ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року

м. Київ

справа № 522/15810/22

провадження № 51-7259 км 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000141 від 03 березня 2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України(далі - КК України).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Одеси від 10 червня 2021 року та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці, з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу.

Вирішено питання щодо речових доказів, судових витрат та заходів забезпечення провадження.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку, 25 лютого 2022 року ОСОБА_7 , перебуваючи на вул. Градоначальницькій в м. Одеса, більш точного місця не встановлено, шляхом закладки незаконно придбав у невстановленої особи кристалічну речовину загальною масою 0,496 г, яка згідно з висновком експерта містить особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP (кількісний вміст PVP у речовині становить 0,392 г), яку зберігав при собі з метою особистого вживання.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 02 жовтня 2024 рокуапеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишив без задоволення, вирок Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2023 року - без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просить судові рішення скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, зазначає, що суди попередніх інстанцій, призначаючи ОСОБА_7 покарання, не врахували наявність з його боку щирого каяття та добровільне визнання вини, проходження останнім реабілітації в центрі соціально-психологічної адаптації, перебування на утриманні малолітньої дитини, його позитивну характеристику та готовність долучитися до лав ЗСУ. Суди формально підійшли до обрання засудженому виду покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, оскільки не дали оцінки можливості у такому випадку виконання ним своїх батьківських обов`язків та не розглянули можливості призначити більш м`який вид покарання. Наголошує, що суди не взяли до уваги того факту, що у матеріалах кримінального провадження відсутній висновок органу пробації.

Заперечень на касаційну скаргу сторони захисту від учасників кримінального провадження до Суду не надходило.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу необґрунтованою і просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.

Захисник ОСОБА_6 підтримав подану касаційну скаргу, просив її задовольнити.

Решту учасників справи було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак в судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про їхню особисту участь або повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікація дій засудженого в касаційному порядку не оспорюються. Зі змісту поданої касаційної скарги убачається, що захисник фактично порушує питання про недотримання судом апеляційної інстанцій визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

За правилами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суди дотрималися загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК України.

Так, апеляційний суд, погоджуючись із вироком суду першої інстанції в частині призначеного покарання, зазначив, що цей суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального проступку, його суспільну небезпеку, відомості про особу винного та ту обставину, що правопорушення було вчинено в період іспитового строку. Заразом обставиною, що пом`якшує покарання, суд першої інстанції визнав щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання, судом встановлено не було.

Водночас апеляційний суд врахував посилання захисника на те, що ОСОБА_7 щиро розкаявся, однак зауважив, що зазначена обставина була взята до уваги місцевим судом при призначенні покарання.

У той же час суд апеляційної інстанції також слушно зауважив, що наявність у ОСОБА_7 дитини не стала для нього стримуючим фактором при вчиненні кримінального правопорушення, а отже не є безумовною підставою для призначення йому менш суворого покарання.

Крім того, не залишилися поза увагою апеляційного суду й посилання сторони захисту на відсутність у справі досудової доповіді органу пробації, адже цей суд обґрунтовано зазначив, що вказана обставина не становить істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки відповідно до положень ст. 314-1 КПК України така доповідь має для суду лише інформативний характер. До того ж сторона захисту достатньо не аргументує, як саме відсутність доповіді органу пробації вплинула на законність і обґрунтованість постановленого рішення у частині визначення виду й міри покарання, з урахуванням того, що судами була надана оцінка усім обставинам, які мають значення для призначення покарання. Вказане узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, висловленими в постанові від 22 лютого 2024року всправі №607/8211/22.

Суд апеляційної інстанції, урахував і те, що ОСОБА_7 загалом характеризується позитивно, однак вчинив кримінальне правопорушення, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин в період іспитового строку та дійшов правильного висновку, що призначене судом першої інстанції покарання є справедливим, обґрунтованим і необхідним для виправлення останнього та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції і колегія суддів касаційного суду.

Більше того, у разі засудження особи за злочин, вчинений у період іспитового строку за попереднім вироком, визначеним у порядку статей 75, 79, 104 ККУкраїни, та призначення покарання, яке згідно із ч.3 ст. 72 КК України за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги ст. 71 КК України і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим як від покарання, призначеного за новий злочин, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, ухваливши рішення про їх самостійне виконання (п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про судову практику призначення судами кримінального покарання» зі змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 18 від 10 грудня 2004 року, № 8 від 12 червня 2009 року та № 11 від 06 листопада 2009 року).

Аналіз наведених вище положень закону та судової практики дає можливість зробити висновок, що у випадку вчинення злочину під час іспитового строку, покарання, від якого особа була звільнена з випробуванням, вважається невідбутою частиною покарання та стає реальним, яке має приєднуватися до покарання за новим вироком. За таких обставин, законодавець звільнення від покарання з випробуванням не вважає невід`ємною частиною покарання, призначеного попереднім вироком, а лише способом виконання такого покарання, який змінюється на реальне відбування покарання у випадку вчинення нового злочину під час іспитового строку.

Тож, у будь-якому випадку, призначене ОСОБА_7 покарання в порядку ст. 71 КК України не могло бути меншим від покарання, призначеного йому за попереднім вироком Київського районного суду м. Одеси від 10 червня 2021 року у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.

У зв`язку з викладеним призначене покарання не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України, і відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання. Тобто Суд не вбачає підстав уважати це покарання явно несправедливим через суворість.

Отже, призначене ОСОБА_7 покарання ґрунтується на положеннях статей 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації, є необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Ураховуючи наведене, Суд уважає, що ухвала апеляційного суду є законною й обґрунтованою, належним чином вмотивованою та в повній мірі відповідає приписам статей 370, 419 КПК України, тому доводи касаційної скарги в цій частині є також неприйнятними.

Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без зміни.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3