Справа № 135/278/18
Провадження №11-кп/801/793/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_2 (суддя-доповідач),

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000347, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 27 грудня 2017 року, за апеляційними скаргами заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_9 , обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 червня 2023 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Северинівки Тростянецького району Вінницької області, українки, громадянки України, з повною вищою освітою, заміжньої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 червня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України та призначено покарання:

за ч. 1 ст. 366 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати керівні посади на строк 1 рік;

за ч. 2 ст. 191 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати керівні посади на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати керівні посади на строк 2 роки.

Згідно з пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

За обставин, детально викладених у вироку, судом визнано доведеним, що ОСОБА_7 на підставі рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 405 від 21 серпня 2002 року «Про затвердження штатного розпису та директора комунального підприємства «Ладижинська радіокомпанія «Лада», працюючи директором указаного підприємства (далі - КП, КП «Ладижинська радіокомпанія «Лада») на вул. Будівельників, 57 у м. Ладижині, засновником якого є Ладижинська міська рада, всупереч вимогам розділу 5 контракту КП, п. 6 (17) постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (далі - Постанова № 268), розділу 5 контракту на управління комунальним підприємством «Ладижинська радіокомпанія «Лада» від 21 серпня 2002 року (далі - контракт), за відсутності дозволу Ладижинської міської ради, шляхом використання свого службового становища, діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, незаконно видала накази «Про надання відпустки» від 11 вересня 2014 року № 26КВ, на підставі якого їй нараховано та виплачено матеріальну допомогу на суму 5 196,75 грн і перераховано єдиний соціальний внесок на суму 1 915,52 грн, № 18КВ від 17 липня 2015 року, на підставі якого їй нараховано та виплачено матеріальну допомогу на суму 5 196 грн та перераховано єдиний соціальний внесок на суму 1 915,25 грн, № 26КВ від 12 серпня 2016 року, на підставі якого їй нараховано та виплачено матеріальну допомогу на суму 6 948,90 грн та перераховано єдиний соціальний внесок на суму 1 528,76 грн, № 08КВ від 14 квітня 2017 року, на підставі якого їй нараховано та виплачено матеріальну допомогу на суму 2 946,18 грн та перераховано єдиний соціальний внесок на суму 648,16 грн, на яких проставила власний підпис як директор підприємства і згідно з якими їй було нараховано й виплачено матеріальну допомогу на загальну суму 20 287,83 грн та перераховано єдиний соціальний внесок загалом на суму 6 007,69 грн.

Крім того, порушуючи ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», за вимогами якої умови колективних договорів й угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, що їх уклали, п. 4.10 колективного договору на 2014 - 2016 роки, укладеного між адміністрацією і профспілковим комітетом первинної профспілкової організації підприємства, схваленого на зборах трудового колективу від 23 жовтня 2014 року та зареєстрованого виконкомом Ладижинської міської ради від 25 листопада 2014 року № 332 (далі - колективний договір), ОСОБА_7 видала наказ № 13К від 27 червня 2014 року, на якому проставила власний підпис як директор підприємства на підставі якого заступнику директора головному бухгалтеру КП «Ладижинська радіокомпанія «Лада» ОСОБА_10 встановлено доплату за виконання обов`язків тимчасово відсутнього секретаря-референта на суму 2 829,20 грн та сплачено єдиний соціальний внесок на суму 1 042,84 грн.

Також, усупереч вимогам п.п. «г» п. 2 Постанови № 268, п. 4.10 Колективного договору, ОСОБА_7 видала накази № 01КВ від 20 січня 2015 року та № 07КВ від 06 квітня 2017 року, на яких проставила власний підпис як директор підприємства і на підставі яких заступнику директора КП «Ладижинська радіокомпанія «Лада» ОСОБА_11 встановлено доплату за виконання обов`язків тимчасово відсутнього директора та кореспондента-оглядача на суму 2 230,60 грн і сплачено єдиний соціальний внесок на суму 581,36 грн.

Крім того, порушуючи вимоги п. 6 Постанови № 268, розділ 5 Контракту, за відсутності дозволу Ладижинської міської ради, видала накази «Про преміювання працівників до професійного свята» № 12К від 06 червня 2016 року, № 35-1К від 16 листопада 2016 року та «Про преміювання працівників за підсумками роботи за рік» № 39 К від 20 грудня 2016 року, на яких поставила власний підпис як директор підприємства і на підставі яких їй нараховано й виплачено премію на суму 1 890 грн та сплачено єдиний соціальний внесок на суму 415,80 грн.

Таким чином, ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді директора КП, виконуючи організаційно-розпорядчі функції, будучи службовою особою, маючи єдиний умисел, спрямований на розтрату бюджетних коштів, виділених на рахунок КП «Ладижинська радіокомпанія «Лада», яке фінансується за рахунок місцевого бюджету, зловживаючи своїм службовим становищем, у період з 2014 по 2017 роки видала завідомо неправдиві офіційні документи, а саме накази про надання відпустки, про доплату за виконання обов`язків тимчасово відсутнього секретаря-референта, директора, кореспондента-оглядача, про преміювання працівників до професійного свята і за підсумками роботи за рік, які всупереч розділу 5 контракту не були погоджені з Ладижинською міською радою та на розгляд виконавчого комітету цієї ради не були надані, унаслідок чого здійснила розтрату коштів місцевого бюджету та завдала збитків КП «Ладижинська радіокомпанія «Лада» на загальну суму 35 285,32 грн у вигляді зайво нарахованих виплат і перерахованих сум єдиного соціального внеску.

Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 191 КК України, як розтрата чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем; за ч. 1 ст. 366 КК України, як видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

В апеляційній скарзі заступник керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_9 просить змінити вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 червня 2023 року через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Просить виключити з резолютивної частини вироку вказівку на призначення ОСОБА_7 покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України.

Указати у резолютивній частині вироку, що ОСОБА_7 засуджено:

за ч. 2 ст. 191 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати керівні посади на строк 2 роки та на підставі п. 3 ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності;

за ч. 1 ст. 366 КК України до покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права обіймати керівні посади на строк 1 рік та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

В решті вирок залишити без змін.

Апеляційну скарга мотивована тим, що:

застосовуючи положення ч. 5 ст. 74 КК України, суд повинен був вирішити питання про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання окремо за кожною статтею обвинувачення, без призначення їй остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 1 ст. 70 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий, яким виправдати її у пред`явленому обвинуваченні.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

судом не узято до уваги, що вона у своїй діяльності керувалась вимогами чинного законодавства, положеннями контракту, статуту та колективного договору;

пункт 4.3 контракту не передбачає додаткових погоджень засновника для виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, визначним для цієї виплати є факт надання керівнику щорічної відпустки;

у випадку з виділенням матеріальної допомоги на оздоровлення вона діяла в правовому полі та на виконання умов укладеного контракту, не переслідувала корисливого мотиву, при цьому збитків Ладижинській міській раді її діями не спричинено та не скоєно розтрати комунального майна;

накази «Про надання відпустки» були видані відповідно до компетенції та на виконання норм чинного законодавства, яке регулює трудові відносини, у зв`язку з чим вони є достовірними документами;

у матеріалах справи відсутні правові підстави та докази у формі будь-якого документа, який би регламентував необхідність отримання додаткового дозволу Ладижинської міської ради чи інший порядок надання матеріальної допомоги на оздоровлення їй, як керівнику КП, крім офіційного документа, яким вона керувалася, а саме контракту;

місцевий суд без будь-якого мотивування відхилили положення ст. 14 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», який містить спеціальні норми щодо оплати праці працівників і керівника КП;

обов`язковим елементом об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК є спричинення та наявність шкоди, проте отримані нею як оплата праці й соціальні гарантії виплачені суми були нижчими за рівень оплати праці, установлений законом;

доплати працівникам ОСОБА_10 , ОСОБА_11 було встановлено без порушень п. 4.10 Колективного договору, оскільки: заміщення відсутніх працівників було здійснено відповідно до кваліфікації працівників; зазначені особи є працівниками підприємства; суми доплат не перевищували встановлених розмірів; видання відповідних наказів належить до компетенції керівника та не потребує окремого погодження із засновником;

місцевий суд не взяв до уваги та не мотивував відхилення показань допитаних під час судового розгляду працівників КП ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які виконували додаткові обов`язки за відсутніх працівників, у зв`язку з чим отримані ними доплати відповідали додатковому навантаженню в їх роботі, є законними й виплачені згідно з колективним договором;

премії нараховані керівнику КП у 2016 році не перевищили 100 %, які були дозволені виконавчим органом Ладижинської міської ради;

нараховуючи собі премії у червні, листопаді та грудні 2016 року, вона діяла в межах відповідного дозволу, виданого виконавчим комітетом Ладижинської міської ради згідно з його повноваженнями (рішення від 24 лютого 2016 року № 79);

суд першої інстанції не надав оцінки факту повернення нею виплачених їй грошових коштів; не взяв до уваги постанови Вінницького апеляційного суду від 07 квітня 2022 року у цивільній справі № 135/1628/19; не витлумачив на її користь наявність помилок у висновку судової економічної експертизи № 3 від 26 квітня 2018 року;

експерт повідомила в суді першої інстанції про помилковість внесення до висновку інформації щодо підтвердження нарахованих і виплачених сум матеріальної допомоги на оздоровлення та премій їй як зайво нарахованих і зайво виплачених сум;

експерт не урахувала положень п. 4.3 контракту, рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 24 лютого 2016 року № 79 та не змогла пояснити причини невикористання нею під час дослідження питань про нарахування грошових коштів спеціальних нормативно-правових актів, які регулюють питання оплати праці працівників та керівників, зокрема комунальних засобів масової інформації.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав викладених в ній та просив її задовольнити. Водночас, заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої, указав, що оскаржуваний вирок в частині доведеності вини є законним і обґрунтованим.

Обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченої, з підстав викладених у ній, та просили її задовольнити. Заперечили проти апеляційної скарги прокурора.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг у їх межах, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку слідує, що указаних вимог закону при постановленні вироку судом першої інстанції у повній мірі не дотримано, водночас допущені такі істотні порушення кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою скасування судового рішення з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Важливою умовою забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду є передбачена кримінальним процесуальним законом можливість перевірки законності та обґрунтованості судових рішень судами вищих інстанцій.

Забезпечення апеляційного та касаційного оскарження судових рішень згідно зі ст. 129 Конституції є одним із принципів судочинства.

Відповідно до ст. ст. 8, 9 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням засад законності та верховенства права, згідно з якими людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями й визначають зміст та спрямованість діяльності держави.

Законність, як загальна засада кримінального провадження, полягає в забезпеченні єдиного порядку кримінального провадження в усіх кримінальних провадженнях, неухильному дотриманні процесуальної форми та передбаченої процедури, однаковості застосування закону і поширюється на всі стадії та інститути кримінального процесу, всіх його суб`єктів, усі дії та процесуальні рішення.

Обов`язковою умовою прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення є неухильне дотримання вимог кримінального процесуального законодавства в процесі судового розгляду.

Законодавець передбачив у КПК відповідні правові інститути, зокрема: оскарження прийнятих рішень, їх скасування та зміну, вони, у свою чергу, є гарантіями дотримання засади законності, оскільки дають змогу своєчасно виправити допущені порушення норм процесуального і матеріального права.

Порушення, які перешкоджають суду повно та всебічно з`ясувати обставини кримінального провадження і постановити рішення, яке відповідає вимогам, встановленим КПК, визнаються істотними та тягнуть за собою його зміну або скасування.

Суд апеляційної інстанції при виявленні відповідних порушень повинен виходити не тільки з того, що вони фактично перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а й з потенційної можливості такого перешкоджання. Тобто для зміни або скасування вироку чи ухвали від суду апеляційної інстанції не вимагається встановлення наслідків, допущених судом першої інстанції порушень і причинного зв`язку між допущеними порушеннями і прийняттям незаконного та/або необґрунтованого рішення.

Рішення про скасування або про зміну судового рішення приймається судом апеляційної інстанції з урахуванням характеру допущених судом першої інстанції порушень та фактичних обставин справи в межах перегляду судом апеляційної інстанції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв проти України» від 21 червня 2007 року (заява № 11370/02) «повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності в здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи. Перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи. Відхилення від цього принципу виправдане тільки в тому випадку, коли воно здійснене як зумовлене обставинами значного та непереборного характеру».

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, а фабула обвинувачення виступає фактично моделлю вчиненого злочину. Юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності повинні давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу злочину, що у свою чергу дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, у зв`язку з чим конкретність викладення фактичних обставин у кримінальному провадженні, а отже, і обвинувачення особи, не повинно викликати сумнівів.

З оскаржуваного вироку слідує, що ОСОБА_7 визнана винуватою у розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем (ч. 2 ст. 191 КК України) та у видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів (ч. 1 ст. 366 КК України).

Водночас, усупереч вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, в мотивувальній частині вироку, суд не сформулював обвинувачення, яке було визнано судом доведеним за результатами судового розгляду, а зазначив загальний виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень.

Ба більше, суд першої інстанції без будь-якого правового обґрунтування змінив кваліфікацію дій обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 191 КК України, виключивши кваліфікуючу ознаку привласнення майна із обсягу висунутого обвинувачення.

Указане фактично унеможливлює розуміння того, які обставини були встановлені судом за результатом розгляду кримінального провадження.

Правова позиція щодо неприпустимості спрощення формулювання обвинувачення та відсутності у вироку формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним, неодноразово висловлювалась в рішеннях суду касаційної інстанції, зокрема в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2016 року по справі № 5-98км16; у постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року по справі № 466/9158/14-к (провадження №51-645 км18); у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року по справі № 521/11693/16-к (провадження №51-380 км17).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях указує, що підпункт «а» п. 3 ст. 6 Конвенції надає підсудному право бути поінформованим не лише про «причину» обвинувачення, тобто про дії, які він нібито вчинив і на яких ґрунтується звинувачення, але й також «природу» звинувачення, тобто юридичну кваліфікацію, надану цим діям. Крім того, Високий суд у своїх рішеннях неодноразово зазначав про те, що в кримінальному провадженні надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду в цілому (рішення ЄСПЛ у справах «Девеер проти Бельгії», «Маттоціа проти Італії», «Пеєв проти Болгарії, «Пелісьє та Сассі проти Франції»).

У зв`язку з відсутністю в мотивувальній частині вироку чіткого формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 не може вважатися таким, що відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Колегія суддів вважає такі порушення істотними, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Указане у свою чергу позбавляє суд апеляційної інстанції перевірити доводи апеляційних скарг сторін захисту та обвинувачення.

Ураховуючи викладене, колегія суддів уважає, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 здійснено судом першої інстанції з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до ст. ст. 409, 412, 415 КПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних скарг сторони обвинувачення та сторони захисту, скасування вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої, третьої статті 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, правильності кваліфікації дій обвинуваченої, застосування судом того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Скасовуючи вирок у зв`язку з істотним порушеннями вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів не входить в обговорення доводів, викладених в апеляційних скаргах, не досліджує їх та вважає, що останні підлягають ретельній перевірці під час нового судового розгляду.

Під час нового розгляду суду першої інстанції, неухильно дотримуючись вимог КПК України, необхідно звернути увагу на встановлені під час апеляційного розгляду та зазначені в ухвалі суду факти порушення вимог кримінального процесуального закону, урахувати вказівки Верховного Суду, викладені у своїй постанові, та в залежності від установленого прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 407 КПК України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є: неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 судом першої інстанції допущено істотні порушення кримінального процесуального закону, тому ухвалено вирок, який не відповідає вимогам статті 370 КПК України, що є підставою для його скасування з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 червня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000347, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 27 грудня 2017 року по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК України скасувати.

Призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4