УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 351/2390/23

провадження № 51 - 3230 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року,

встановив:

Вироком Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 15 і ч. 4 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні закінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, за обставин, детально викладених у вироку.

Апеляційний суд частково задовольнив апеляційні скарги прокурора та сторони захисту, вирок суду в частині призначеного покарання змінив, визначив вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 15 і ч. 4 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців. В решті вирок залишив без зміни.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 порушує питання про перегляд зазначених судових рішень у касаційному порядку, просить судові рішення змінити виключити з мотивувальних частин вироку та ухвали фразу : «…. 3.11.2017 року Чорноморським міським судом Одеської області за ст. 185 ч. 2, ст. 185 ч. 3, 70 ч. 1 КК України до покарання у виді 3 роки 3 місяці позбавлення волі ….», дії ОСОБА_5 кваліфікувати за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Захисник зазначає, що висновки суду, викладені у судових рішеннях, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, оскільки суд першої інстанції, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, не зазначив у вироку чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші та, як результат, помилково кваліфікував дії обвинуваченого як «замах на пограбування» на підставі лише показань потерпілої, що містять суб`єктивні припущення та спростовуються показаннями свідків, чим суд грубо порушив вимоги ст. 62 Конституції України, що, на думку сторони захисту, є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. На його думку ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає приписам ст. 419 КПК

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

За статтею 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.

Мотивуючи свою скаргу, захисник заперечує правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка згідно зі ст. 433 КПКдо повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Під час розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції керується фактичними обставинами, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом за нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається з вироку, свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, місцевий суд зробив з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі ретельно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, безпосередньо дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Зокрема, суд ретельно проаналізував та дослідив показання засудженого ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також послався на фактичні дані, що містяться у: протоколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 20 липня 2023 року; протоколі огляду місця події від 20 липня 2023 року; протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22 липня 2023 року, під час якого потерпіла ОСОБА_6 впізнала ОСОБА_5 , як особу яка заволоділа її велосипедом.

Вказані у вироку докази суд визнав належними, допустимими та достовірними, оскільки їх отримано у встановленому законом порядку, вони узгоджуються між собою і в сукупності поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, й об`єктивних підстав ставити їх під сумнів немає. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК і є обґрунтованим.

Не погодившись із рішенням місцевого суду, захисник та засуджений оскаржили його в апеляційному порядку.

Суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, щодо незаконності вироку, оскільки, перевіривши матеріали кримінального провадження, встановив, що показання потерпілої, свідків, допитаних місцевим судом, фактичні дані матеріалів кримінального провадження доводять, що ОСОБА_5 вчинив закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, в умовах воєнного стану, тобто злочин, передбачений ч. 4 ст. 186 КК.

Доводи захисника про неправильну кваліфікацію дій підзахисного є безпідставними.

Виходячи з положень ст. 186 КК, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна.

При цьому викрадення вважається відкритим, якщо воно вчиняється у присутності власника майна або інших осіб, і винний усвідомлює, що ці особи розуміють сутність його злочинних дій. Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 186 КК, характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину.

Для оцінки правильності рішень судів першої та апеляційної інстанцій, ключовою обставиною в цій справі є те, що за обставин, встановлених судом першої інстанції, заволодіння велосипедом потерпілої відбулося головним чином не в результаті крадіжки, а внаслідок саме відкритого викрадення майна, адже ОСОБА_5 проігнорував вимогу потерпілої, яка разом із свідком намагались наздогнати засудженого, однак останній продовжував відкрито викрадати велосипед та втікати, і саме ці дії свідчать про закінчений склад злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК.

Таким чином закон України про кримінальну відповідальність застосовано вірно, про що обґрунтовано ствердив і суд апеляційної інстанції, переглянувши вказаний вирок за апеляційною скаргою захисника, доводи якої аналогічні доводам у його касаційній скарзі.

Таким чином, з урахуванням наведеного дії ОСОБА_5 суд правильно кваліфікував за ч. 4 ст. 186 КК, про що обґрунтовано підтвердив і суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів погоджується з указаними висновками суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення.

З огляду на наведене підстав для скасування або зміни судових рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

З огляду на викладене з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3