Києва, має середню освіту, одруженого, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

засуджено за ч.4 ст.296 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків передбачених п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України. Вироком вирішено питання щодо арешту, речових доказів та процесуальних витрат.

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком суду, 01.09.2024, приблизно о 20:38 (більш точного часу слідством не встановлено), ОСОБА_7 знаходився біля території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на території якого відпочивали потерпілі, а саме: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Незважаючи на присутність останніх, зневажливо ставлячись до оточуючих, маючи бажання протиставити себе суспільству, в присутності сторонніх осіб, та маючи при собі зброю, а саме: пістолет «МПР 9 мм.», серії НОМЕР_1 , з хуліганських мотивів та мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, вирішив грубо порушити громадській порядок, тобто вчинити хуліганство, із застосуванням зброї. У той же час, ОСОБА_7 , продовжуючи знаходитись в місці, де перебувають потерпілі, а саме біля території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , реалізуючи свій протиправний та злочинний умисел, спрямований на грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, яка виразилась у прагненні продемонструвати свою зверхність та виразити свою явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки в суспільстві, усвідомлюючи, що за його діями спостерігають сторонні особи, демонструючи байдуже ставлення до суспільних відносин, які забезпечують спокійний відпочинок громадян, використовуючи пістолет «МПР 9 мм.», серії НОМЕР_1, зокрема тримаючи його в руках, навів останній в бік вказаного домоволодіння, на території якого перебували потерпілі, а саме: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та безпричинно здійснив чотири постріли в напрямку останніх, чим заподіяв потерпілим моральну шкоду. Грубе порушення громадського порядку в діях ОСОБА_7 виразилося в ускладненні забезпечення спокійної корисної діяльності, побуту і відпочинку потерпілих, які знаходились на території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , а також у здійсненні пострілів з пістолету «МПР 9 мм.», серії НОМЕР_1 , у вечірній час доби на території садового товариства біля вищезазначеного домоволодіння. Явна неповага до суспільства в діях ОСОБА_7 виразилась у відкрито виражених діях останнього, а саме у здійсненні пострілів в місці відпочинку, проживання людей. Вказані дії були очевидні для нього та потерпілих, при цьому ОСОБА_7 нехтував громадським порядком, елементарними правилами поведінки, моральності, добропорядності. Особлива зухвалість в діях ОСОБА_7 виразилась в грубому порушенні громадського порядку, при цьому явному приниженні зазначених потерпілих, котрі в той час перебували поряд, а також в спричиненні потерпілим, а саме: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 моральної шкоди.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 вчинив хуліганство, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 296 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.296 КК України у виді 5 років позбавлення волі. У строк призначеного цим вироком покарання ОСОБА_7 у виді 5 років позбавлення волі зарахувати строк попереднього ув`язнення обвинуваченого ОСОБА_7 , затриманого в порядку ст.208 КПК України, за період часу з 02.09.2024 по 04.09.2024 включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Також, у строк призначеного цим вироком покарання ОСОБА_7 у виді 5 років позбавлення волі зарахувати строк застосування щодо останнього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту за період часу з 05.09.2024 по 10.12.2024 включно, із розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційної скарги, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, зазначає про незаконність вироку суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосовано положення ст. 72 КК України, яка підлягала обов`язковому застосуванню, та помилково застосовано ст. 75 КК України, яка не підлягала застосуванню, та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Зазначає про те, що враховуючи положення статей 50, 65 КК України, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в постанові №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення кримінального покарання», суд першої інстанції не навів належного мотивування свого рішення про звільнення засудженого від відбування основного покарання з випробуванням, та не врахував, що обвинувачений скоїв тяжкий злочин проти громадського порядку, із застосуванням зброї, що також супроводжувалось застосуванням психологічного насильства стосовно потерпілих осіб.

Вказує, що той факт, що обвинувачений не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та нарколога, у судовому засіданні негативно оцінив власну протиправну поведінку, відшкодував моральну шкоду потерпілим, а також те, що під час розгляду судом обвинувального акту у вказаному кримінальному провадженні обвинувачений здійснив платіж на Збройні Сили України, не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без реального відбування покарання.

Окрім того, зазначає, що ОСОБА_7 , під час його допиту як обвинуваченого в судовому засіданні, хоча в цілому фактично визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України, однак у той же час заперечував обставини щодо кількості здійснених ним пострілів та їх спрямування, зазначивши, що здійснив лише два постріли, а не чотири, як це зазначено в обвинувальному акті.

Таким чином, вважає, що суд першої інстанції досить формально послався в оскаржуваному рішенні на щирість каяття обвинуваченого у скоєному злочинному діянні та фактично ототожнив його з визнанням вини, оскільки за вищевказаних обставин вбачається, що визнання ОСОБА_7 своєї вини не може свідчити про щире каяття, а підтверджує бажання уникнути ним справедливого покарання.

Також, зазначає, що суд першої інстанції, в порушення положень ст. 72 КК України, під час ухвалення вказаного судового рішення, безпідставно не зарахував у строк покарання ані строк попереднього ув`язнення обвинуваченого ОСОБА_7 за період часу з 02.09.2024 по 04.09.2024 включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, ані період цілодобового домашнього арешту за період часу з 05.09.2024 по 10.12.2024, включно, з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі, чим не застосував закон, який підлягає застосуванню, а тому неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги,перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 296 КК України, сторонами у апеляційному порядку не оскаржується та в силу вимог ч.2 ст. 394 КПК України не є предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, доводи апеляційної скарги про м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання у виді 3-х років позбавлення волі, є безпідставними.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 296 КК України суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який у відповідності до статті 12 КК України кваліфікуються як тяжкий злочин проти громадського порядку, дані щодо особи обвинуваченого ОСОБА_7 , який одружений, має зареєстроване та фактичне місце проживання, є таким, що не має судимості, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, у судовому засіданні негативно оцінив власну протиправну поведінку, відшкодував моральну шкоду, заподіяну потерпілим, а також здійснив платіж на Збройні Сили України. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідно до статті 66 КК України, суд визнав щире каяття, визнання провини та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а обставин, які обтяжують покарання, відповідно до статті 67 КК України, судом не встановлено.

З огляду на наведені обставини, призначення судом покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.4 ст.296 КК України, є домірним вчиненому.

Твердження апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом вимог ст.75 КК України також не є слушними.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного,наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Врахувавши позицію представника потерпілих щодо призначення ОСОБА_7 покарання не пов`язаного із позбавленням волі, суд, з урахуванням відсутності тяжких наслідків, ставлення самого обвинуваченого до скоєного та його усвідомлення про заподіяння потерпілим моральної шкоди і вчинення дій на її відшкодування, дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та вважав за можливе на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбуття покарання з випробуванням, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Свої висновки в цій частині суд першої інстанції достатнього обґрунтував, з ним погоджується і колегія суддів, враховуючи також і похилий вік обвинуваченого.

Посилання прокурора на те, що визнання ОСОБА_7 своєї вини не може свідчити про щире каяття, а підтверджує бажання уникнути ним справедливого покарання , не заслуговують на увагу.

Так, основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Колегією суддів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою провину як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, за час досудового слідства та розгляду справи в суді першої інстанції свідомо та неухильно притримувався загальноприйнятих норм і правил поведінки, встановлених у суспільстві, усунув негативні наслідки вчиненого кримінального правопорушення шляхом відшкодування потерпілим заподіяної шкоди, а тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав щире каяття обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 .

Твердження апеляційної скарги про заперечення ОСОБА_7 заподіяння 4-х пострілів у повітря з вказівкою лише на здійснення двох, прокурором під час апеляційного перегляду судового рішення суду першої інстанції не підтверджені.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставне незастосування до обвинуваченого ОСОБА_7 вимог ч.ч. 5, 7 ст. 72 КК України, то вони є слушними.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Відповідно до положень ч.7 ст. 72 КК України, домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Так, з матеріалів кримінального провадження встановлено, що на стадії досудового розслідування даного кримінального провадження ОСОБА_7 02 вересня 2024 року було затримано у порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні злочину. Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 04 вересня 2024 року до підозрюваного ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з використанням електронних засобів контролю в межах строку досудового розслідування, який у подальшому продовжувався до ухвалення судом оскаржуваного вироку Вишгородського районного суду Київської області від 10 грудня 2024 року.

Разом із тим, з тексту оскаржуваного вироку Вишгородського районного суду Київської області від 10 грудня 2024 року слідує, що суд першої інстанції, в порушення приписів ст. 72 КК України, під час ухвалення вказаного судового рішення, безпідставно не зарахував у строк покарання ані строк попереднього ув`язнення обвинуваченого ОСОБА_7 за період часу з 02 вересня 2024 року по 04 вересня 2024 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, ані період цілодобового домашнього арешту за період часу з 05 вересня 2024 року по 10 грудня 2024 року, включно, з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі, чим не застосував закон, який підлягає застосуванню, а отже неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Також колегія суддів приймає до увагу ту обставину, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту ОСОБА_7 застосований до набрання вироком чинності, тому саме по день ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції слід застосовувати вимоги ч.7 ст.72 КК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

З огляду на викладене, оскаржуваний вирок підлягає зміні у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме, незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Керуючись ст.ст.404,405,407,419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Вишгородського районного суду Київської області від 10 грудня 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити.

На підставі ч.ч. 5, 7 ст. 72 КК України зарахувати у строк покарання ОСОБА_7 попереднє ув`язнення з 02 вересня 2024 року по 04 вересня 2024 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі та перебування під цілодобовим домашнім арештом з 05 вересня 2024 року по 15 квітня 2025 року із розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Суддя: Суддя: Суддя: