1Справа № 335/2692/25 1-кп/335/602/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року м.Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Дніпро, українця, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, перебуває на посаді навідника-оператора 2-го взводу оперативного призначення 1-ої роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 5-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, у військовому званні «солдат», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст.89 КК України,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407, ч.4 ст.408 Кримінального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходячи військову службу за мобілізацією на посаді навідника-оператора 2-го взводу оперативного призначення 1-ої роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ, у військовому званні «солдат», в порушення вимог ст.65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, 28 липня 2023 року самовільно залишив місце служби, а саме місце тимчасової дислокації НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ у АДРЕСА_2 , внаслідок чого свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця служби та військової частини не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв та незаконно перебував за межами місця служби до 13 серпня 2023 року, до моменту самостійного з`явлення до військової частини.

Своїми умисними діями ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України, що кваліфікується як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , не оспорюючи час, місце, спосіб, мотив і мету, форму вини за інкримінованим кримінальним правопорушенням, визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в повному обсязі, щиро розкаявся у скоєному, надавши наступні пояснення по суті пред`явленого обвинувачення.

Так, у кінці липня 2023 року він повернувся до військової частини НОМЕР_1 з Луганського напрямку та йому надали добу аби відпочити. Він вирішив поїхати додому до родини у м.Дніпро та вийшло так, що він залишився там. Приблизно через тиждень-два він повернувся до військової частини, його поставили на військове забезпечення та він продовжив службу.

Враховуючи те, що обвинувачений не оспорював фактичні обставини справи і судом встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, суд на підставі ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням даних про особу обвинуваченого, процесуальних документів, необхідних для ухвалення вироку.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого при вищевикладених обставинах кримінального правопорушення доведена повністю та кваліфікує його дії за ч.5 ст.407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану.

Крім цього, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходячи військову службу за мобілізацією на посаді навідника-оператора 2-го взводу оперативного призначення 1-ої роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ, у військовому званні «солдат», в порушення вимог ст.65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилення від військової служби, 02 жовтня 2023 року самовільно залишив місце служби, а саме місце тимчасової дислокації НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ у АДРЕСА_2 , внаслідок чого свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця служби та військової частини не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв.

Своїми умисними діями ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.408 КК України, що кваліфікується як дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , не оспорюючи час, місце, спосіб, мотив і мету, форму вини за інкримінованим кримінальним правопорушенням, визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в повному обсязі, щиро розкаявся у скоєному, надавши наступні пояснення по суті пред`явленого обвинувачення.

Так, 02 жовтня 2023 року його відпустили в увільнення та увечорі 02 жовтня 2023 року він повинен був повернутися до військової частини, проте він цього не зробив та поїхав до себе додому у м.Дніпро до родини. У м.Дніпро він проводив час на власний розсуд, працював неофіційно, допомогав родині. У листопаді 2024 року коли він повертався з роботи додому, його зупинили працівники поліції разом зі співробітником ТЦК та доставили до відділу поліції звідки його направили до однієї з частин національної гвардії. Після чого приїхав представник з частини НОМЕР_1 НГУ, де він проходив службу, та забрав його до частини.

Враховуючи те, що обвинувачений не оспорював фактичні обставини справи і судом встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, суд на підставі ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням даних про особу обвинуваченого, процесуальних документів, необхідних для ухвалення вироку.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого при вищевикладених обставинах кримінального правопорушення доведена повністю та кваліфікує його дії за ч.4 ст.408 КК України, як дезертирство, тобто самовільне залишенні місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд керується вимогами ст. ст. 65 - 67 КК України, виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до положень статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдання фізичних страждань або приниження людської гідності.

При призначенні покарання обвинуваченому у відповідності до ст.65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які у відповідності до вимог ст.12 КК України є тяжким злочином (ч.5 ст.407 КК України) та особливо тяжким злочином (ч.4 ст.408 КК України).

Обставиною, яка відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 суд визнає щире каяття.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 судом не встановлено.

Відповідно до положень ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Обираючи обвинуваченому ОСОБА_4 вид та міру покарання суд враховує тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, обставину що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, ступінь суспільної небезпеки, сукупність усіх фактичних обставин, які його характеризують: обстановку і спосіб злочинного діяння, його наслідки, дані, що характеризують особу винного, зокрема те, що ОСОБА_4 раніше не судимий, не одружений, проте з його слів проживає у цивільному шлюбі та має на утриманні двох малолітніх дітей, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , є військовослужбовцем, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

З урахуванням вищезазначеного, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання за ч.5 ст.407 КК України у виді 5 років позбавлення волі, за ч.4 ст.408 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Згідно ч.1 ст.70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку про призначення обвинуваченому покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань у виді 5 років 1 місяця.

Саме таке покарання буде необхідним для виправлення та попередження вчинення ОСОБА_4 нових кримінальних правопорушень.

Підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 ст. ст. 69, 75, 76 КК України судом не встановлено.

На переконання суду, лише покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням, тобто з ізоляцією обвинуваченого від суспільства, є справедливим, співмірним і достатнім покаранням для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів.

Відповідно до вимог ст.72 КК України, обвинуваченому ОСОБА_4 слід зарахувати термін попереднього ув`язнення.

Запобіжний захід обраний ОСОБА_4 у виді тримання під вартою ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12.03.2025 до набрання вироком законної сили залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 368-371, 373, 374, 376, 615, КПК України суд,-

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407, ч.4 ст.408 КК України та призначити йому покарання:

за ч.5 ст.407 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;

за ч.4 ст.408 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту його фактичного затримання, а саме з 12 березня 2025 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_4 в строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з 12 березня 2025 року по день набрання цим вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишити без змін.

Вирок суду в частині встановлення обставин справи, дослідження яких було визнане недоцільним, відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, оскарженню не підлягає. В іншій частині вирок може бути оскаржений протягом 30-ти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через суд першої інстанції Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1