Справа № 473/3286/25
УХВАЛА

"09" липня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши заяву слідчого судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області ОСОБА_3 про самовідвід у справі №473/3286/24 (провадження №1-кс/473/776/2025) за клопотанням начальника Веселинівського відділу Вознесенської окружної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна за кримінальним провадженням, внесеним до ЄРДР за №0000029 від 24.06.2025,

В С Т А Н О В И В:

07 липня 2025 року до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшло клопотання начальника Веселинівського відділу Вознесенської окружної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна за кримінальним провадженням, внесеним до ЄРДР за №0000029, яке в порядку автоматизованого розподілу судових справ було розподілено на слідчого суддю ОСОБА_3 .

07 липня 2025 року слідчий суддя ОСОБА_3 подала заяву про самовідвід у зв`язку з тим, що вона, як слідчий суддя, своєю ухвалою від 24 червня 2025 року відмовила прокурору в задоволенні клопотання про дозвіл на проведення огляду в межах кримінального провадження №0000029 та встановила, що докази, надані до клопотання, отримані з порушенням вимог закону про допустимість доказів. 01 липня 2025 року в цьому ж провадженні прокурору було відмовлено в задоволенні клопотання про арешт майна.

Слідчий суддя ОСОБА_3 вже оцінювала докази в попередніх клопотаннях, висловила думку у вказаній справі, тому добросовісно вказує, що розгляд клопотання за її участю може викликати сумнів у неупередженості слідчого судді.

Розглянувши заяву про самовідвід судді, суд дійшов наступного.

Згідно п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Оцінка слідчим суддею здобутих під час проведення досудового розслідування доказів здійснюється на кожному етапі проведення досудового розслідування та є одним зі способів контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Положеннями частин 1, 5 ст. 9 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 80 КПК України за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 КПК України, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, дізнавач, захисник, представник, експерт, представник персоналу органу пробації, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід.

За цими ж підставами їм може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні.

Підстави для відводу (самовідводу) судді визначені у ст.ст. 75, 76 КПК України.

Зокрема, згідно ст. 75 КПК України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні:

1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача;

2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник;

3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості;

5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.

Відповідно до п.4 ч.1ст.75 КПК України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності обставин, які викликають сумнів у його неупередженості. Зі змісту заяви вбачається, що відвід подано саме на підставі даної норми закону.

Частиною 5 ст. 80 КПК України визначено, що відвід повинен бути вмотивованим. Для відводу судді необхідно обґрунтувати наявність обставин, які об`єктивно можуть вказувати на можливу упередженість. Обставини, які були покладені в основу заяви про відвід, мають бути доведеними. Відвід повинен бути вмотивований - з наведенням відповідних аргументів, доказів, які підтверджують наявність підстав для відводу.

З метою всебічного дослідження аргументів відводу, судом вивчено положення, викладені у постанові ВП Верховного Суду № 13-13зво18 від 14 листопада 2018 року (Постанова ВП ВС). В рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2013 року (Рішення ЄСПЛ) вказано, що 6 січня 2006 року заявник проникнув до автомобіля, що належав Н, та намагався демонтувати обладнання, яке в ньому знаходилось. Н затримав заявника та передав його міліції. 7 січня 2006 року Ленінським районним судом м. Севастополя (Суд) заявникові було призначено адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на три дні за перебування в громадському місці у стані алкогольного сп`яніння 6 січня 2006 року. 9 січня 2006 року слідчий Ленінського РВ УМВС України в м. Севастополі, посилаючись на події, які стались 6 січня 2006 року, затримав заявника за підозрою у вчиненні розбою та порушив проти нього кримінальну справу.12 січня 2006 року Судом було задоволено клопотання слідчого про призначення заявникові запобіжного заходу у вигляді взяття під варту строком на два місяці. При обранні запобіжного заходу суд виходив із того, що заявника було затримано при спробі вчинити злочин, постійного місця роботи у заявника не було, цей злочин заявник намагався вчинити, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, та протягом року після звільнення від відбування покарання. У жовтні 2005 року сталась інша подія - двоє осіб спробували проникнути в автомобіль, що належав К. Останній їм завадив та спіймав одного з них (Б). 7 лютого 2006 року Суд визнав Б. винним у вчиненні розбою за попередньою змовою групою осіб.

Так, у п. 10 Постанови ВП ВС вказано п. 117 Рішення ЄСПЛ що суддя, яка одноособово визнала заявника винним, раніше розглядала справу про обвинувачення іншої особи, в межах якої вона висловила своє ставлення щодо участі та ролей іншої особи та заявника, зазначивши, серед іншого, що вони діяли за попередньою змовою та що заявникові належала ініціатива красти разом обладнання з автомобілів. Обидві вищезазначені справи стосувалися тих самих подій і означали оцінку тих самих доказів. Суддя сама вказала на вищезазначені обставини як на причину своєї заяви про самовідвід, у задоволенні якої, було відмовлено «з формальної причини, яка полягала в тому, що відвід цієї судді не був необхідним згідно з відповідним законодавством (п. 117 Рішення ЄСПЛ)».

У п. 12 Постанови ВП ВС вказано п. 118 Рішення ЄСПЛ, що ЄСПЛ погоджується з тим, що ця ситуація могла спричинити появу у заявника об`єктивно обумовленого внутрішнього сумніву щодо безсторонності цієї судді (див. «Морел проти Франції» (Morel v. France), заява № 34130/96, п. 44, ЕСНR 2000-VІ). ЄСПЛ вважає, що сам факт того, що справа заявника розглядалася суддею, яка сама мала сумніви щодо своєї безсторонності у цій справі, підриває видимість справедливого судового розгляду (п. 118 Рішення ЄСПЛ).

У п. 13 Постанови ВП ВС вказано, що ЄСПЛ вважав, що цього достатньо, щоб зробити висновок, що суд, який визнав заявника винним, не може розглядатись як безсторонній і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 119-120Рішення ЄСПЛ).

В Рішенні ЄСПЛоголосив скарги заявника за пунктом 1 та 3 статті 5, а також пунктом 1 статті 6 (вимога щодо безсторонності суду) та пункту 1 і підпункту d пункту 3 статті 6 Конвенції прийнятними, а решту скарг у заяві неприйнятними. Постановив, що було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції щодо законності тримання заявника під вартою у період з 6 по 9 січня 2006 року. Постановив, що було порушення пункту 3 статті 5 Конвенції. Постановив, що було порушення пункту 1 та підпункту d пункту 3 статті 6 Конвенції щодо незабезпечення явки та допиту ОСОБА_5 як свідка (п.п. 2-5 резолютивної частини Рішення ЄСПЛ).

Враховуючи це, Постановою ВП ВС Постанову Верховного Суду України від 14 січня 2010 року скасовано. Вирок Ленінського районного суду м. Севастополя від 14 листопада 2007 року в частині засудження заявника за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, який мав місце 22 жовтня 2005 року, та ухвалу Апеляційного суду м. Севастополя від 28 липня 2009 року за результатами перегляду вироку в цій частині скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. В іншій частині ці судові рішення залишено без зміни (п.п. 2-4 резолютивної частиниПостанови ВП ВС).

Таким чином, комплексно розглядаючи п.п.10-13 Постанови ВП ВС, слід врахувати, що суддя розглядала по суті справу про обвинувачення іншої особи, в межах якої вона висловила своє ставлення щодо участі та ролей іншої особи та заявника (як зазначено вище з Рішення ЄСПЛ: «У жовтні 2005 року сталась інша подія - двоє осіб спробували проникнути в автомобіль, що належав К. Останній їм завадив та спіймав одного з них (Б). 7 лютого 2006 року Ленінський суд визнав ОСОБА_5 винним у вчиненні розбою за попередньою змовою групою осіб»). В Рішенні ЄСПЛ мова не йде про розгляд клопотань слідчим суддею. На переконання Великої Палати Верховного Суду, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16). Велика Палата Верховного Суду розглядає під судовими рішеннями в подібних правовідносинах такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц; 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19). Для встановлення подібності справ і відносин касаційні суди, зокрема, звертаються до таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.

Що стосується наведеного аргументу п. 10 Постанови ВП ВС щодо «формальної причини, яка полягала в тому, що відвід цієї судді не був необхідним згідно з відповідним законодавством» (п. 117 Рішення ЄСПЛ), слід вказати наступне.

У п. 1 ст. 6 Конвенції зазначено «Кожен має право на справедливий… розгляд його справи…незалежним і безстороннім судом…, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2006 року «Білуха проти України» та інших («Мироненко і Мартенко проти України» від 10 грудня 2009 року; «Рудніченко проти України» від 11 липня 2013 року) вказано, що наявність безсторонності має визначатися, для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв.

Зазначено, що наявність безсторонності, відповідно до п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. За суб`єктивним критерієм беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. На думку суду, підстави для сумнівів в упередженості і безсторонності слідчого судді у цій справі відсутні.

Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. На думку суду, факт звернення уваги слідчого судді у заяві на те, що вона вже оцінювала докази в попередніх клопотаннях, висловила думку у вказаній справі, є свідченням її відповідальності і добросовісності. Враховуючи, що процесуальна оцінка слідчим суддею доказів, здобутих під час проведення досудового розслідування, не може свідчити про наявність упередженості слідчого судді під час розгляду інших клопотань в межах цього ж провадження. Оцінка доказів, за відсутності доказів упередженості слідчого судді (незаконні дії під час розгляду справи, ігнорування законних вимог сторони, створення перешкод для реалізації процесуальних прав, нерівне ставлення до сторін, нетактовна поведінка судді тощо) не є окремою підставою для відводу/самовідводу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України.

Відтак, прийняття того чи іншого рішення з приводу заявлених клопотань не може свідчити про упередженість чи безсторонність судді, оскільки вирішення зазначених питань процесуально віднесено до компетенції суду.

Вказана позиція суду узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30.06.2020 у справі №662/2338/18. Верховним Судом сформовано положення: «Упередженість судді відсутня у випадку скасування апеляційним судом ухваленої суддею постанови про накладення адміністративного стягнення на особу незадовго до ухвалення вироку цим же суддею щодо цієї ж особи».

У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про скасування судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що у кримінальному провадженні були всі законні підстави для сумніву в упередженості судді, а відтак і для задоволення заяви про її відвід. Зокрема, вказує на те, що сам по собі факт ухвалення судового рішення про накладення адміністративного стягнення у виді арешту строком на 5 діб, яке потім було скасовано через істотні порушення процесуального закону, суддею, яка через незначний проміжок часу розглядала кримінальну справу щодо нього, давав підстави для сумніву в її неупередженості, але суддя, який розглядав заяву про відвід, такому очевидному факту значення не надав.

Перевіряючи доводи захисника в касаційній скарзі, Верховним Судом не встановлено упередженості судді в розгляді кримінального правопорушення щодо з огляду на таке. Відмовляючи в задоволенні заяви про відвід, суддя послався на те, що скасування рішення в іншій справі не свідчить про упередженість судді. Розгляд іншої справи щодо обвинуваченого не може бути наслідком заміни судді кожного разу, коли цей же обвинувачений вчиняє наступні злочини або правопорушення. Підстав для сумніву в неупередженості судді не встановлено. Апеляційний суд ствердив, що зазначена ухвала була постановлена відповідно до вимог чинного КПК України на підставі статті 81 цього Кодексу, яка регулює порядок вирішення питання про відвід судді. Колегія суддів вважає такі висновки обґрунтованими, адже «Сам по собі розгляд головуючим суддею справи про адміністративне правопорушення та кримінального провадження не може безумовно вказувати на упередженість судді». Крім того, посилання захисника на практику Верховного Суду, а саме на постанову від 17 вересня 2019 року (справа №277/599/15-к, провадження №51-9889км18), є безпідставними, оскільки у кримінальному провадженні було встановлено, що заявлений відвід головуючого судді розглядала суддя, яку перед тим у цій справі було відведено. Саме такі обставини і були підставою для скасування судових рішень. Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними, обґрунтованими й вмотивованими, з огляду на положення статей 370, 419 КПК України та містять належні, достатні мотиви й підстави їх ухвалення, а доводи захисника в касаційній скарзі про істотне порушення вимог кримінального процесуального є безпідставними.

Практика Верховного Суду демонструє чітке та принципове дотримання стандартів неупередженості суду, що гармонізується з підходами ЄСПЛ. Сформовано правові позиції, згідно з якими судді, які підлягають відводу за формальними чи фактичними підставами, не можуть брати участі в провадженні, а порушення цих вимог тягне скасування судових рішень як ухвалених незаконним складом суду. Водночас суди підтримують баланс реалізації принципів здійснення правосуддя. Оцінка слідчим суддею здобутих під час проведення досудового розслідування доказів здійснюється на кожному етапі проведення досудового розслідування та є одним зі способів контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Оцінка щодо наявності чи відсутності процесуальних порушень при розгляді кримінального провадження надається судами вищих інстанцій при перегляді судових рішень в апеляційному чи касаційному порядку.

Таким чином, існування будь-яких обставин, що викликають обґрунтовані сумніви в неупередженості судді, відсутні.

На думку суду, розгляд слідчим суддею раніше клопотання про арешт майна не може свідчити про упередженість судді під час розгляду наступних клопотань в кримінального провадження та не вказує на упередженість судді.

За встановлених обставин, заява слідчого судді ОСОБА_3 про самовідвід задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 75, 80-82, 369-372 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви слідчого судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області ОСОБА_3 про самовідвід у справі №473/3286/24 (провадження №1-кс/473/776/2025) за клопотанням начальника Веселинівського відділу Вознесенської окружної прокуратури про арешт майна за кримінальним провадженням, внесеним до ЄРДР за №0000029 від 24.06.2025- відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1