Справа № 449/790/25
Перемишлянський районний суд Львівської області
УХВАЛА

29.05.2025 м.Перемишляни

Перемишлянський районний суд Львівської області у складі:

слідчого судді: ОСОБА_1 ,

з участю cекретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

слідчої: ОСОБА_4 ,

підозрюваного: ОСОБА_5 ,

захисника: адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши клопотання начальника СВ ВП №2 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області ОСОБА_4 , погоджене з прокурором Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 ,

про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою без можливості внесення застави, щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Городок Львівської області, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою-спеціальною освітою, розлученого, колишньому стрільцю 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , солдату військової служби за призовом під час мобілізації, раніше судимого -

ВСТАНОВИВ:

Начальник СВ ВП №2 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області ОСОБА_4 , звернулася до суду із клопотанням погодженим з прокурором Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 , про обрання щодо підозрюваного ОСОБА_5 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без можливості внесення застави.

Клопотання мотивує тим, що слідчим відділенням відділення поліції №2 Львівського РУП №2 ГУНП у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000976 від 07 вересня 2024 року за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.05.2024 № 141 солдата ОСОБА_5 призначено на посаду стрільця 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 . Однак, в порушення вимог нормативно-правових актів солдат ОСОБА_5 вчинив ухилення від військової служби в умовах воєнного стану за наступних обставин.

Так, стрілець 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 солдат військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_5 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127-131, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, бажаючи тимчасово ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, не отримавши дозволу відповідного командування, 14.06.2024 до 21.00 год., точного часу досудовим розслідування не встановлено, самовільно залишив місце служби його ( ОСОБА_5 ) підрозділу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , що тимчасово дислокувалась в АДРЕСА_2 , та перебував без поважних причин, понад три доби, поза межами розташування місця служби та військової частини НОМЕР_1 , до моменту прибуття 29.05.2025 до органу досудового розслідування відділення поліції №2 Львівського РУП№2 ГУНП у Львівській області, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , чим припинив свою протиправну діяльність щодо ухилення від військової служби. Відтак, з 14.06.2024 до 29.05.2025 солдат ОСОБА_5 проводив час на власний розсуд, обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи за місцем свого проживання. Під час незаконного перебування за межами розташування вказаного місця служби та військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_5 до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це зробити, чим вчинив самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.

29 травня 2025 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.407 КК України. Обґрунтованість підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами: матеріалами службового розслідування, проведеного у військовій частині НОМЕР_1 , та іншими матеріалами кримінального провадження і їх сукупності. ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, санкція статті передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

Вважає, що підозрюваний ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, що дає підстави стверджувати про наявність ризиків, передбачених п.п. 1- 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме що ОСОБА_5 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду підтверджується тим, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, санкція статті якого передбачає позбавлення волі. Вказаний факт та усвідомлення неминучості реального відбування тривалого строку покарання у виді позбавлення волі можуть спонукати підозрюваного ОСОБА_5 ухилятись від органу досудового розслідування та у подальшому суду, з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Існування ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, що ОСОБА_5 може знищити, сховати або спотворити інші речові докази, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та які на даний час не віднайдені, підтверджується тим, що на даний час вичерпні обставини вчинення кримінального правопорушення ще встановлюються, та встановлюється причетність підозрюваного до скоєння ним інших кримінальних правопорушень, а відтак підозрюваний буде мати можливість вчиняти вищевказані дії для уникнення кримінальної відповідальності.

Ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме що ОСОБА_5 може незаконно впливати на свідків, показання яких мають важливе значення для доведення винуватості підозрюваного під час судового розгляду підтверджується тим, що на даний час судом у судовому засіданні не допитано свідків, очевидців скоєння злочинів, хоча факт наявності таких встановлено, які можуть бути відомі підозрюваному ОСОБА_5 , який може вчиняти вплив як особисто так і за допомогою інших осіб на останніх, а тому перебуваючи на волі останній матиме реальну можливість незаконно впливати на них шляхом вмовлянь, переконань чи примусу до зміни показань чи відмови від дачі останніми показань, чим суттєво перешкоджатиме повному та об`єктивному розслідуванню кримінального провадження у передбачені законом строки. Про неможливість запобігти такому ризику свідчить і той факт, що з урахуванням принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів (ст. 23 КПК України) такі ще судом не допитані та надані ними під час досудового розслідування показання не можуть лягти в основу обвинувального вироку відносно нього.

Ризик, передбачений п.4 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що ОСОБА_5 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином шляхом не прибуття та несвоєчасного прибуття на виклики слідчого для проведення слідчих дій, що в подальшому може позбавити орган досудового розслідування можливості забезпечити розслідування кримінального провадження та завершення провадження у розумні строки, у зв`язку з чим, порушуватимуться права інших учасників, а також на виклики суду під час судового провадження, що може негативно вплинути на розумні строки розгляду справи судом.

Існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_5 може вчинити інше кримінальне правопорушення підтверджується тим, що він вчинив своїми діями кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, є військовослужбовцем Збройних Сил України, може вчинити інше аналогічне кримінальне правопорушення за ст. 407 КК України, або дезертирство чи інший злочин з метою переховування від суду.

Зокрема, ОСОБА_5 надавалась можливість, після вчинення ним злочину, за вищевказаними обставин, проходити подальшу військову службу. Однак, ОСОБА_5 свідомо та добровільно відмовився від її проходження, що свідчить про небажання служити.

Таким чином, підозрюваний ОСОБА_5 , перебуваючи на волі, будучи військовослужбовцем, самостійно або через інших осіб може перешкоджати встановленню істини у справі, узгоджувати свої показання з показаннями інших осіб, які визнані свідками у справі, надавати цим особам поради, з урахуванням відомих йому обставин справи, схиляти їх до дачі завідомо неправдивих показань під час досудового розслідування з метою створення собі «алібі» щодо його непричетності до вчинення інкримінованого йому правопорушення, тим самим, перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні, що дає підстави стверджувати, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, зможе забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків.

Відповідно, враховуючи вищевказані обставини кримінального провадження, заявлені ризики та особу підозрюваного, є достатні підстави вважати, що такий ступінь обмеження прав ОСОБА_5 , як утримання його під вартою відповідає дійсним інтересам суспільства і є необхідним для досягнення завдань кримінального провадження, та у даному випадку має перевагу над принципом презумпції невинуватості та особистої свободи особи.

Прокурор та слідча у судовому засіданні клопотання підтримали з наведених в клопотанні обставин та просили його задоволити.

Підозрюваний ОСОБА_5 та його захисник проти задоволення клопотання не заперечували.

Заслухавши пояснення прокурора, слідчої, захисника, підозрюваного, оглянувши та перевіривши надані матеріали клопотання, приходжу до наступного висновку.

Відповідно до ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Судом встановлено, що Слідчим відділенням відділення поліції №2 Львівського РУП №2 ГУНП у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000976 від 07 вересня 2024 року за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

29 травня 2025 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною пятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України,під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя,суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини,які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Враховуючи вищезазначені обставини, передбачені ст.177-178 КПК України, стосовно доцільності більш м`яких запобіжних заходів щодо обвинуваченого, аніж тримання під вартою, вважаю що обвинувачений може переховуватись від органів досудового розслідування, незаконно впливати на свідків та потерпілу, з метою перешкодити встановленню істини по справі, може ухилятися від слідства та суду, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, крім цього тримання під вартою у даному випадку буде ефективним та достатнім запобіжним заходом.

Європейський суд з прав людини у рішенні „Подвезько проти України крім іншого зазначає, що пункт 1 статті 5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свободи не вважалося свавільним, недостатньо самого факту застосування цього заходу згідно з національним законодавством - він також повинен бути необхідним за конкретних обставин. На думку суду, тримання під вартою відповідно до підпункту «c» пункту 1 статті 5 Конвенції має відповідати вимозі пропорційності, яка обумовлює існування обґрунтованого рішення, в якому здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Водночас, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 5 Європейської конвенції з прав людиниі основоположних свобод визначено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 р. ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 12.03.2013 року у справі «Волосюк проти України» тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Тобто, у розумінні практики Європейського суду з прав людини сама тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Також у рішенні «Харченко проти України», ЄСПЛ зазначив, що тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

У відповідності до п.п. 61, 62 рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року по справі «Смирнов проти Росії», наявність підстав для утримання під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи.

У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Отже, судом встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України і тримання підозрюваного під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції».

Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що клопотання слідчої про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 підлягає задоволенню.

Виходячи з вимог ст. 115 КПК України, строк дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого слід обчислювати з моменту проголошення ухвали, та у відповідності до ст. 197 КПК України, згідно якої строк дії ухвали слідчого судді не може перевищувати шістдесяти днів, суд вважає за необхідне визначити строк дії ухвали про застосування запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_5 до 27.07.2025 року включно, але в межах строку досудового розслідування, без визначення розміру застави.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 182, 183, 184, 192-194, 196, 197, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Клопотання задоволити .

Обрати відносно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, до 27 липня 2025 року, включно, але в межах строку досудового розслідування, без визначення розміру застави.

Взяти під варту ОСОБА_5 в залі суду.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1