ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1822/24 Номер провадження 11-кп/814/1073/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисників законного представника особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеруОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000003 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 з доповненнями на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 09 грудня 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою щодо ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого неповнолітню дитину, несудимого,

який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Згідно з ухвалою суду, ОСОБА_10 вчинив суспільно небезпечне діяння за таких обставин.

01 січня 2024 року близько 16 години ОСОБА_10 , перебуваючи в аптеці ТОВ «Фармстор», що розташована у приміщенні ТРЦ «Екватор» за адресою: м. Полтава, вул. Ковпака, 26-В, в умовах воєнного стану, вчинив напад, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, демонструючи потерпілому ОСОБА_11 предмет схожий на ніж, внаслідок чого потерпілий оцінив погрозу спричинити насильство, як таку, що має реальний характер і на вимогу ОСОБА_10 передав йому з касового апарату аптеки ТОВ «Фармстор» грошові кошти в сумі 1000 грн.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник ОСОБА_7 просить застосувати до ОСОБА_10 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом.

При цьому, не заперечуючи наявності у ОСОБА_10 психічного захворювання, підтвердженого висновком судово-психіатричного експерта №120 від 29 лютого 2024 року, вважає, що вчинене ним суспільно небезпечного діяння підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.355 КК України.

Наголошує, що ОСОБА_10 та потерпілий були знайомі, напередодні вживали спиртні напої в кафе, за які не розрахувався потерпілий.

Зауважує, що ОСОБА_10 не притягувався до кримінальної відповідальності, захворів на психічний розлад внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позитивно характеризується.

Стверджує про відсутність у потерпілого тілесних ушкоджень, що спростовує факт нападу на нього ОСОБА_10 .

Вказує, що ОСОБА_10 не становить небезпеки для суспільства, що виключає необхідність його тримання у психіатричному закладі із суворим наглядом.

Зазначає про наявність між потерпілим та ОСОБА_10 цивільно-правових відносин.

Інші учасники провадження ухвалу не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_10 , його захисників та законного представника на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Порядок здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру регламентований гл. 39 КПК України.

Перелік обставин, які підлягають встановленню у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру, визначені ст.505 цього Кодексу.

З зазначеної законодавчої норми вбачається, що предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де встановлюється лише:

1) час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення;

2) вчинення цього суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення цією особою;

3) наявність у цієї особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування;

4) поведінка особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення і після нього;

5) небезпечність особи внаслідок її психічного стану для самої себе та інших осіб, а також можливість спричинення іншої істотної шкоди такою особою;

6) характер і розмір шкоди, завданої суспільно небезпечним діянням або кримінальним правопорушенням.

7) обставини, що підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення, в тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення.

Рішення суду першої інстанції про те, що ОСОБА_10 у стані неосудності вчинив суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, підтверджується сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким надана належна оцінка.

Такого висновку суд першої інстанції дійшов, зокрема, на підставі наданих у судовому засіданні потерпілим ОСОБА_11 показань щодо обставин, за яких ОСОБА_10 01 січня 2024 року зайшов до приміщення аптеки та, витягши з кишені розкладний ніж, почав погрожувати ним та вимагати 1000 грн. Оскільки він ( ОСОБА_11 ) сприйняв дії ОСОБА_10 як реальну загрозу, то віддав йому 1000 грн, після чого ОСОБА_10 покинув приміщення аптеки.

Всупереч доводам сторони захисту, показання потерпілого є стабільними, логічними, послідовними і узгоджуються як з даними протоколу проведеного з ним слідчого експерименту, так і з даними протоколів прийняття заяви про вчинення злочину, огляду місця події,пред`явлення речей до впізнання, відповідно до якого ОСОБА_11 впізнав ніж, яким йому погрожував ОСОБА_10 у приміщені аптеки, а також підтверджуються відеозаписом з камер спостереження.

Підстав для критичної оцінки показань потерпілого судом не встановлено, репутація особи не дискредитована, довіра до його показань не підірвана.

Жодних об`єктивних даних щодо можливої нечесності потерпілого чи приводу для обмови обвинуваченого матеріали провадження не містять і в апеляційній скарзі не наведено.

Доводи захисника про те, що вчинене ОСОБА_10 суспільно небезпечне діяння підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.355 КК України, є непереконливими.

Об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення виражається у примушуванні до виконання або невиконання цивільно-правових зобов`язань (договір, правочин або інше цивільно-правове зобов`язання).

Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 06 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» роз`яснив, що відповідальність за цією статтею може наставати лише тоді, коли особу примушують до виконання (невиконання) існуючого зобов`язання, що виникло на підставах, передбачених чинним законодавством.

Належних і допустимих доказів наявності між ОСОБА_10 і потерпілим цивільно-правових зобов`язань матеріали провадження не містять і в апеляційній скарзі не наведено.

Крім того, клегія суддів звертає увагу, що вимога виконати зобов`язання, що виникло на підставах, не передбачених чинним законодавством, або неіснуюче зобов`язання, або зобов`язання з невизначеним предметом, а так само використання факту існуючого зобов`язання для заволодіння майном, правом на майно або для вчинення дій майнового характеру, які ним не передбачені, не можуть бути кваліфіковані за ст.355 КК України.

З огляду на наведене, враховуючи встановлені місцевим судом обставини, за яких ОСОБА_10 заволодів грошовими коштами з касового апарату аптеки ТОВ «Фармстор» в сумі 1000 грн, відсутні підстави стверджувати, що в даному випадку мало місце примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань.

Оскільки суд безпосередньо сприймав під час судового засідання і оцінив не лише кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а і їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, висновки про доведеність вчинення ОСОБА_10 суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, у стані неосудності та необхідність застосування до нього примусових заходів медичного характеру є правильними.

Разом з тим, твердження сторони захисту про відсутність підстав для застосування визначеного судом виду примусового заходу медичного характеру є слушними.

Приписами п.1 ч.1 ст.93 КК України передбачено, що примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Згідно зі ст.92 КК України, примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Відповідно до ч.5 ст.94 КК України госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.

В даному випадку, ні орган досудового розслідування, ні суд першої інстанції не встановили, що ОСОБА_10 вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя потерпілого.

Висновок судово-психіатричної експертизи №120, а також інші, досліджені судом докази, не містять даних про те, що ОСОБА_10 за своїм психічним станом становить особливу небезпеку для суспільства.

При цьому, висновок експертизи є вмотивованим, науково обґрунтованим, достатньо інформативним, базується на безпосередньому дослідженні підекспертного і не викликає сумніву в його об`єктивності, відповідає вимогам ст.101 та ст.102 КПК України.

Дослідження проведене з дотриманням процесуального порядку призначення й проведення експертизи, ґрунтується на допустимих доказах.

Згідно з приписами ч.4 ст.94 КК України госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, не пов`язане з посяганням на життя інших осіб, і за своїм психічним станом не становить загрози для суспільства, але потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах посиленого нагляду.

Приймаючи до уваги висновок судово-психіатричної експертизи, враховуючи характер та тяжкість захворювання, конкретні обставини вчиненого діяння, з урахуванням ступеню небезпечності ОСОБА_10 для себе та інших осіб, колегія суддів вважає за необхідне застосувати щодо нього примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

Отже, ухвалу суду необхідно змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, частково задовольнивши апеляційну скаргу захисника.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 з доповненнями задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 09 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_10 змінити.

Застосувати відносно ОСОБА_10 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4