УХВАЛА

06 травня 2025 року

м. Київ

справа № 629/5220/24

провадження № 51-1699ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

У касаційній скарзі порушується питання про перегляд судових рішень у касаційному порядку.

Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст.438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК), невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК), даний перелік є вичерпним.

Верховний Суд звертає увагу, що, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК, касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.

Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, і які, на її думку, були допущені судом при ухваленні судового рішення, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.

При цьому, слід враховувати, що відповідно до ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Водночас, в касаційній скарзі допущені протиріччя, як у підставах необґрунтованості судового рішення так і в прохальній частині скарги.

Так, потерпіла ставить питання про скасування судового рішення з підстав передбачених п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК (невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого), на інші пункти цієї частини не посилається.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Місцевий суд вироком від 09 грудня 2024 року визнав ОСОБА_5 винуватим і засудив його за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

В частині призначеного розміру покарання апеляційний суд рішення суду першої інстанції не змінював, однак звільнив засудженого від відбування основного покарання з іспитовим строком і покладенням на нього виконання певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

В касаційній скарзі відсутнє обґрунтування чому призначене ОСОБА_5 основне та додаткове покарання є явно несправедливим.

Суть доводів потерпілої зводиться до неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтоване застосування приписів ст. 75 КК, що є підставою для скасування судового рішення згідно п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК.

Обґрунтовуючи застосування ст. 75 КК апеляційний суд послався на конкретні обставини справи та характер порушень ПДР, які по суті зводяться до неправильної оцінки ситуації водієм, даних про особу винуватого, який раніше не судимий, має трьох неповнолітніх дітей, постійне місце проживання, роботу, його ставлення до вчиненого кримінального правопорушення та поведінку після цього, висновку органу пробації викладеного в досудовій доповіді.

Також взято уваги намагання засудженого добровільно відшкодувати (компенсувати) завдану шкоду потерпілій, про що прямо зазначено у вироку суду. Та не враховує те, що потерпіла внаслідок заподіяної сильної душевної травми, викликаної загибеллю батька, не пробачила ОСОБА_5 і від будь-якої компенсації на момент розгляду справи в суді відмовилась.

В касаційній скарзі не наводяться обґрунтувань, які спростовують, що вказані апеляційним судом обставини, не є достатніми для можливості звільнення засудженого від відбування покарання і чому тяжкість вчиненого злочину, наслідки у виді смерті потерпілого та позиція потерпілої є більш вагомими ніж доводи викладені в ухвалі апеляційного суду.

Крім цього, в прохальній частині скарги зроблено посилання на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, однак ставлячи питання про скасування судового рішення скаржниця не посилається на п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК та не наводить в мотивувальній частині, які істотні порушення вимог законодавства (передбачені ст. 412 КПК) допустив суд апеляційної інстанції.

У зв`язку із вищевикладеним за наявності підстав, потерпілій потрібно подати касаційну скаргу в новій редакції, взявши до уваги зазначене у цьому рішенні та усунути вказані недоліки.

Оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 цього Кодексу залишити скаргу без руху та встановити строк, необхідний для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

Враховуючи викладене та керуючись ч. 1 ст. 429, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року щодо ОСОБА_5 , залишити без руху та надати скаржнику 10 днів для усунення виявлених недоліків - з дня отримання ухвали.

У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3