Справа № 642/7064/24
Провадження № 1-кп/642/206/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2025 м. Харків

Холодногірський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Харкові обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000971 від 18.08.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, працюючого водієм в ТОВ «ЕКСПРЕС», який зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Артемівське Артемівського району Донецької області, громадянина України, українця, з середньою-спеціальною освітою, не одруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України,

встановив:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 18.08.2024, приблизно о 17:50, керуючи технічно справним автобусом «БАЗ», р.н. НОМЕР_1 , рухався по вул. Беркоса зі сторони вул. Лісової в напрямку вул. Таганської в м. Харкові. Під час руху, в районі буд. №27-А по вул. Беркоса в м. Харкові ОСОБА_4 , діючи необережно при об`їзді зліва перешкоди у вигляді водоналивного бар`єру з виїздом на смугу зустрічного руху, не переконався у тому, що це буду безпечно і не створить небезпеку для руху водію автомобіля «ВАЗ 21063», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , внаслідок чого останній зманеврував праворуч, що в свою чергу призвело до наїзду автомобіля «ВАЗ 21063», р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6 на велосипед «Ardis Racer» під керуванням ОСОБА_8 , який рухався в попутному з ним напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної події 16.09.2024 велосипедист ОСОБА_8 помер в КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О. І. Мещанінова» Харківської міської ради. Порушення п. 10.1 Правил дорожнього руху України ОСОБА_4 перебувають у причинному зв`язку з вказаною подією та її наслідками.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 18.08.2024, приблизно о 17:50, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21063», р.н. НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_9 , рухався по вул. Беркоса зі сторони вул. Таганської в напрямку вул. Лісової в м. Харкові зі швидкістю приблизно 87 км/год. Під час руху, в районі буд. №27-А по вул. Беркоса в м. Харкові, автобус «БАЗ», р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 , при об`їзді перешкоди у вигляді водоналивного бар`єру виїхав на смугу руху водія автомобіля «ВАЗ 21063», р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_6 , в результаті чого останній допустив наїзд на велосипед «Ardis Racer» під керуванням ОСОБА_8 , який рухався в попутному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної події 16.09.2024 велосипедист ОСОБА_8 помер в КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О. І. Мещанінова» Харківської міської ради. Порушення п.п. 12.3, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху України ОСОБА_6 перебувають у причинному зв`язку з вказаною подією та її наслідками.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав, пояснив, що 18.08.2024 року приблизно о 17:50, керуючи автобусом «БАЗ» рухавсяпо вул. Беркоса зі сторони вул. Лісової в напрямку вул. Таганської в м. Харкові, при об`їзді зліва перешкоди у вигляді водоналивного бар`єру з виїздом на смугу зустрічного руху, не переконався у тому, що це буду безпечно і не створить небезпеку для руху водію автомобіля «ВАЗ 21063», внаслідок чого останній зманеврував праворуч, що в свою чергу призвело до наїзду автомобіля «ВАЗ 21063», під керуванням ОСОБА_6 на велосипед під керуванням ОСОБА_8 . Внаслідок дорожньо-транспортної події велосипедист ОСОБА_8 помер в лікарні. Просив вибачення у потерпілого, в скоєному розкаювався, вживав заходів на відшкодування завданої моральної та матеріальної шкоди. Просив суд суворо не карати та призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав, пояснив, що має невеликий стаж керування транспортними засобами, 18.08.2024 року приблизно о 17 години 50 хвилин, керуючи автомобілем «ВАЗ 21063» рухався по вул. Беркоса зі сторони вул. Таганської в напрямку вул. Лісової в м. Харкові зі швидкістю більше 80 км/год. Під час руху по вул. Беркоса в м. Харкові він помітив автобус «БАЗ», який виконував маневр з об`їзду перешкоди у вигляді водоналивного бар`єру і виїхав на смугу руху автомобіля «ВАЗ 21063», яким він керував. Він не прийняв своєчасних заходів до зниження швидкості руху внаслідок чого допустив наїзд на велосипед під керуванням ОСОБА_8 , який рухався в попутному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної події 16.09.2024 велосипедист ОСОБА_8 помер в лікарні. В скоєному розкаюється, частково відшкодував потерпілому завдану моральну та матеріальну шкоду. Просив суд суворо не карати та призначити покарання з застосуванням ст. 75 КК України.

Потерпілий ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що претензій до обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_6 він не має, ними частково відшкодовано йому матеріальну та моральну шкоду, що не включає страхові виплати, іншу частину моральної та матеріальної шкоди має намір стягнути в позасудовому порядку із страхових компаній, просив суд суворо обвинувачених не карати та призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 , а також обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 вважали недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які обвинуваченими не оспорюються. Цю позицію також висловив прокурор та потерпілий.

При цьому судом з`ясовано у обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_6 чи правильно вони розуміють зміст визнаних фактичних обставин, чи добровільна їх позиція та на виконання вимог ч.3 ст.349 КПК України їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Суд враховує, що показання обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є послідовними, логічними, не протирічать та відповідають одне одному, і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченими змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності їх позицій.

Враховуючи те, що обвинувачені вину визнають повністю, не оспорюють всі обставини справи і судом встановлено, що ними правильно розуміється зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності їх позиції, суд, провів судовий розгляд справи щодо всіх її обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинувачених та вивченням матеріалів що характеризують їх особистість, визнавши недоцільним дослідження інших доказів під час судового розгляду.

Суд констатує, що в діях ОСОБА_4 наявні ознаки грубої необережності, яка виразилась у невиконанні ним п.10.1 Правил дорожнього руху України, згідно з якою "перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху». Зазначене порушення ПДР перебуває у причинному зв`язку з подією дорожньо транспортної пригоди та її наслідками. Отже, суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_8 .

Суд зазначає, що в діях ОСОБА_6 наявні ознаки грубої необережності, яка полягає в порушенні ним Порушення п.п. 12.3, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: «Ууразі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди» (п.12.3); «у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.» (п. 12.4); «водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29 3.29 "Обмеження максимальної швидкості", 3.31 3.31 "Зона обмеження максимальної швидкості" або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «й» пункту 30.3 цих Правил» (п. 12.9 б). Зазначені порушення ПДР перебувають у причинному зв`язку з подією дорожньо транспортної пригоди та її наслідками. Отже, суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_8 .

Вивченням відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він працює водієм в ТОВ «ЕКСПРЕС», неодружений, має на утриманні матір похилого віку - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка відповідно до висновку лікарсько-консультативної комісії, потребує стороннього догляду, який відповідно до акту органу соціального забезпечення населення здійснюється ОСОБА_4 , неповнолітніх дітей на утриманні не має, учасник бойових дій, за місцем роботи характеризується позитивно, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Вивченням відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_6 встановлено, що він неодружений, офіційно не працевлаштований, на утриманні неповнолітніх осіб не має, раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується нейтрально.

Верховний Суд України у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612км18) вказав, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

До того ж, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду в постанові від 12.11.2020 у справі № 495/5499/18 наголосив, що поняття «щире каяття» відповідно до чинного кримінального процесуального законодавства передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Судом було встановлено, що обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , висловили самозасудження своєї кримінально караної поведінки, розкаялися у вчиненому, винуватість у вчиненні злочину визнали повністю, зазначили про готовність нести кримінальну відповідальність, частково відшкодували завдану моральну та матеріальну шкоду.

Так, обвинуваченим ОСОБА_4 відшкодовано потерпілому ОСОБА_6 відповідно до розписки від 31.10.2024 в якості відшкодування матеріальної і моральної шкоди 200 000 грн. Обвинуваченим ОСОБА_6 відповідно до угоди про розстрочку погашення спричиненої моральної шкоди у кримінальному провадженні від 18.03.2025 відшкодовано моральну шкоду потерпілому ОСОБА_8 в розмірі 200 000 грн.

Обставиною, яка пом`якшує покарання відповідно до ч. 1 ст.66 КК України, суд визнає щире каяття ОСОБА_4 та добровільне часткове відшкодування ним завданої шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , передбачених ч. 1 ст. 67 КК України судом не встановлено.

Пом`якшуючою обставиною, згідно ч. 1 ст.66 КК України, суд визнає щире каяття ОСОБА_6 та часткове відшкодування ним завданої шкоди.

Обставин, обтяжуючих покарання ОСОБА_6 , передбачених ч. 1 ст. 67 КК України судом не встановлено.

При призначенні покарання суд також приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини. В справі «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Також у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

За змістом пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд виходить з положень ст.65 КК України, приймає до уваги тяжкість скоєного кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким необережним злочином, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, часткове відшкодування завданої шкоди, та приходить до висновку, що йому слід призначити покарання у виді позбавлення волі, яке відповідає найнижчій межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 286 КК України. При цьому, суд не вбачає підстав для призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами,суд приймає до уваги, що ОСОБА_4 має на утриманні матір похилого віку та працює водієм, з наявністю права керувати транспортними засобами пов`язана можливість виконання ним роботи, яка є основним джерелом його доходів, та вважає за можливе не застосовувати до нього додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, а саме позбавленням права керувати транспортними засобами.

Відповідно до положень ч. 1ст. 75 КК України в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з ч. 3ст. 75 КК України у випадках, передбачених частинами 1, 2 цієї статті, суд ухвалює рішення про звільнення засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. При цьому, статтею 76 цього Кодексу визначено коло обов`язків, які суд покладає на особу в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

При цьому, в постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17.10.2019 справа №205/7091/16-к, від 12.09.2018 справа№206/5073/15-к суд касаційної інстанції наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.05.2018 справа №167/341/16-к цей суд указав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

З огляду на викладене, враховуючи принципи законності, справедливості та обґрунтованості покарання в сукупності, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, яке відповідає найнижчій межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 286 КК України в межах санкції ч. 2ст. 286 КК України без позбавленням права керувати транспортними засобами, водночас, зваживши на дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують покарання і відсутність обставин, що його обтяжує, наявність висновку, який міститься в досудовій доповіді органу пробації, згідно з яким виправлення ОСОБА_4 можливо без обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також позиції у судових дебатах учасників кримінального провадження, з яких як прокурор, потерпілий, так і обвинувачений та його захисник, кожен окремо, просили призначити покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком, суд дійшов висновку, що перевиховання й виправлення обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства, та вважає за можливе застосувати положення ст. 75 КК України, оскільки виправлення та попередження вчинення ОСОБА_4 нових кримінальних правопорушень, на переконання суду, можливо без реального його відбування, але в умовах здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого протягом іспитового строку з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, зобов`язавши засудженого періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цьому органу про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та відповідатиме меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд виходить з положень ст.65 КК України, приймає до уваги тяжкість скоєного кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким необережним злочином, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, часткове відшкодування завданої шкоди, та приходить до висновку, що йому слід призначити покарання у виді позбавлення волі, яке відповідає найнижчій межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 286 КК України. При цьому, суд не вбачає підстав для призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання.

Суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 скоїв злочин внаслідок грубого порушення Правил Дорожнього руху України, внаслідок якого настала смерть потерпілого, тому зазначає, що поведінка обвинуваченого на автошляху є явно небезпечною для оточуючих і тому вважає, що призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік є співмірним зі скоєним кримінальним правопорушенням та наслідками, які в результаті настали, а також є необхідним для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ОСОБА_6 , так і іншими особами.

При цьому. приймаючи до уваги особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, висновок, який міститься в досудовій доповіді органу пробації щодо можливості виправлення ОСОБА_6 без обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також позицію потерпілого та прокурора, щодо можливості звільнення його від відбування покарання у вигляді позбавлення волі, з врахуванням викладених вище обґрунтувань дискреційних повноважень суду щодо застосування ст. 75 КК України, суд приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_6 можливе без відбування покарання і відповідно до ст. 75 КК України його слід звільнити від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, поклавши на нього обов`язки відповідно до п. п 1,2 ч.1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

З огляду на викладене, враховуючи принципи законності, справедливості та обґрунтованості покарання в сукупності, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, яке відповідає найнижчій межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 286 КК України в межах санкції ч. 2ст. 286 КК України з позбавленням права керувати транспортними засобами, водночас, зваживши на дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують покарання і відсутність обставин, що його обтяжує, а також позиції у судових дебатах учасників кримінального провадження, з яких як прокурор і потерпіла сторона, так і обвинувачений та його захисник, кожен окремо, просили призначити покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком, суд дійшов висновку, що перевиховання й виправлення обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства, та вважає за можливе застосувати положення ст. 75 КК України, оскільки виправлення та попередження вчинення ОСОБА_6 нових кримінальних правопорушень, на переконання суду, можливо без реального його відбування, але в умовах здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого протягом іспитового строку з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, зобов`язавши засудженого періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цьому органу про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та відповідатиме меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 відсутній.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_6 відсутній.

Потерпілим ОСОБА_8 був поданий цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, в розмірі 600 000 грн 00 коп.

В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 просив суд залишити поданий ним цивільний позову без розгляду. В судовому засіданні ОСОБА_8 зазначав, що обвинуваченими, у тому числі обвинуваченим ОСОБА_6 частково відшкодовано завдану йому моральну шкоду, претензії матеріального і морального характеру до ОСОБА_6 у нього відсутні, між ним та ОСОБА_6 укладено угоду, відповідно до умов якої визначена сума завданої йому моральної та матеріальної шкоди в розмірі 350 000 грн, з яких 200 000 грн йому відшкодовано, визначений порядок виплати невідшкодованої частини шкоди в розстрочку, в подальшому він має намір іншу частину моральної та матеріальної шкоди стягнути в позасудовому порядку зі страхової компанії ПАТ «СК «УСГ» та МТСБУ.

Прокурор, потерпілий, обвинувачені та їх захисники щодо залишення без розгляду позову потерпілого ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_6 поклалися на розсуд суду.

Відповідно до ч. 1ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст.61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов. Права та обов`язки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду. Цивільний позивач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для потерпілого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право підтримувати цивільний позов або відмовитися від нього до видалення суду в нарадчу кімнату для ухвалення судового рішення. Разом з тим, вказаною статтею не врегульовано питання щодо залишення цивільного позову в кримінальному провадженні без розгляду.

Натомість ст. 128 ч. 5 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються нормиЦивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

В свою чергу, відповідно до п. 5 ч. 1ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Вказані норми не суперечать вимогам КПК України.

Відповідно до обсягу наданих цивільному позивачеві кримінально-процесуальним та цивільно-процесуальним законодавством прав потерпілий вправі розпоряджатися цивільним позовом на власний розсуд і в тому числі клопотати перед судом про залишення його без розгляду.

Відповідно до статті 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Як передбачено ст. 7 КПК України однією з засад кримінального провадження є диспозитивність.

Згідно зі ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами. Відповідно дост. 9 ч. 6 КПК Україниу разі, якщо положення цього Кодексу не регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Таким чином, положення ЦПК України стосовно повноважень суду залишити позов без розгляду в кримінальному провадженні застосовуються в тому випадку, коли заява про залишення позову без розгляду подана позивачем, не суперечить такій засаді кримінального судочинства, як диспозитивність. Тому суд при вирішенні заяви про залишення позову без розгляду повинен керуватися саме зазначеною засадою КПК України.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведені норми, дослідивши обставини справи, заслухавши думку учасників справи, суд дійшов до переконання, що заява потерпілого про залишення позову без розгляду не суперечить закону та не суперечить засадам кримінального судочинства, тому цивільний позов цивільного позивача - потерпілого ОСОБА_8 до цивільного відповідача - обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок ДТП, слід залишити без розгляду.

По кримінальному провадженню судові витрати підлягають стягненню з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь держави.

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації (ч.4 ст.174 КПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 22.08.2024 ухвалами слідчого судді Київського районного суду м. Харкова накладено арешт на речові докази по справі. У зв`язку з тим, що судовий розгляд по даній кримінальній справі закінчується, суд вважає, що відпала потреба в подальшому застосуванні арешту на вищезазначене майно, а арешт накладений вказаними вище ухвалами слідчого судді підлягає скасуванню.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 368, 371, 373, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст.75 КК України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від призначеного основного покарання у виді позбавлення волі звільнити з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю в 2 (два) роки, поклавши на нього обов`язки у відповідності до ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з представником уповноваженого органу з питань пробації.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутній.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від призначеного основного покарання у виді позбавлення волі звільнити з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю в 2 (два) роки, поклавши на нього обов`язки у відповідності до ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з представником уповноваженого органу з питань пробації.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутній.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок ДТП - залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави судові витрати при проведенні судової експертизи за № СЕ-19/121-24/24926-ІТ від 12.09.2024 у розмірі 2271( дві тисячі двісті сімдесят одна ) грн. 84 коп., при проведенні судової комплексної експертизи за № КСЕ-19/121-24/26415-ІТ від 27.09.2024 у розмірі 4775 (чотири тисячі сімсот сімдесят п`ять) грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь держави судові витрати при проведенні судової експертизи за № СЕ-19/121-24/24926-ІТ від 12.09.2024 у розмірі 2271( дві тисячі двісті сімдесят одна ) грн. 84 коп., при проведенні судової комплексної експертизи за № КСЕ-19/121-24/26415-ІТ від 27.09.2024 у розмірі 4775 (чотири тисячі сімсот сімдесят п`ять) грн. 80 коп.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 22.08.2024 на автомобіль «ВАЗ 21063», р.н. НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_9 - скасувати.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 22.08.2024 на велосипед «Ardis Racer», який на праві власності належав ОСОБА_12 - скасувати.

Речові доказ - автомобіль «ВАЗ 21063», р.н. ш НОМЕР_3 , який зберігається на спеціальному майдані зберігання тимчасово вилучених транспортних засобів за адресою: м. Харків, вул. Григорія Сковороди, 107, повернути власнику ОСОБА_9 .

Речовий доказ - велосипед «Ardis Racer», який зберігається на спеціальному майдані зберігання тимчасово вилучених транспортних засобів за адресою: м. Харків, вул. Григорія Сковороди, 107,повернути потерпілому ОСОБА_8 .

Речовий доказ, комп`ютерний диск «Alerus DVD-R» на якому перебувають відеозаписи САМЕRA-57$_4808-5404 та САМЕRA-58$_4808-5404, залишити у матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Холодногірський районний суд м. Харкова протягом 30 (тридцяти) днів з дня його оголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Роз`яснити обвинуваченим право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Суддя ОСОБА_1