Справа № 144/988/24
Провадження №11-кп/801/821/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора

у режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого

у режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 16.06.2025 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в кримінальному провадженні № 0000359 від 20.04.2024 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 16.06.2025 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, в кримінальному провадженні № 0000359 від 20.04.2024 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Не погодившись із даною ухвалою захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 16.06.2025 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в кримінальному провадженні № 0000359 від 20.04.2024 за обвинуваченням ОСОБА_8 та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 є безпідставним, надмірним та таким, що суперечить як положенням Кримінального процесуального кодексу України, так і практиці Європейського суду з прав людини. Обвинувачений перебуває під вартою понад 12 місяців, при цьому кримінальна справа по суті не розглядається, а судові засідання проводяться виключно з метою продовження запобіжного заходу. За цей час судом винесено вісім ухвал про продовження тримання під вартою, що свідчить про фактичне відбування покарання до ухвалення вироку, що є неприпустимим у світлі презумпції невинуватості. Жоден із ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, не є належним чином обґрунтованим, а більшість із них або втратили актуальність, або мають виключно декларативний характер. Так, один зі свідків, на якого посилався суд, уже засуджений в іншому епізоді та зобов`язаний давати правдиві показання; інший перебуває за кордоном; ще один мобілізований; ключовий свідок отримав тілесні ушкодження під час подій і перебував у лікарні; сам обвинувачений, навпаки, не перешкоджає слідству й бажає надати пояснення в судовому засіданні.

Суд також не врахував соціальні зв`язки обвинуваченого постійне місце проживання, наявність родини, неповнолітньої дитини, а також стан здоров`я близької родички, яка потребує догляду. Крім того, практика ЄСПЛ у справах Панченко проти Росії, Бєсєков проти Молдови, Мерабішвілі проти Грузії, Сулая проти Естонії, Ноймейстер проти Австрії та інших однозначно вказує на те, що тримання під вартою без належного перегляду ризиків і без прогресу в розгляді справи є порушенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, продовження тримання під вартою є непропорційним та надмірним заходом, що не ґрунтується на доведених фактах, а тому підлягає скасуванню.

Колегія суддів вислухавши доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , та самого обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовільнити, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У силу ст. ст. 131, 132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Тримання під вартою, за нормами ч.1 ст.183 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 4 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачений статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У відповідності до положень ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочину діяльність.

На думку колегії суддів, вирішуючи питання щодо доцільності продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції вірно взяв до уваги, що останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, який згідно ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років позбавлення волі, і який становить значну суспільну небезпеку.

Даний злочин за своєю природою є найбільш небезпечним посяганням на найвищу цінність життя людини, що обґрунтовано зумовлює підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого та значний ступінь тяжкості можливого покарання.

Враховуючи практику Верховного Суду (зокрема, постанова ВС від 12.09.2019 у справі № 679/2035/19), обвинувачення у вчиненні злочину проти життя є самостійною підставою для оцінки високого ризику втечі або перешкоджання правосуддю, оскільки особа, яка усвідомлює невідворотність та суворість покарання, може вчинити дії, спрямовані на уникнення відповідальності будь-яким способом.

З огляду на зазначене, тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення є вагомим фактором при вирішенні питання щодо доцільності подальшого застосування найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризику переховування від суду, незаконного впливу на свідків та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Отже, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , а також покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим, у своїй сукупності свідчать про підвищену суспільну небезпечність цієї особи, що дозволяє з достатньо високим ступенем імовірності спрогнозувати її поведінку. Зокрема, високим є ризик того, що обвинувачений намагатиметься уникнути правосуддя з метою уникнення можливого суворого покарання.

Апеляційний суд також бере до уваги ризик незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_8 на свідків у кримінальному провадженні, який на теперішній момент зберігається на високому рівні.

Допит свідків у судовому розгляді ще не розпочато, а отже, ці особи не надали свої показання безпосередньо в умовах судового контролю. У зв`язку з цим існує реальна ймовірність того, що, перебуваючи на волі та не будучи процесуально обмеженим у спілкуванні з третіми особами, обвинувачений може впливати на свідків шляхом підбурювання, вмовляння, психологічного тиску, залякування або матеріального підкупу.

Метою такого впливу може бути схилення свідків до відмови від дачі показань у суді, спотворення або перекручування фактичних обставин справи, що є недопустимим втручанням у процес доказування та створює загрозу для встановлення об`єктивної істини.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що ризик впливу на свідків, особливо у справах, де вони ще не допитані, може бути достатньою підставою для тримання під вартою.

Так, у справі «Міхта проти Польщі» (заява № 34268/96, рішення від 04.05.2000) зазначено, що метою тримання під вартою може бути запобігання створенню перешкод у розслідуванні справи, зокрема через тиск на свідків.

У справі «Вемгофф проти Німеччини» (рішення від 27.06.1968) Європейський суд з прав людини наголосив, що тримання під вартою може бути виправданим у разі наявності обґрунтованого побоювання, що особа може втручатися у процес встановлення істини шляхом впливу на інших учасників провадження.

Таким чином, ризик незаконного впливу на свідків у даному випадку не є гіпотетичним або абстрактним, а навпаки базується на реальних обставинах кримінального провадження та оцінюється судом як достатній для збереження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Європейський суд з прав людини у справі «Бузаджі проти Республіки Молдови» зазначає, що хоча з часом обґрунтована підозра перестає бути достатньою підставою для тримання особи під вартою, у разі існування додаткових чинників таких як ризик впливу на свідків чи перешкоджання правосуддю подальше тримання може бути обґрунтованим.

З огляду на те, що судовий розгляд перебуває на початковій стадії, а допити свідків не розпочаті, доводи захисту про втрату актуальності ризиків є передчасними.

Крім того, практика Верховного Суду, зокрема постанова від 10.04.2024 у справі № 235/11087/23-к, підтверджує, що ризик незаконного впливу на свідків до початку дослідження доказів у суді є самостійною та достатньою підставою для продовження тримання під вартою.

Щодо посилань сторони захисту на наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, сімейного стану, позитивної характеристики суд зазначає, що подібні обставини мають лише допоміжне значення і не можуть бути вирішальними за наявності доведених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Таким чином, тримання обвинуваченого під вартою на даному етапі є обґрунтованим, співмірним та необхідним заходом забезпечення належного ходу судового провадження.

Суд не вбачає підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки такий захід не здатен нівелювати встановлені ризики, а твердження сторони захисту не підтверджені жодними новими обставинами чи доказами.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ухвала суду є законною, обґрунтованою та такою, що постановлена з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Доводи апеляційної скарги сторони захисту не спростовують встановлених ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а тому не дають підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи тяжкість обвинувачення, наявність реального ризику переховування обвинуваченого від суду, а також загрозу здійснення незаконного впливу на свідків, тримання ОСОБА_8 під вартою є виправданим, необхідним та пропорційним заходом, який відповідає меті кримінального провадження забезпеченню неухильного правосуддя.

У зв`язку з цим апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 16.06.2025 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в кримінальному провадженні № 0000359 від 20.04.2024 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4