суддів Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5
за заявою захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 про перегляд постанови Апеляційного суду Херсонської області від 14 січня 2016 року з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
Короткий виклад історії справи
1. Постановою від 09 грудня 2015 року Суворовський районний суд м. Херсоназакрив провадження у справі щодо ОСОБА_7 за частиною першою статті 482 Митного кодексу України (далі - МК) на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
2. Апеляційний суд Херсонської області постановою від 14 січня 2016 року апеляційну скаргу Херсонської митниці Державної фіскальної служби задовольнив, постанову Суворовського районного суду м. Херсонавід 09 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 скасував.
Прийняв нову постанову, якою ОСОБА_7 визнав винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 482 МК, і наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 77 422,50 грн (100 відсотків вартості товарів, транспортних засобів) з конфіскацією транспортного засобу марки «AUDIA6», державний номерний знак НОМЕР_1 , 1996 року випуску, кузов № НОМЕР_2 .
3. 06 липня 2016 рокуОСОБА_7 звернувся із заявою до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд), у якій зазначив про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Стверджував про незаконне покарання, накладене на нього за порушення митних правил, а саме ввезення автомобіля в Україну через закритий пункт пропуску в Криму. Крім того, у заяві ОСОБА_7 заперечував вчинення ним правопорушення, вважав, що тлумачення апеляційним судом норм матеріального права стосовно того, що автомобіль, яким він керував, слід було вважати «товаром», було свавільним і суперечило підходу цього ж суду в подібних справах.
5. Суд постановив, що було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції,та присудив заявнику суму в розмірі сплаченого штрафу, тобто 2007 євро як відшкодування матеріальної шкоди, 1000 євро та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватися заявнику як компенсація судових та інших витрат. ЄСПЛ зазначив, що встановлення порушення саме собою становить достатню справедливу сатисфакцію будь-якої моральної шкоди, завданої заявнику.
6. 07 жовтня 2024 року до Великої Палати Верховного Суду надійшла заява захисника ОСОБА_6 про перегляд постанови Апеляційного суду Херсонської області від 14 січня 2016 року щодо ОСОБА_7 з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
7. Заявник просить скасувати постанову апеляційного суду та закрити провадження у справі за відсутністю у діях ОСОБА_7 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 482 МК, а постанову Суворовського районного суду м. Херсона від 09 грудня 2015 року залишити без зміни.
8. Як підставу для перегляду постанови апеляційного суду захисник ОСОБА_6 зазначає встановлення ЄСПЛ у Рішенні порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
9. Вказуючи на встановлені Судом порушення конвенційних прав ОСОБА_7 , заявник вважає, що апеляційний суд помилково скасував постанову суду першої інстанції, що призвело до порушення Україною міжнародних зобов`язань, а тому заходом індивідуального характеру в цій справі слід визначити скасуваннясудового рішення суду апеляційної інстанції та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.
10. Захисник ОСОБА_6 посилається на те, що ЄСПЛ висловив свої міркування у такий спосіб, який явно вказує на наявність серйозних проблем у правозастосуванні національними судами приписів статті 482 МК, у тлумаченні змісту терміна «товари», який застосовується у цій нормі права. Відтак, надумку автора звернення, за наслідками перегляду судового рішення позитивним обов`язком держави в особі Великої Палати Верховного Суду є формування правового висновку щодо застосування у цих правовідносинах положень статті 482 МК.
Основні мотиви, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду
11. Постановою від 30 квітня 2025 року Велика Палата Верховного Суду відмовила в задоволенні заяви захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 про перегляд постанови Апеляційного суду Херсонської області від 14 січня 2016 року з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
12. У постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що такий додатковий захід індивідуального характеру, як повторний розгляд справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_7 , включаючи поновлення провадження, не може бути застосованим, оскільки визнані ЄСПЛ порушення не ставлять під сумнів результат оскаржуваного провадження на національному рівні.
13. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що як видно зі змісту Рішення ЄСПЛ, заява ОСОБА_7 стосувалася скарги за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на незаконне покарання, накладене на нього за порушення митних правил, а саме ввезення автомобіля в Україну через закритий пункт пропуску в Криму (пункт 1 Рішення). У Суді заявник скаржився за статею 1 Першого протоколу до Конвенції, що накладене стягнення у вигляді конфіскації і штрафу було незаконним та непропорційним (пункт 8 Рішення).
До того ж, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, при оцінці Судом стверджуваного порушення сторони погодилися, що накладення штрафу в розмірі, еквівалентному вартості конфіскованого автомобіля, становило втручання в право ОСОБА_7 на мирне володіння своїм майном, тому Суд не вбачав підстав для іншого висновку (пункт 16 Рішення).
14. Разом з тим Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на практику ЄСПЛ, згідно з якою при з`ясуванні змісту поняття «майно» недостатньо керуватися національним законодавством держав-учасниць Конвенції. Щоб вирішити питання щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції у конкретній справі, ЄСПЛ з`ясовує, чи дають обставини справи в цілому заявнику право на самостійний інтерес, що захищається цією статтею (рішення від 5 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії»).
15. Посилаючись на пункт 15 Рішення Велика Палата Верховного Судузазначила, що встановлюючи порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, міжнародна судова установа визначила, що у цій справі лише грошові кошти, які ОСОБА_7 мав сплатити як накладений штраф, є «майном», оскільки він не був власником конфіскованого автомобіля.
16. Водночас Велика Палата Верховного Суду встановила, що будь-яких даних, що ОСОБА_7 мав самостійний інтерес щодо вказаного танспортного засобу, Рішення не містить. Таких відомостей не надано і під час розгляду Великою Палатою Верховного Суду заяви захисника.
17. Крім того, Велика Палата Верховного Суду наголосила, що у контексті застосування статті 41 Конвенції до обставин цієї справи міжнародна судова установа зазначила, що встановлення порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції саме собою становить достатньо справедливу сатисфакцію моральної шкоди, та з огляду на висновки щодо законності втручання в майнові права ОСОБА_7 присудила заявнику відшкодувати матеріальну шкоду в розмірі штрафу, який він мав сплатити (пункт 31 Рішення).
18. Як зауважила Велика Палата Верховного Суду, за наявною інформацією у Верховному Суді виплата Стягувачу відшкодування за рішенням у справі «Ганущак проти України» у розмірі 89 729,16 грн (еквівалентно 2007 євро) у виконавчому провадженні № 76054493 здійснена 25 жовтня 2024 року, а 29 жовтня 2024 року завершено виконавче провадження.
З урахуванням наведеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що майнове становище Стягувача, втручання в яке встановлено Судом за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, відновлено шляхом виплати йому відшкодування на виконання Україною рішення у справі «Ганущак проти України».
19. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не зважаючи на встановленні конвенційні порушення, наведені у Рішенні Суду, зауважує про відмінність справ про порушення частини першої статті 482 МК, під час розгляду яких Апеляційний суд Херсонської області враховував встановлені фактичні обставини і застосовував законодавство, яке діяло на той час (Закон України від 19 вересня 2013 року № 584-VII «Про Митний тариф України» 1 січня 2021 року втратив чинність на підставі Закону № 674-ІХ, Закон України від 12 серпня 2014 року «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», постанова Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 року № 367 про «Порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї», розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 квітня 2014 року № 424-р «Про тимчасове закриття пунктів пропуску через державний кордон та пунктів контролю»).
20. Водночас Велика Палата Верховного Суду наголосила, що у заяві захисник висунув вимоги про закриття справи у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу адміністративного правопорушення, що перебуває поза зв`язком із позицією ЄСПЛ, тобто просить застосувати, не відображений у Рішенні, додатковий захід індивідуального характеру.
Попри це, як зазначила у постанові Велика Палата Верховного Суду, міжнародна судова установа не визнавала постанову апеляційного суду про винуватість ОСОБА_7 такою, що в цілому ставить під сумнів результат справи про адміністративне правопорушення, адже за змістом Рішення Суду ОСОБА_7 не скаржився на недотримання Україною його права на справедливий суд і погодився, що втручання за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції становило саме накладення штрафу в розмірі, еквівалентному вартості конфіскованого автомобіля.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
21. З наведеними у постанові висновками Великої Палати Верховного Суду про відсутність правових підстав для задоволення заяви захисника ОСОБА_6 , поданої в інтересах ОСОБА_7 , про перегляд оспорюваної постанови, та підстав для її скасування не погоджуємося, виходячи з наступного.
22. Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію, тим самим узявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 Конвенції).
23. Це відбувається шляхом урахування норм Конвенції і практики ЄСПЛ у національному праві з огляду на статтю 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), згідно з якою суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику ЄСПЛ як джерело права.
24. Відповідно до статті 2 Закону № 3477-IV та статті 46 Конвенції Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, в якій вона є стороною. Порядок виконання рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом, іншими нормативно-правовими актами.
25. За змістом абзацу дев`ятого частини першої статті 1, глави 3 Закону № 3477-IV констатоване Судом порушення Конвенції може бути виконано шляхом виплати грошової компенсації, вжиття індивідуальних та/або загальних заходів.
26. Статтею 10 цього Закону передбачено, що додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який заявник мав до порушення Конвенції; б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду. Відновлення попереднього юридичного стану особи здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
27. Комітет Міністрів Ради Європи у Рекомендації державам-членам від 19 січня 2000 року № R (2000)2 «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» зазначив, що повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, визнається адекватним способом поновлення прав і пропонується застосовувати, особливо:
- коли потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше, ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;
- коли рішення ЄСПЛ спонукає до висновку, що а) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції; б) в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.
28. 29 серпня 2024 року ЄСПЛ ухвалив Рішення, яким установив порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Як зазначив Суд, заявник заперечував вчинення ним правопорушення, у якому він обвинувачувався. Заявник стверджував, що автомобіль належав його сину, був для особистого користування і тому не підпадав під категорію «товари» й таким чином не становив об`єкт правопорушення, передбаченого статтею 482 МК. Він надав копії постанов апеляційного суду, ухвалених у період з червня з 2015 року до січня 2016 року, в яких за аналогічних фактологічних обставин апеляційний суд постановляв, що автомобіль особистого користування не підпадав під категорію товарів для цілей статті 482 МК.
29. У Рішенні ЄСПЛ указав, що суди першої та другої інстанцій дійшли протилежних висновків стосовно питання, чи охоплювало поняття товарів у статті 482 МК транспортні засоби особистого користування, і чи застосовувалася ця стаття до дій заявника. До того ж наведені заявником як приклади постанови додатково свідчать, що навіть у самому апеляційному суді не було згоди стосовно цього питання, а постанова апеляційного суду від 14 січня 2016 року суперечить низці його попередніх остаточних постанов, у яких суд підтверджував за майже ідентичних обставин, що транспортний засіб особистого користування не мав розглядатися як «товар» у розумінні статті 482 МК. Попри безпосереднє посилання заявника на одну з таких постанов, апеляційний суд не надав жодних роз`яснень, чому він дійшов іншого висновку в цій справі.
30. Крім того, Суд зауважив, що заявник не мав змоги усунути двозначність у практиці національного суду, звернувшись до суду вищої інстанції, оскільки згідно з національним законодавством рішення апеляційного суду було остаточним і оскарженню не підлягало.
31. У Рішенні ЄСПЛ зазначив, що стосовно фактів, то за відсутності відповідних коментарів Уряду, Суду складно зрозуміти, чому транспортний засіб, який був зареєстрований в Україні на момент виїзду з України та на момент повернення назад і який був транспортним засобом особистого користування, не був предметом будь-якої комерційної діяльності чи угоди, а тому не був предметом сплати будь-яких митних зборів, слід було розглядати як «товар» для цілей статті 482 МК. Проте, беручи до уваги свої обмежені повноваження перевіряти відповідність національному законодавству, Суд вважає, що розбіжностей у практиці з цього питання достатньо для встановлення за обставин цієї справи, що заявник не міг передбачити оскаржуване втручання у вигляді постанови апеляційного суду від 14 січня 2016 року та його наслідки, а тому воно було несумісним із принципом законності, закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
32. Відповідно до встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин ОСОБА_7 виїхав з території України, а потім заїхав у зону митного контролю КПВВ «Каланчак» ВМО № 1 митного поста «Скадовськ» Херсонської митниці Державної фіскальної служби із вільної економічної зони «Крим» на автомобілі марки «AUDI А 6», який був зареєстрований в Україні (державний номерний знак НОМЕР_1 ).
33. Ухвалюючи рішення про закриття провадження у справі щодо ОСОБА_7 за частиною першою статті 482 МК на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, суддя першої інстанції не погодився з висновком, зробленим при складанні протоколу про порушення митних правил, про належність транспортного засобу, на якому ОСОБА_7 перетинав кордон України, до товарів та транспортних засобів комерційного призначення.
34. Апеляційний суд скасував постанову Суворовського районного суду м. Херсона від 09 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 , прийняв нову постанову від 14 січня 2016 року, якою визнав ОСОБА_7 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 482 МК, і наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 77 422,50 грн (100 відсотків вартості товарів, транспортних засобів) з конфіскацією транспортного засобу марки «AUDIA6», державний номерний знак НОМЕР_1 , 1996 року випуску, кузов № НОМЕР_2 .
35. У своїй постанові апеляційний суд визнав доведеним, що дії ОСОБА_7 були направлені на переміщення товару на материкову частину поза митним контролем, і зазначив, що це відповідає фактичним обставинам, підтвердженим сукупністю наявних у справі доказів.
36. Водночас апеляційний суд дійшов висновку, що цей автомобіль відноситься саме до категорії товару, при цьому зазначивши, що згідно з пунктом 57 частини першої статті 4 МК поняття «товари» визначалося як будь-які рухомі речі (крім транспортних засобів комерційного призначення), валютні та культурні цінності, електроенергія, а переміщуваний ОСОБА_7 транспортний засіб не належав до транспортних засобів комерційного призначення.
37. Разом з тим протилежний підхід при вирішенні справ цієї категорії полягає в тому, що суди в інших справах про порушення митних правил, які заявник надав до Суду, доходили висновків, що законодавцем чітко розмежоване поняття транспортного засобу особистого користування та транспортного засобу комерційного призначення, а тому, враховуючи положення пункту 60 частини першої статті 4 МК, транспортний засіб особистого користування не є товаром або транспортним засобом комерційного призначення, як то передбачено диспозицією частини першої статті 482 цього Кодексу.
38. Варто звернути увагу й на те, що, як зазначалося вище, у пункті 26 у Рішенні ЄСПЛ вказав, що йому складно зрозуміти, чому слід було розглядати як «товар» для цілей статті 482 МК транспортний засіб, на якому ОСОБА_7 перетинав кордон України, який був зареєстрований в Україні на момент виїзду з України та на момент повернення назад, був транспортним засобом особистого користування та не був предметом будь-якої комерційної діяльності чи угоди, а тому не був предметом сплати будь-яких митних зборів.
39.При цьому слід нагадати, що відповідно до наведених у Рекомендації № R (2000) 2 орієнтирів повторний розгляд справи може бути адекватним способом поновлення прав заявника, порушення яких визнано рішенням ЄСПЛ, у тому випадку, якщо в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.
41.Окрім того, оскільки у рішенні ЄСПЛ зазначив про наявність різної практики національного суду у подібних справах та неможливість її усунення заявником, враховуючи, що нормами КУпАП не передбачено порядку касаційного перегляду постанов апеляційного суду, а також з огляду на те, що відповідно до статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» забезпечення єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, покладено на Верховний Суд, вважаємо, що констатовані ЄСПЛ конвенційні порушення можуть бути усунуті в порядку виключного провадження, передбаченому главою 241 КУпАП.
42. Законодавство України з питань митної справи складається з Конституції України, МК, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів (стаття 1 МК).
43. Частиною четвертою статті 3 МК передбачено, що у разі якщо норми законів України чи інших нормативно-правових актів з питань митної справи допускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків підприємств і громадян, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України або здійснюють операції з товарами, що перебувають під митним контролем, чи прав та обов`язків посадових осіб митних органів, внаслідок чого є можливість прийняття рішення як на користь таких підприємств та громадян, так і на користь митного органу, рішення повинно прийматися на користь зазначених підприємств і громадян.
44. Згідно з пунктом 57 частини першої статті 4 МК товари - будь-які рухомі речі, у тому числі ті, на які законом поширено режим нерухомої речі (крім транспортних засобів комерційного призначення), валютні цінності, культурні цінності, а також електроенергія, що переміщується лініями електропередачі.
45.За пунктом 58 частини першої цієї статті МК транспортні засоби - транспортні засоби комерційного призначення, транспортні засоби особистого користування, трубопроводи та лінії електропередачі.
46.Водночас відповідно до пункту 60 частини першої статті 4 МК - транспортні засоби особистого користування -наземні транспортні засоби товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепи до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД, плавучі засоби та повітряні судна, що зареєстровані на території відповідної країни, перебувають у власності або тимчасовому користуванні відповідного громадянина та ввозяться або вивозяться цим громадянином у кількості не більше однієї одиниці на кожну товарну позицію виключно для особистого користування, а не для промислового або комерційного транспортування товарів чи пасажирів за плату або безоплатно.
47.Таким чином, у МК розмежовано поняття «товари», «транспортні засоби комерційного призначення» і «транспортні засоби особистого користування».
48. Статтею 482 МК передбачена відповідальність за переміщення або дії, спрямовані на переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України поза митним контролем.
49. Отже, безпосереднім предметом цього правопорушення є товари і транспортні засоби комерційного призначення, які переміщувались або стосовно яких вчинялись дії, спрямовані на їх переміщення через митний кордон України поза митним контролем.
50. Також у диспозиції статті 482 МК немає жодних вказівок законодавця щодо включення чи виключення з категорії «товари» транспортних засобів особистого користування. Так, у нормах статті 470 та частин першої - третьої статті 481 МК міститься пряма вказівка законодавця про включення до категорії «товари» транспортних засобів особистого користування, а в частині четвертій статті 481 МК транспортні засоби особистого користування виключаються з указаної категорії.
51. Разом з тим в інших статтях розділу XVІІІ «Порушення митних правил та відповідальність за них» МК терміни «товари», «транспортні засоби особистого користування» або «транспортні засоби» вживаються окремо, зберігаючи таким чином самостійне змістове навантаження у диспозиціях відповідних норм. Зокрема, прикладами таких норм є приписи статей 468, 469, 474 МК.
52. Водночас у статтях 472, 482 та 484 МК предметом відповідних правопорушень окремо зазначені «товари, транспортні засоби комерційного призначення».
53. Крім того, у пункті 26 Рішення ЄСПЛ вказав, що транспортний засіб, на якому ОСОБА_7 перетинав кордон України, був зареєстрований в Україні на момент виїзду з України та на момент повернення назад, був транспортним засобом особистого користування та не був предметом будь-якої комерційної діяльності чи угоди, а тому не був предметом сплати будь-яких митних зборів.
54. До того ж за змістом пункту 28 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, ввезені в Україну транспортні засоби підлягають державній реєстрації після їх належного митного оформлення.
55. Вказане з урахуванням засадничих правил частини четвертої статті 3 МК, наведених вище прикладів вживання термінів у нормах розділу XVІІІ «Порушення митних правил та відповідальність за них» МК, приписів пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України (за якими діяння, які є адміністративними правопорушеннями, та відповідальність за них визначаються виключно законами України), а також засад верховенства права й законності спростовує можливість розширювального правозастосовного тлумачення поняття «товари», яке вживається в диспозиції та для цілей статті 482 МК, і включення до нього транспортних засобів особистого користування, зареєстрованих в Україні.
56. З огляду на викладене, висновок суду апеляційної інстанції про те, що переміщуваний ОСОБА_7 транспортний засіб належить саме до категорії товару, на нашу думку, є помилковим. Таким чином відсутній предмет правопорушення за частиною першою статті 482 МК, що унеможливлює притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за порушення митних правил за цією статтею в зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення.
57.Отже, поновлення прав ОСОБА_7 і виправлення встановленого порушення Конвенції можливо було досягти тільки шляхом прийняття рішення про скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду із закриттям провадженняу справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу адміністративного правопорушення.
58. Вважаємо, що за результатами розгляду заяву захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 слід булозадовольнити, постанову Апеляційного суду Херсонської області від 14 січня 2016 року щодо ОСОБА_7 скасувати тазакрити провадження у справі за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 482 МК.
Водночас Велика Палата Верховного Суду мала б сформулювати висновок про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права, такого змісту:
«Висновок щодо застосування норми права, передбаченої частиною першою статті 482 МК:
Поняттям «товари», яке вживається в диспозиції частини першої статті 482 МК для визначення предмета адміністративного правопорушення, не охоплюються транспортні засоби особистого користування, що зареєстровані в Україні».
Судді ОСОБА_1