ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року

м. Київ

справа № 278/260/22

провадження № 51-4907км24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_9 , його захисника ОСОБА_6 і потерпілої ОСОБА_10 на вирок Житомирського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000501, за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Калуш Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 152, ч. 1 ст. 301, ч. 1 ст. 301-1 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 14 травня 2024 року ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 301 КК та виправдано на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК, у зв`язку з недоведенням вчинення кримінального правопорушення.

Цим же вироком ОСОБА_9 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 155 КК - на строк 3 роки; за ч. 1 ст. 301-1 КК на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною із навчанням, вихованням та проведенням дозвілля дітей на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною із навчанням, вихованням та проведенням дозвілля дітей на строк 3 роки. На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_9 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього певні обов`язки.

Згідно з вироком суду у невстановлений день першої половини лютого 2021 року ОСОБА_9 , достовірно знаючи, що ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) не досягла шістнадцятирічного віку, здійснив із нею статевий контакт, пов`язаний із вагінальним проникнення у тіло останньої з використанням власних геніталій. Також, наприкінці лютого 2021 року ОСОБА_9 , здійснив повторно аналогічні дії із потерпілою ОСОБА_11 .

В подальшому, на початку квітня, але не пізніше 9 квітня 2021 року, ОСОБА_9 прийшов до місця проживання ОСОБА_11 та у нього виник умисел на повторне вчинення дій сексуального характеру з неповнолітньою потерпілою і він здійснив із нею статевий контакт, пов`язаний із оральним проникненням в її тіло, з використанням власних геніталій.

Крім цього, 17 березня 2021 року у ОСОБА_9 виник умисел на зберігання дитячої порнографії без мети збуту чи розповсюдження. Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_9 в цей же день, перебуваючи за місцем свого проживання, продовжив зберігати завантажений раніше файл, що містить дитячу порнографію на належному йому флеш носії.

6 квітня 2021 року у ОСОБА_9 виник умисел на придбання та зберігання дитячої порнографії без мети збуту чи розповсюдження. Тоді він, завантажив на жорсткий диск власного комп`ютера 16 файлів, що містить дитячу порнографію, які він перемістив на належний йому флеш носій, де зберігав.

Також ОСОБА_9 аналогічним способом та за аналогічних обставин завантажував на жорсткий диск власного комп`ютера файли, що містили дитячу порнографію, які він переміщав на належний йому флеш носій, де зберігав їх без мети збуту та розповсюдження, а саме: у період часу з 12 по 17 квітня 2021 року- 58 файлів, з 1 по 8 травня 2021 року - 7 файлів, з 21 по 28 травня 2021 року - 7 файлів, з 4 по 6 червня 2021 року - 4 файли, з 15 по 30 липня 2021 року - 55 файлів, 15 серпня 2021 року - 1 файл, з 2 по 12 вересня 2021 року -18 файлів.

Апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу прокурора, вирок районного суду в частині призначеного покарання скасував та ухвалив в цій частині новий вирок, яким призначив ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 155 КК - на строк 3 роки; за ч. 1 ст. 301-1 КК на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною із навчанням, вихованням та проведенням дозвілля дітей на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначив ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною із навчанням, вихованням та проведенням дозвілля дітей на строк 3 роки. В решті вирок районного суду залишив без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_9 , його захисник ОСОБА_6 та потерпіла ОСОБА_8 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просять скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.

Зокрема, скаржники вважають, що вирок є несправедливим, оскільки судом апеляційної інстанції при призначенні покарання належним чином не враховано дані про особу винного, пом`якшуючі покарання обставини, та навпаки безпідставно враховано обставину, що його обтяжує. Крім того, суд не зазначив чому призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК є недостатнім для його виправлення.

Вказують, що з моменту вчинення злочину і до винесення рішення судом апеляційної інстанції ОСОБА_9 жодного кримінального правопорушення не скоїв та до адміністративної відповідальності не притягувався. Стверджують, що ОСОБА_9 своїми діями не заподіяв ніякої шкоди ні потерпілій, ні суспільним інтересам, усвідомив свою протиправну поведінку та вживав заходи на добровільне усунення ним наслідків вчинених правопорушень. Відтак, призначене апеляційним судом покарання ОСОБА_9 не відповідає вимогам статей 50, 65 КК.

Засуджений та його захисник також зазначають, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив клопотання сторони захисту про недопустимість доказів і фактично засудив ОСОБА_9 на доказах, які є недопустимими, при цьому вказані доводи не були перевірені та оцінені апеляційним судом. Враховуючи наведене, рішення апеляційного суду є незаконним і підлягає скасуванню.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений, його захисники та потерпіла підтримали касаційні скарги і просили їх задовольнити. Прокурор заперечував проти задоволення цих скарг.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судом норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

За положеннями ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до положень статей 370, 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.

Водночас, як вбачається з касаційних скарг засудженого та його захисника, останні зазначають, що під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, судом не було задоволено клопотання сторони захисту про визнання доказів недопустимими та фактично засуджено ОСОБА_9 на недопустимих доказах, що залишилось поза увагою апеляційного суду.

Колегія суддів вважає вказані твердження сторони захисту необґрунтованими виходячи з нижченаведеного.

Так, у процесі вивчення матеріалів кримінального провадження встановлено, що місцевий суд ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування всіх обставин кримінальних правопорушень, змісту і спрямованості умислу ОСОБА_9 та на підтвердження його винуватості у вчинені інкримінованих злочинів обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та інших, висновки експертів і письмові докази.

Зокрема, як видно з матеріалів справи, неповнолітня потерпіла ОСОБА_11 у суді підтвердила, що між нею та засудженим відбувались природні статеві акти, а також орально-генітальний статевий акт, який ОСОБА_9 записував на мобільний телефон. Все відбувалось за взаємною згодою, насильства до неї ОСОБА_9 не застосовував. Під час слідчого експерименту потерпіла розповіла як ОСОБА_9 в лютому 2021 року, коли вона приходила до його будинку, двічі здійснив з нею статеві акти, а у квітні 2021 року ОСОБА_9 прийшов до її місця проживання та наказав задовольнити його статеву пристрасть неприродним способом (орально), що вона і виконала. При цьому, сам ОСОБА_9 не заперечував, що достовірно знав про вік ОСОБА_11 , оскільки вона приходила до них у гості, а його дружина була хрещеною потерпілої. Згідно з висновком експерта потерпіла ОСОБА_11 не схильна до фантазування та привернення до себе уваги.

13 жовтня 2021 року ОСОБА_16 звернулась до поліції із заявою про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_9 , який вступив у статеві стосунки з її неповнолітньою дочкою ОСОБА_11 . При проведеному 13 жовтня 2021 року судово-медичному обстеженні у ОСОБА_11 виявлено два розриви дівочої пліви, не виключено в термін та за обставин, вказаних потерпілою.

Цього ж дня ОСОБА_9 добровільно видав поліцейським свій мобільний телефон, на якому містилась інформація, яка має порнографічний характер і належить до дитячої порнографії, що підтверджено висновком експерта. 13 жовтня 2021 року ОСОБА_15 добровільно видав поліцейським знайдені ним у лісосмузі куртку з маркуванням «Цахній», документи (паспорт на ім`я ОСОБА_9 , військовий квиток, посвідчення УБД) і флеш носій, на якому знаходилась інформація, яка має порнографічний характер і належить до дитячої порнографії, а також інформація порнографічного характеру, яка не належить до дитячої порнографії, що підтверджено висновками експертів.

Під час огляду будинку АДРЕСА_1 (в якому проживає обвинувачений), який проведено з дозволу володільця - ОСОБА_17 , було вилучено системний блок та ноутбук. Висновками експертів встановлено, що на жорстких дисках системного блока та ноутбука знаходиться інформація, яка має порнографічний характер і належить до дитячої порнографії. Під час огляду робочого столу користувача системного блоку та жорсткого диску ноутбука виявлено програму для обміну файлами «Torrent», а на жорсткому диску системного блоку виявлено папку з файлами, створеними 3 липня 2021 року, які містять матеріали порнографічного характеру.

При судово-медичному обстеженні ОСОБА_9 30 листопада 2021 року у останнього не виявлено тілесних ушкоджень, а також аномалій розвитку статевих органів, які б не допускали здійснення статевого акта. Висновком експерта встановлено, що ОСОБА_9 на час вчинення інкримінованих діянь (а також на час проведення експертизи), на психічні розлади не страждав, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Згідно акта від 28 грудня 2021 року ОСОБА_9 наркотично здоровий, лікування не потребує.

Також судом було досліджено інші докази, зміст яких детально відображений у судовому рішенні.

На думку колегії суддів, місцевий суд, дослідивши та оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, правильно встановив обставини кримінального провадження та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

Дії ОСОБА_9 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 155 КК, як природні статеві зносини з особою, яка не досягла шістнадцятирічного віку, вчинені повнолітньою особою (в редакції Закону України № 2334-VIII від 14 березня 2018 року щодо діянь відносно ОСОБА_11 , вчинених у лютому 2021 року) та як вчинення повнолітньою особою дій сексуального характеру, пов`язаного із оральним проникненням в тіло особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, з використанням геніталій (в редакції Закону України № 1256-IX від 18 лютого 2021 року щодо діяння відносно ОСОБА_11 , вчиненого у квітні 2021 року), а також за ч. 1 ст. 301-1 КК, як умисне придбання та зберігання дитячої порнографії без мети збуту чи розповсюдження.

З матеріалів справи видно, що суд першої інстанції надав належну оцінку клопотанням сторони захисту про визнання доказів недопустимими.

Так, суд визнав безпідставним клопотання про визнання недопустимим доказом протокол огляду флеш носія, оскільки на думку захисту, сторона обвинувачення мала звернутися до слідчого судді для отримання доступу до відомостей, що зберігаються на цьому електронному пристрої.

При цьому, суд звернув увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання, зокрема, від фізичних осіб речей, документів тощо. Таким чином, будь-яка особа має право надати стороні обвинувачення докази, які є у її володінні. КПК не містить спеціальної форми оформлення такої видачі. Тимчасовий доступ до речей і документів, як захід забезпечення кримінального провадження, відповідно до положень ч. 1 ст. 159 та ч. 5 ст. 132 КПК надається у випадку, якщо особа, у володінні якої знаходяться речі і документи, відмовляється добровільно надати стороні кримінального провадження можливість ознайомитись із ними.

Водночас, як встановлено судом і не заперечується стороною захисту, ОСОБА_15 надав речі ОСОБА_9 , у тому числі й флеш носій, добровільно під час огляду місця події. При цьому під час видачі цього флеш носія огляд його вмісту не здійснювався.

В подальшому, на вказаному носії було виявлено графічні файли та відеофайли, (а також видалені файли), які поміщені до архиву на диск та висновком експерта встановлено, що виявлена на диску інформація має порнографічний характер і належить до дитячої порнографії, а інформація, що міститься у відеофайлі має порнографічний характер, проте не належить до дитячої порнографії.

Крім того, сторона захисту наполягала на визнанні висновків експертиз недопустимими доказами, оскільки експерт здійснив доступ до флеш носія без дозволу слідчого судді.

Визнаючи вказані твердження безпідставними суд зазначив, що зняття інформації з електронних інформаційних систем або їх частин можливе без дозволу слідчого судді, якщо доступ до них не обмежується їх власником, володільцем або утримувачем або не пов`язаний з подоланням системи логічного захисту. При цьому, як видно з дослідної частини висновків експерта, доступ до файлової системи досліджуваного флеш носія не було обмежено і не було пов`язано з необхідністю подолання системи логічного захисту (паролі, шифрування тощо), у зв`язку з чим суд не вбачає порушень вимог кримінального процесуального закону при проведенні вказаних експертиз.

Також сторона захисту клопотала про визнання недопустимим доказом протоколу огляду будинку, а також усі здобуті під час цієї слідчої дії речі, відомості висновків експертиз, предметом дослідження яких були ці речі, оскільки вказану дію проведено без ухвали слідчого судді про дозвіл на проникнення до житла, а також без дозволу власника цього житла.

Відхиляючи вказані твердження захисту суд зазначив наступне. Так, відповідно до ч. 1 ст. 233 КПК ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді. КПК визначає, що дозвіл на проникнення до житла має право надати не лише власник, а й володілець майна, яким є користувач житла, зокрема, член його сім`ї. При цьому, як видно з протоколу огляду, слідчу дію було проведено за дозволом дружини власника житла - ОСОБА_17 , яка на момент проведення цієї слідчої дії являлась користувачем, отже, й законним володільцем цього житла.

Таким чином, проникнення до вказаного житла з метою його огляду відбулось без порушення вимог КПК, у зв`язку із чим суд дійшов висновку, що відсутні підстави вважати здобуті в ході цього огляду докази, а також похідні від них докази недопустимими.

Предметом розгляду суду також було клопотання про визнання показань потерпілої, у тому числі й наданих нею під час слідчого експерименту, недопустимими доказами, оскільки, на думку сторони захисту, ОСОБА_11 набула статусу потерпілої всупереч вимогам КПК, в задоволенні якого судом було відмовлено. Обґрунтування такої відмови суд детально виклав у вироку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд належним чином відреагував на клопотання сторони захисту, оцінка доказів проведена згідно з вимогами процесуального законодавства та, за встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, дії ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 155, ч. 1

ст. 301-1 ККкваліфіковано правильно.

В касаційних скаргах сторона захисту стверджує, що апеляційна інстанція ухвалюючи новий вирок по справі зобов`язана у мотивувальній частині вироку послатися на докази, які підтверджують вину обвинуваченого, дослідити їх, оскільки стоїть питання винесення нового вироку, а не ухвали суду, і погіршення становища обвинуваченого, надати оцінку доказам по справі, яку викласти у своєму рішенні.

У зв`язку з викладеним слід зазначити, що відповідно до частин 1, 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. При цьому, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Водночас, як убачається з матеріалів кримінального провадження, сторона захисту вирок районного суду в апеляційному порядку не оскаржувала.

Разом з цим, не погодившись з вироком суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_9 у вчинені інкримінованих кримінальних правопорушень, вважав судове рішення необґрунтованим та невмотивованим у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

При цьому, ні в апеляційній скарзі, ні в доповненнях до неї, прокурор не ставив питання про дослідження доказів, а тому суд не зобов`язаний був проводити їх повторне дослідження та оцінку, як про це зазначає сторона захисту.

Крім того, як видно з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких просив залишити її без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 14 травня 2024 року відносно нього за ч. 1 ст. 155, ч. 1 ст. 301-1 КК просив залишити без зміни.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що висновки місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюються, як і не оспорюється правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 155, ч. 1 ст. 301-1 КК, а тому вказаний вирок у цій частині апеляційним судом не переглядається.

Перевіривши оскаржуване судове рішення в межах апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність її задоволення, а мотиви визнання доводів прокурора обґрунтованими він виклав у вироку.

Отже, твердження захисту про те, що суд не перевірив доводи щодо недопустимості доказів, повторно їх не дослідив та не надав їм оцінки, не заслуговують на увагу, оскільки суд апеляційної інстанції переглядав вирок районного суду в межах апеляційної скарги прокурора.

За таких обставин не вбачається порушення вимог кримінального процесуального закону апеляційним судом під час розгляду кримінального провадження.

Що стосується доводів, викладених у касаційних скаргах засудженого, його захисника та потерпілої, про невідповідність призначеного апеляційним судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то на думку Суду, вони є обґрунтованими з огляду на таке.

Як убачається з вироку місцевого суду, при призначенні ОСОБА_9 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (умисний нетяжкий злочин та умисний тяжкий злочин), дані про особу винного, котрий раніше не судимий, проходить військову службу за контрактом, є учасником бойових дій, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, по службі та за місцем проживання характеризується позитивно. Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому суд не встановив, а обставиною, яка його обтяжує визнав вчинення злочину особою повторно.

Врахувавши всі ці обставини у сукупності, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання за обома кримінальними правопорушеннями у виді позбавлення волі, а за ч. 1 ст. 301-1 КК також з додатковим покаранням.

Остаточне покарання ОСОБА_9 за сукупністю кримінальних правопорушень суд визначив шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною із навчанням, вихованням та проведенням дозвілля дітей на строк 3 роки.

Крім цього, урахувавши позицію потерпілої, котра просила не карати обвинуваченого, а також відомості про особу ОСОБА_9 (відсутність судимості, позитивні характеристики), суд звільнив останнього відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Здійснюючи апеляційний розгляд за апеляційною скаргою прокурора, суд дійшов висновку про безпідставність застосування судом першої інстанції до ОСОБА_9 положень ст. 75 КК, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання і призначив ОСОБА_9 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 155, ч. 1 ст. 301-1 КК у виді позбавлення волі без застосування положень ст. 75 КК.

Проте колегія суддів не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про неможливість звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та вважає обґрунтованими вимоги касаційних скарг в цій частині, виходячи з нижченаведеного.

Так, положеннями ч. 2 ст. 50 КК встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому, з огляду на приписи ст. 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Як убачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 , раніше не судимий, є військовослужбовцем, учасником бойових дій, позитивно характеризується за місцем проживання та служби, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Суд враховує думку потерпілої ОСОБА_8 , висловлену під час розгляду кримінального провадження в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій (просила взагалі не карати ОСОБА_9 ), а також конкретні обставини цього кримінального провадження.

Отже, проаналізувавши у сукупності всі обставини, які повинні бути враховані судом при призначенні покарання та вирішенні питання про звільнення від його відбування, колегія суддів дійшла переконання, що виправлення ОСОБА_9 можливе без реального відбування призначеного йому покарання із встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК.

Звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням у даному кримінальному провадженні буде відповідати принципу справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, буде відповідним характеру вчинених ним дій, їх небезпечності та даним про особу засудженого.

За таких обставин, касаційні скарги підлягають задоволенню частково, а вирок апеляційного суду підлягає зміні.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_9 , його захисника ОСОБА_6 і потерпілої ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Житомирського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_9 в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_9 засудженим за ч. 1 ст. 155 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч. 1 ст. 301-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною із навчанням, вихованням та проведенням дозвілля дітей на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, вважати ОСОБА_9 засудженим до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною із навчанням, вихованням та проведенням дозвілля дітей на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 76 КК зобов`язати ОСОБА_9 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи.

Звільнити ОСОБА_9 з-під варти.

В решті судове рішення залишити без зміни.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3