Справа № 595/969/25
Провадження № 1-кп/595/141/2025
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.08.2025

Бучацький районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Бучач матеріали кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000104 від 08 травня 2025 року, по обвинувальному акту щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жизномир, Бучацького району, Тернопільської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, не працюючого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, не судимого,

за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

Статтею 14 Конституції України проголошено, що земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави.

Статтею 116 ЗК України передбачено підстави набуття права на землю, зокрема, придбання права на землю громадянами та юридичними особами, що здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішень відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Статтею 125 ЗК України проголошено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 211 ЗК України, громадяни та юридичні особи несуть кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельних ділянок.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» в редакції від 19.06.2003, самовільне зайняття земельних ділянок - будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 58 ЗК України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Для створення сприятливого режиму вздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водних об`єктів встановлюються водоохоронні зони, межі яких зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівнях. Відомості про межі водоохоронних зон вносяться до Державного земельного кадастру.

Відповідно до статті 88 Водного кодексу України, з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів.

Згідно статті 89 Водного кодексу України, прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється, зокрема, розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо.

Так, у другій половині жовтня 2024 року, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, при невстановлених обставинах, у ОСОБА_4 , перебуваючи неподалік земельних ділянок з кадастровими номерами: :03:001:0115, :03:001:0494, :03:001:0434, виник злочинний умисел направлений на самовільне зайняття земельних ділянок розташованих в охоронній зоні прибережної захисної смуги річки Стрипа, шляхом їх розорювання, для подальшого засівання та вирощування на них сільськогосподарських культур.

Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи всупереч вимогам ст. ст. 112, 116, 118, 123, 124, 125, 126 Земельного Кодексу України, які регламентують набуття і реалізацію права на землю, за відсутності відповідного рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування та державної реєстрації про передачі йому у власність чи у користування земельної ділянки, а також на порушення статей 60,61 Земельного Кодексу України, ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», ст. ст. 88, 89 Водного кодексу України, відповідно до яких у прибережних захисних смугах, які є частиною водоохоронних зон, уздовж річок, навколо водойм та на островах, забороняється розорювання земель, а також садівництво та городництво, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, під час перебування в межах населеного пункту села Рукомиш, Бучацької територіальної громади, Чортківського району, Тернопільської області, в другій половині жовтня 2024 року, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, самовільно зайняв земельну ділянку, площею 0,0203 га, яка розташована в охоронній зоні - у прибережно-захисній смузі річки Стрипа та знаходиться поруч з земельною ділянкою з кадастровим номером :03:001:0115, земельну ділянку, площею 0,0133 га, яка розташована в охоронній зоні - у прибережно-захисній смузі річки Стрипа та знаходиться поруч з земельною ділянкою з кадастровим номером :03:001:0494, земельну ділянку, площею 0,0201 га, яка розташована в охоронній зоні - у прибережно-захисній смузі річки Стрипа та знаходиться поруч з земельною ділянкою з кадастровим номером :03:001:0434, здійснивши дискування землі з метою подальшого посіву сільськогосподарської культури, тим самим незаконно використовував їх у власних потребах.

Таким чином встановлено, що земельні ділянки, які межують з земельними ділянками з кадастровими номерами :03:001:0115, :03:001:0494, :03:001:0434, на яких проведено обробіток ґрунту для посіву сільськогосподарської культури перебувають в охоронній зоні - прибережно-захисній смузі річки Стрипа, внаслідок чого ОСОБА_4 здійснив незаконне самовільне зайняття земельних ділянок охоронної зони загальною площею 0,0537 га.

Внаслідок умисного самовільного зайняття ОСОБА_4 земельних ділянок охоронної зони - прибережно-захисної смуги річки Стрипа, загальною площею 0,0537 га., завдано шкоди Бучацькій територіальній громаді Чортківського району Тернопільської області на суму 570,46 грн.

Таким чином, ОСОБА_4 , обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, а саме самовільному зайнятті земельної ділянки в охоронній зоні.

27 червня 2025 року згідно вимог ст.471 КПК України укладено угоду про примирення між представником потерпілого ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_4 , згідно якої вони дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст. 197-1 КК України, істотних для даного кримінального провадження обставин та покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень.

Угодою передбачено наслідки укладення та затвердження угоди про примирення, встановлені ст.473 КПК України, та наслідки її невиконання, встановлені ст.476 цього Кодексу.

Прокурор в судовому засіданні вважає, що при укладенні угоди про примирення дотримані вимоги та правила КПК України та КК України, просила угоду про примирення затвердити і призначити обвинуваченому узгоджене покарання.

Представник потерпілої особи Бучацької міської ради в судовому засіданні просила затвердити укладену угоду та призначити узгоджене сторонами покарання.

Обвинувачений ОСОБА_4 просив угоду про примирення затвердити та призначити узгоджене покарання.

Вислухавши учасників кримінального провадження, розглядаючи питання про затвердження угоди про примирення, суд вважає, що угода підлягає до затвердження з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обгрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України, яке відповідно до вимог ст.12 КК України є нетяжким злочином.

При цьому судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 розуміє права, визначені п.1 ч.5 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені п.1 ч.1 ст.473 цього Кодексу, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до неї у разі затвердження угоди судом.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами кримінального провадження є добровільним, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, про що вони підтвердили під час підготовчого засідання.

Також судом встановлено, що за умовами даної угоди міра покарання визначена відповідно до вимог ст.65 КК України, враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який раніше не судимий, та беззастережно визнав вину у вчиненні злочину, обставини, які пом`якшують покарання, а саме, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданої шкоди.

Відповідно до вимог ч.5 ст.469 КПК України укладення угоди про примирення або про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особи про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати до ухвалення вироку.

Згідно п.1 ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.

Відповідно до вимог ч.3 ст.469 цього Кодексу угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про примирення між потерпілою особою та обвинуваченим ОСОБА_4 , і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами кримінального провадження міри покарання.

Керуючись ст.ст.469,373,374,473,474,475,476 КПК України, суд,

УХВАЛИВ :

Затвердити угоду про примирення між представником потерпілого ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_4 від 27 червня 2025 року.

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України, призначивши узгоджене сторонами кримінального провадження покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі 500 (п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду через Бучацький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1