Дата документу 21.04.2025 Справа№ 336/4507/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/4507/22 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/259/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 289 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою (з урахуванням доповнень) першого заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню освіту, офіційно не працевлаштований, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 15 травня 1989 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 193, ч. 2 ст. 215-3, ч. 1 ст. 215, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

2) 28 липня 1992 року Жовтоводським міським судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 183-3 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді 3 років 4 місяців позбавлення волі;

3) 23 листопада 1995 року Калінінським районним судом м. Горлівка Донецької області за ч. 4 ст. 222 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді 6 місяців позбавлення волі;

4) 17 березня 1997 рок Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 140, ч. 2 ст. 141, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;

5) 28 вересня 2001 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді 6 років позбавлення волі;

6) 15 травня 2002 року Мелітопольським міським судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі;

7) 10 вересня 2008 року Ялтинським міським судом АР Крим за ч 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі;

8) 25 лютого 2009 року Ялтинським міським судом АР Крим за ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді 4 років та 6 місяців позбавлення волі;

9) 26 липня 2013 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі;

10) 23 грудня 2013 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі;

11) 19 червня 2017 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробування з іспитовим строком 1 рік;

12) 31 серпня 2021 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 2 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробування з іспитовим строком 2 роки;

13) 23 червня 2023 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 310 КК України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавленні волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробування з іспитовим строком 3 роки,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2023 року більш суворим покаранням за цим вироком, призначено остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1415 грн. 85 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Цим же вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 квітня 2025 року задоволено апеляційну скаргу прокурора, вирок в частині кваліфікації дій ОСОБА_8 та призначеного покарання змінено, перекваліфіковано дії ОСОБА_8 з ч. 4 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України, ухвалено вважати засудженим ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 162 КК України до покарання у виді 2 років обмеження волі, за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, до остаточного покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за наступних обставин.

16 червня 2022 року, приблизно о 10.00 годині ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою з раніше знайомим ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку, що розташований за адресою: вул. Ігоря Сікорського, 296, м. Запоріжжя, на проїзній частині, де останні звернули увагу на автомобіль марки «Daewoo» моделі «Nubira II» в кузові універсал, золотистого кольору з д.н.з. НОМЕР_1 , WIN НОМЕР_2 , 2000 року випуску, яким користується потерпіла ОСОБА_12 .

Далі ОСОБА_8 разом з ОСОБА_7 , маючи прямий умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, не маючи законних підстав та відповідних документів на право власності, обравши вказаний транспортний засіб об`єктом вчинення кримінального правопорушення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, переконавшись, що за їх діями ніхто не спостерігає та вони залишаться ніким не поміченими, діючи умисно, повторно, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, а саме реалізації транспортного засобу на металобрухт, після чого ОСОБА_7 через незачинені на замок передні пасажирські двері проник до салону, сів за кермо управління зазначеного автомобіля, а ОСОБА_8 за допомогою м`язової сили рук почав штовхати транспортний засіб до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Після чого, на прохання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , не обізнаний про злочинні наміри ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , на належному йому автомобілі «Шевроле Авео» з д.н.з. НОМЕР_3 , за допомогою буксирувального тросу відтягнув автомобіль марки «Daewoo» моделі «Nubira II» в кузові універсал, золотистого кольору з д.н.з. НОМЕР_1 , WIN НОМЕР_2 , 2000 року випуску, в якому за кермом перебував ОСОБА_7 та на передньому пасажирському сидінні ОСОБА_8 , до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Продовжуючи свої злочинній дії, ОСОБА_8 разом з ОСОБА_7 , залишив автомобіль марки «Daewoo» моделі «Nubira II» в кузові універсал, золотистого кольору з д.н.з. НОМЕР_1 , WIN НОМЕР_2 , 2000 року випуску, вартістю 22 892 гривні 18 копійок, за вказаною адресою для подальшого його приховування, тим самим незаконно заволодів транспортним засобом, яким користується потерпіла ОСОБА_12 , спричинивши останній майнову шкоду у зазначеному вище розмірі.

В апеляційній скарзі (з урахуванням доповнень) прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_7 , внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше 13 разів притягувався до кримінальної відповідальності, має не зняті та не погашені судимості, суспільно-корисною працею не займається, завдана злочинними діями шкода не відшкодована.

Крім того, ОСОБА_7 майже одразу після закінчення іспитового строку вчинив новий злочин, тобто на шлях виправлення так і не став, що свідчить про його свідому антисоціальну поведінку та ігнорування законів України.

Таким чином, у суду першої інстанції не було правових підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Також вважає, що суд першої інстанції повинен був застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, оскільки вчинене кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких корисливих злочинів.

Просить вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, із самостійним виконанням вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2023 року.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу з доповненнями, обвинувачених та їх захисників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченим останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 289 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі, обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення за обставини, що пом`якшують покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, має постійне місце проживання, працює неофіційно, соціально адаптований.

Також суд першої інстанції взяв до уваги, що вчинене кримінальне правопорушення не потягло тяжких наслідків, а обвинувачений дає критичну оцінку своїм діям.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання без ізоляції від суспільства, зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Проте, суд не в достатній мірі врахував, що ОСОБА_7 раніше 13 разів вже притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі, умисних тяжких злочинів проти власності, має не зняті та не погашені в установленому законом порядку судимості, раніше неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, раніше три рази звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що вирок в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд враховує як вищевказані обставини, що не були належним чином взяті до уваги судом першої інстанції, так і дані про особу обвинуваченого, який не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, неповнолітніх чи малолітніх дітей на утриманні не має, не працює, стабільного джерела доходу не має, суспільно-корисною працею не займається, що у сукупності з вчиненням корисливих кримінальних правопорушень свідчить про те, що він заробляє на життя шляхом вчинення злочинів.

Призначаючи ОСОБА_7 остаточне покарання, колегія суддів також враховує приписи абз. 2 п. 22, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», оскільки у разі засудження особи за попереднім вироком до покарання, що належить відбувати реально, засудження особи за останнім вироком на підставі ч. 4 ст. 70 КК України з подальшим звільненням від відбування покарання з випробуванням є неможливим.

Зазначене свідчить про те, що покарання з випробуванням не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.

Разом з тим, враховуючи визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обтяжуючих покарання обставин, колегія суддів вважає за можливе призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК України покарання в мінімальних межах санкції, проте з призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна, оскільки вчинене ним кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких корисливих злочинів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, з його реальним відбуванням, а також із самостійним виконанням вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2023 року, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу (з урахуванням доповнень) першого заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2024 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК України покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Строк відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2023 року, яким ОСОБА_7 був засуджений за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 310 КК України, до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки виконувати самостійно.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4