Номер провадження: 11-сс/813/756/25
Справа № 523/3135/25 1-кс/523/958/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представників власників майна адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника власника майна ОСОБА_9 - ОСОБА_8 та представника власника майна ОСОБА_10 - ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді у Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0002520 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02.12.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368-5 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2025 року задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно, із тимчасовою забороною користування, розпорядження та відчуження, яке було вилучене 11.03.2025 року в ході проведення обшуку приміщення аптеки ТОВ «РІФАРМ» на території земельної ділянки за кадастровим номером :02:015:0043 за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, вул. Віталія Шума (колишня Карла Маркса) 17-В, а саме: копія ліцензії на роздрібну торгівлю лікарськими засобами серія АВ №580045 на 1 арк.; копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно ТОВ «РІФАРМ» від 22.02.2023 на 2 арк.; копія витягу з реєстру платників податку на додану вартість №006 на 1 арк.; договір оренди нежитлового приміщення №05 від 01.09.2017 між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 на 5 арк. та додаток до нього акт приймання-передачі приміщення від 01.09.2017 на 1 арк.; договір суборенди №01 від 01.09.2017 між ОСОБА_9 та ТОВ «РІФАРМ» на 5 арк. та додатками до нього акт приймання -передачі від 01.09.2017 на 1 арк., план-схема об`єкту суборенди на 1арк., додаткова угода №1 від 30.07.2020 на 1 арк., додаткова угода №2 від 30.06.2023 на 1 арк. Всі вищевикладені перелічені документи поміщенні до сейф-пакету №В2010174.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що накладення арешту на вилучене майно обумовлюється необхідністю збереження предметів, які можливо використати як знаряддя злочину чи містить його сліди, що відповідає вимогам пункту 1 ч. 2 ст. 167 та ч. 3 ст. 170 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна ОСОБА_9 - ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала винесена з суттєвими порушеннями норм КПК України.

Доводи обґрунтовує тим, що юридичній особі «Ріфарм», фізичним особам ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , не інкримінується у даному кримінальному провадженні вчинення жодних кримінально протиправних дій, тому інформація, яка міститься в копіях документів: копії ліцензії, копіях виписки та витягу, копіях договорів не може бути використана як підтвердження факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження. У клопотанні не доведено, що копії документів: копія ліцензії, копії виписки та витягу, копії договорів зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, а саме незаконного збагачення або містять інформацію про обставини кримінального правопорушення, юридична особа «Ріфарм», фізичні особи ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , не мають відношення до кримінального провадження, нікому до цього часу не оголошено підозру у незаконному збагаченні, тому зв`язок вилученого майна із кримінальним провадженням, не доведений.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та зобов`язати повернути ці речі за належністю ОСОБА_11 .

Крім того представник власника майна ОСОБА_10 - ОСОБА_7 також подав апеляційну скаргу оскільки вважає, що оскаржувана ухвала винесена з суттєвими порушеннями норм КПК України.

Доводи обґрунтовує тим що, у матеріалами клопотання не підтверджено, що дане майно містить відомості, які можуть слугувати доказами у розслідуваному кримінальному провадженні або мають відношення до нього та існує необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

В клопотанні про арешт майна є посилання на можливість проведення експертиз, проте відсутні постанови про призначення даних експертиз, що свідчить про необґрунтованість даного аргументу.

Просить скасувати ухвалу оскаржену ухвалу слідчого судді та постановити нову, якого відмовити в задоволенні клопотання прокурора та негайно повернути власнику його майно.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представників власників майна, які підтримали подані апеляційні скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст., для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як убачається із матеріалів справи, колишній начальник митного поста «Білгород - Дністровський» Одеської митниці Держмитслужби ОСОБА_10 (звільнена з посади в лютому 2025 року) являючись особою, уповноваженою на виконання функцій держави, з огляду на освіту та обізнаність про положення антикорупційного й податкового законодавства, вжила заходів для приховування реальних джерел своїх доходів, та уникнення моніторингу антикорупційними органами щодо способу її життя.

З метою унеможливлення в подальшому стягнення на майно, яке відповідає критеріям необґрунтованого активу, ОСОБА_10 залучила підконтрольних їй осіб з числа близьких родичів та інших довірених осіб шляхом надання коштів, в результаті чого такі особи укладали правочини, в тому числі фіктивні, щодо виникнення права власності на купівлі нерухомого та рухомого майна, вартість яких більше ніж на шість тисяч п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян перевищує законні доходи останньої.

В рамках проведення досудового розслідування оперативним підрозділам було надано доручення в порядку ст. 40 КПК України, з метою проведення слідчих (розшукових) дій в рамках кримінального провадження та встановлення осіб, причетних до його вчинення.

За результатами аналізу рухомого та нерухомого майна встановлено, що ОСОБА_10 зареєструвала на підконтрольних їй осіб ряд нерухомого та рухомого майна, а саме на свого батька ОСОБА_12 зареєстровано право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 (ринкова вартість складає 7 млн. 497 тис. грн.), квартира загальною площею 104,8 кв. метрів за адресою: АДРЕСА_2 , дата реєстрації 20.07.2022.

Також на матері ОСОБА_10 ОСОБА_13 зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 86.3 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3 , дата реєстрації 28.03.2023 (згідно договору купівлі продажу вартість складає 1 млн. 759 тис. 462 грн), автомобіль «BMW X5», білого кольору, 2023 року випуску, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 та квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

На сестрі ОСОБА_10 ОСОБА_14 зареєстровано право власності на дачний будинок за адресою: АДРЕСА_5 , дата реєстрації 01.12.2021 року (згідно договору купівлі продажу вартість складає 345 тис. 512 грн.), апартаменти № 136 за адресою: АДРЕСА_6 , дата реєстрації 25.10.2024 (згідно договору купівлі продажу вартість складає 1 млн. 660 тис. грн.), автомобіль «JAGUAR I-PACE», синього кольору, 2018 року випуску, з державним номерним знаком НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_4 , дата реєстрації 23.07.2022, дачний будинок (загальна площа 121.7 кв.м.) та земельну ділянку (кадастровий номер: :38:025:0084, площа: 0.0184 га) за адресою: АДРЕСА_7 , дата реєстрації 23.08.2024 (згідно договору купівлі продажу вартість складає 5 млн. 720 тис. грн.)

Крім того, на громадянина ОСОБА_15 зареєстровано право власності на автомобіль «JAGUAR XF», сірого кольору, 2014 року випуску, з державним номерним знаком НОМЕР_5 , VIN НОМЕР_6 , дата реєстрації 13.11.2021 (вартість складає 49 тис. грн., що значно менше ніж його ринкової вартості).

Так, 11.03.2025 на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси (справа №523/3135/25) від 27.02.2025, в період часу з 12 год. 46 хв. по 13 год. 05 хв. було проведено обшук приміщення аптеки ТОВ «РІФАРМ» на території земельної ділянки за кадастровим номером :02:015:0043 за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, вул. Віталія Шума (колишня Карла Маркса) 17-В під час якого було виявлено та вилучено: копія ліцензії на роздрібну торгівлю лікарськими засобами серія АВ №580045 на 1 арк.; копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно ТОВ «РІФАРМ» від 22.02.2023 на 2 арк.; копія витягу з реєстру платників податку на додану вартість №006 на 1 арк.; договір оренди нежитлового приміщення №05 від 01.09.2017 між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 на 5 арк. та додаток до нього акт приймання-передачі приміщення від 01.09.2017 на 1 арк.; договір суборенди №01 від 01.09.2017 між ОСОБА_9 та ТОВ «РІФАРМ» на 5 арк. та додатками до нього акт приймання -передачі від 01.09.2017 на 1 арк., план-схема об`єкту суборенди на 1арк., додаткова угода №1 від 30.07.2020 на 1 арк., додаткова угода №2 від 30.06.2023 на 1 арк. Всі вищевикладені перелічені документи поміщенні до сейф-пакету №В2010174.

Постановою старшого слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, ОСОБА_16 від 11.03.2025 року зокрема вказане майно визнане речовими доказами у кримінальному провадженні №0002520.

Згідно з приписами ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, слідчий суддя під час розгляду клопотання прокурора дійшов до висновку, що необхідність накладення арешту на вилучене під час оглядів та обшуків майно обумовлюється необхідністю збереження предметів, які можливо використати як знаряддя злочину чи містить його сліди, що відповідає вимогам пункту 1 ч. 2 ст. 167 та ч. 3 ст. 170 КПК України.

Апеляційний суд зауважує, що досудове розслідування ще триває, слідчим 13.01.2025 за вихідним №16-05-2184вих-25 в порядку ст. 51-4 Закону України «Про запобігання корупції» направлено лист до Національного агентства з питань запобігання корупції про проведення повної перевірки декларацій ОСОБА_10 та моніторингу способу життя та отримано відповідь за №281-01/5511-25 від 22.01.2025 про початок перевірки.

Наразі до Одеської обласної прокуратури висновок НАЗК, складений за результатами перевірки, не надійшов, а тому, з урахуванням того, що співробітники НАЗК є відповідними спеціалістами у галузі щодо порушення норм антикорупційного законодавства та вони можуть надати відповідну інформацію щодо наявності або відсутності незаконного збагачення шляхом аналізу відкритих та закритих баз, отримання відповідних відомостей та висновків експертів.

На теперішній час органом досудового розслідування встановлюються обставини імовірно вчиненого кримінального правопорушення, після того як будуть отримані відповідні висновки експертів стороною обвинувачення може бути вирішено питання щодо повідомлення ОСОБА_10 про підозру у вказаному кримінальному провадженні.

Відтак, посилання представників власника майна на те, що вилучене під час обшуку майно не відповідає критеріям речових доказів, встановлених ст. 98 КПК України, є необґрунтованими, оскільки вказані речі можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, також арештоване майно може бути предметом ймовірно вчиненого кримінального правопорушення.

Разом з тим, до отримання вказаних висновків, ОСОБА_10 може вжити заходів направлених на відчуження вилученого під час обшуку майна, що може призвести до втрати речових доказів у кримінальному провадженні, відтак наявні достатні підстави для накладення на нього арешту.

Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, його завданням є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що прямо передбачено ст. 170 КПК України в якості правових підстав застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Як встановлено апеляційним судом, Договором №5 оренди нежитлового приміщення від 01.09.2017 року ОСОБА_10 передала, а ОСОБА_9 прийняла у строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 66,9 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_8 . Згідно вказаного договору, ОСОБА_9 сплачує орендарю ( ОСОБА_10 ) орендну плату в розмірі 1 грн. 00 коп. у тому числі ПДВ за кожен місяць користування вказаним приміщенням.

Актом прийому-передачі приміщення від 01.09.2017 року Фізична особа громадянин України ОСОБА_10 (ідентифікаційний номер НОМЕР_7 ), (надалі - ОРЕНДОДАВЕЦЬ), далі - ОРЕНДОДАВЕЦЬ), та Фізична особа громадянин України ОСОБА_9 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_8 ) (надалі - ОРЕНДАР) з іншого боку (надалі разом Сторони), підписали цей акт приймання передачі про те, що: ОРЕНДОДАВЕЦЬ передав, а ОРЕНДАР прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення, загальною площею 66,9 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_8 . (надалі ПРИМІЩЕННЯ). Прийняте в користування приміщення придатне для використання за цільовим призначенням та відповідає характеристикам, зазначеним у Договорі оренди, не потребує поточного ремонту, знаходиться в задовільному стані та відповідає потребам ОРЕНДАРЯ.

Так, у матеріалах справи наявна копія договору суборенди №1 від 01.09.2027 року, відповідно до якого ОСОБА_9 передала в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 66,9 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_8 , ТОВ «РІФАРМ», зо що ТОВ сплачує плату за суборенду в розмірі 1000 грн. 00 коп. за кожен місяць користування вказаним приміщенням.

Актом приймання-передачі від 01.09.2027 року Фізична особа громадянин України ОСОБА_9 . (ідентифікаційний номер НОМЕР_8 ) (надалі ОРЕНДАР), з одного боку, і ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «РІФАРМ», в особі директора ОСОБА_17 , який діє на підставі Статуту (надалі - СУБОРЕНДАР). з іншого боку (надалі разом - СТОРОНИ), підписали цей акт приймання передачі про те, що ОРЕНДАР передав, а СУБОРЕНДАР прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення, загальною площею 66,9 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_8 . (надалі - ПРИМІЩЕННЯ). Прийняте в користування приміщення придатне для використання та відповідає характеристикам, зазначеним у Договорі суборенди, не потребує поточного ремонту знаходиться в задовільному стані та відповідає потребам суборендаря.

Додатковою угодою №1 до Договору суборенди №01 від 01.09.2017 року ОСОБА_9 та ТОВ «РІФАРМ» домовились продовжити термін дії Договору суборенди №1 від 01.09.2017 року на 2 роки 11 місяців, а саме до 30 червня 2023 року, інші умови цього Договору залишились без змін.

Додатковою угодою №2 до Договору суборенди №01 від 01.09.2017 року ОСОБА_9 та ТОВ «РІФАРМ» домовились продовжити термін дії Договору суборенди №1 від 01.09.2017 року на 2 роки 11 місяців, а саме до 31 травня 2026 року, інші умови цього Договору залишились без змін.

Апеляційний суд звертає увагу на той факт, що договори №05 та №01 датовані одним днем, а саме 01 вересня 2017 року, а ОСОБА_10 та ОСОБА_14 перебувають у родинних стосунках та є сестрами.

На теперішній час досудове розслідування не завершено, відтак накладення арешту на вилучене в ході обшуку майно необхідне для збереження речових доказів та встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Як на цьому обґрунтовано зазначає прокурор у своєму клопотанні, у кримінальному провадженні існує необхідність проведення експертиз, що надасть органу досудового розслідування можливість встановити належність майна до кримінального правопорушення та інші обставини, які підлягають з`ясуванню під час досудового розслідування.

Аналізуючи викладені обставини апеляційний суд вважає, що при здійсненні досудового розслідування необхідно провести ряд слідчих дій з метою всестороннього, об`єктивного та неупередженого встановлення всіх обставин кримінального провадження, а тому вважає, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують втручання у права та інтереси ОСОБА_10 , з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, які можуть перешкодити всебічному та повному проведенню досудового розслідування.

Також апеляційний суд звертає увагу на усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, згідно з якою, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Що стосується тверджень апеляційної скарги представника ОСОБА_7 про те, що постанови про призначення експертиз у кримінальному провадженні відсутні, апеляційний суд зазначає, що суд не має права втручатися у процесуальну діяльність органу досудового розслідування, тобто, слідчий/прокурор самостійно вирішує, які процесуальні дії вчиняти та як саме їх вчиняти.

У постанові Верховного Суду від 01.12.2022 у справі №522/7836/21 (провадження №51-2328км22) зазначено, що слідчий суддя під час здійснення судового контролю може скасовувати постанови слідчого/прокурора та зобов`язувати вчиняти певні дії передбачені КПК України, однак при цьому не повинен втручатися в процесуальну діяльність слідчого. Виходячи з цього, слідчий суддя на етапі досудового розслідування не виконує функції слідчого у провадженні, а лише забезпечує судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та позбавлений змоги надати вказівку слідчому щодо прийняття конкретного за змістом процесуального рішення, адже слідчий є самостійним у своїй процесуальній діяльності.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для накладення арешту на майно з метою забезпечення спеціальної конфіскації, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, заходи з конфіскації можуть бути застосовані не тільки до осіб, які безпосередньо обвинувачуються у кримінальних злочинах, а й до будь-яких інших третіх осіб, які мають право володіння майном без необхідної добросовісності з метою приховування їхньої злочинної ролі у накопиченні цінностей, які є предметом розгляду у справі. У процедурах конфіскації, що стосувалися доходів від серйозних злочинів, суду не потрібні докази «поза розумним сумнівом» щодо незаконності походження майна. Натомість, доказ щодо балансу високої ймовірності незаконного походження майна у сумісності з неможливістю власником цього майна довести протилежне був достатній для перевірки критерію пропорційності згідно ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції. Національні органи влади згідно Конвенції надалі отримали свободу дій у питанні застосування конфіскаційних заходів не лише стосовно осіб, безпосередньо обвинувачених у злочинах, а й членів їхніх сімей та інших близьких родичів, які могли володіти та неформально управляти незаконно набутим майном від імені підозрюваних, а також будь-кого, хто не мав необхідного статусу добросовісності (рішення ЄСПЛ у справах «Аркурі та інші проти Італії», «Морабіто та інші проти Італії», «Батлер та інші проти Великої Британії»).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується, зокрема, у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були предметом кримінального правопорушення. Відповідно до ч. 2 ст. 96-2 КК України, у разі якщо такі гроші, цінності були повністю або частково перетворені в інше майно, спеціальній конфіскації підлягає повністю або частково перетворене майно.

Стаття 368-5 КК України встановлює кримінальну відповідальність за набуття особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, активів, вартість яких більше ніж на шість тисяч п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян перевищує її законні доходи. Згідно до п. 3 примітки до ст. 368-5 КК України під активами слід розуміти грошові кошти (у тому числі готівкові кошти, кошти, що перебувають на банківських рахунках), майнові права, нематеріальні активи, у тому числі криптовалюти, обсяг зменшення фінансових зобов`язань, а також роботи чи послуги, надані особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 4 ст. 96-2 КК України гроші, цінності, в тому числі кошти, що знаходяться на банківських рахунках, інше майно, зазначені в цій статті, підлягають спеціальній конфіскації у третьої особи, якщо вона набула таке майно від підозрюваного чи іншої особи безоплатно, за ринкову ціну або за ціну вищу чи нижчу ринкової вартості, і знала або повинна була і могла знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у п.п. 1-4 ч. 1 цієї статті.

При цьому, зі змісту ч. 4 ст. 170 КПК України слідує, що спосіб набуття майна третьою особою (оплатно чи безоплатно, за ціною вищою чи нижчою за ринкову вартість) не є визначальним при вирішенні питання щодо спеціальної конфіскації у неї такого майна. Визначальним є її обізнаність про те, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених п.п. 1-4 ч. 1 ст. 96-2 КК України.

Належність арештованого майна до кримінального провадження, а також обізнаність осіб, яким воно належить, щодо підстав та законності його набуття буде встановлено під час досудового розслідування, яке на теперішній час не звершено.

З урахуванням сукупності встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на майно, забезпечивши своїм рішенням співрозмірність обмеження права власності із завданнями кримінального провадження. На думку колегії суддів, на даному етапі провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права власника. Будь-яких надмірно негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення провадження, як арешт майна, колегією суддів під час апеляційного розгляду не встановлено.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на положення ст. 174 КПК України, якими передбачено, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги представника власника майна ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 та представника власника майна ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню, а ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги представника власника майна ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_8 та представника власника майна ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 24.03.2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №20002520, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.12.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368-5 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4