Номер провадження: 11-кп/813/1312/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали об`єднаних кримінальних проваджень №0001020 від 02.06.2021 року, №0001028 від 05.10.2021 року, №0000025 від 05.01.2022 року та № 0000918 від 06.08.2022 рокуза апеляційними скаргами заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Малиновського (Хаджибейського) районного суду м. Одеси від 30.01.2024 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, освіта середня, неодруженого, офіційно не працюючого, раніше не судимого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, 126-1, ч.3 ст.185 КК України,

встановив:

оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ст.126-1, ч.3 ст.185 КК України та йому призначено покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді 240 (двохсот сорока) годин громадських робіт; за ст.126-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки; за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Відповідно до вимог ч.5 ст.72КК України в редакції Закону від 18 травня 2017 року №2046-VIII, в строк покарання ОСОБА_8 , зараховано термін його попереднього ув`язнення, з 01 листопада 2022 року включно по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід обвинуваченому до набарння вироком законної сили залишено без змін тримання під вартою.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та заходів забезпечення у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватими в тому що, будучи тричі притягнутим до адміністративної відповідальності з обставин спричинення психологічного насильства стосовно своєї матері ОСОБА_10 , на шлях виправлення не став, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільні наслідки і бажаючи настання таких наслідків, маючи на меті вчинення систематичного психологічного насильства щодо своєї матері ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжив вчиняти психологічне насильство відносно своєї матері ОСОБА_10 , яке виражалось у словесних образах, погрозах, приниженні, залякуванні, що потягло за собою наслідки, у вигляді емоційної невпевненості, нездатності захистити себе, та завдав шкоди психічному здоров`ю останньої.

Мотив вчинення даного кримінального правопорушення відносно потерпілої ОСОБА_10 полягає у спричиненні останній моральних страждань. Зокрема, 10 березня 2021 року, 11 березня 2021 року, 13 червня 2021 року, ОСОБА_8 , знаходячись за місцем свого мешкання, а саме по АДРЕСА_2 , розпочинав конфлікти зі своєю матір`ю ОСОБА_10 та вчиняв психологічне насильство, що проявилось у словесних образах відносно потерпілої, висловлюванні на її адресу нецензурних слів, принижування честі та гідності, погроз, тим самим завдав шкоди психічному здоров`ю потерпілій ОСОБА_10 , у зв`язку із чим, відносно ОСОБА_8 було складено адміністративні протоколи (17.03.2021, 19.03.2021, 28.07.2021) та притягнутий рішенням Малиновського районного суду м. Одеси, до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КпАП України.

Так, 02 серпня 2021 року, приблизно о 15 год 30 хв, ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого мешкання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , розпочав конфлікт зі своєю матір`ю ОСОБА_10 , з якою він перебуває у сімейних відносинах, вчинив психологічне насильство, що проявилось у словесних образах відносно потерпілої, висловлюванні на її адресу нецензурних слів, принижування честі та гідності, погроз, тим самим завдав шкоди психічному здоров`ю потерпілої ОСОБА_10 .

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_8 вчинив психологічне насильство відносно своєї матері ОСОБА_10 , що призвело до психологічних страждань, емоційної залежності та погіршення якості життя потерпілої особи.

Крім того, ОСОБА_8 , будучи неодноразово притягнутим до адміністративної відповідальності з обставин спричинення психологічного та фізичного насильства стосовно своєї матері ОСОБА_10 , на шлях виправлення не став, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільні наслідки і бажаючи настання таких наслідків, маючи на меті вчинення систематичного психологічного насильства щодо своєї матері ОСОБА_10 , продовжив вчиняти психологічне насильство відносно своєї матері ОСОБА_10 , яке виражалось у словесних образах, завданню фізичного болю, штовханні, що потягло за собою наслідки, у вигляді емоційної невпевненості, нездатності захистити себе, та завдав шкоди психічному здоров`ю останньої.

Зокрема, 28 липня 2021 року, 26 вересня 2021 року, 28 вересня 2021 року, ОСОБА_8 , знаходячись за місцем свого мешкання, а саме по АДРЕСА_2 , розпочинав конфлікти зі своєю матір`ю ОСОБА_10 та вчиняв психологічне та фізичне насильство, що проявилось у словесних образах потерпілої, висловлюванні на її адресу нецензурних слів, принижуванні честі та гідності, завданні фізичного болю та тим самим завдав шкоди психічному здоров`ю потерпілої ОСОБА_10 , у зв'язку із чим, відносно ОСОБА_8 було складено адміністративні протоколи (09.08.2021, 08.10.2021, 09.10.2021) та притягнуто останнього, рішеннями Малиновського районного суду м. Одеси до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КпАП України.

Так, 01 грудня 2021 року, приблизно о 20 год, ОСОБА_8 , знаходячись за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 23В, розпочав конфлікт зі своєю матір`ю ОСОБА_10 , з якою він перебуває у сімейних відносинах, вчинив психологічне насилля, що проявилось у словесних образах потерпілої, висловлюванні на її адресу нецензурних слів, принижуванні честі та гідності, тим самим завдав шкоди психічному здоров`ю потерпілій. Мотив вчинення даного кримінального правопорушення відносно потерпілої ОСОБА_10 полягає у спричиненні останній моральних страждань, психологічного та фізичного болю.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_8 вчинив психологічне та фізичне насильство відносно своєї матері ОСОБА_10 , що призводить до психологічних страждань, емоційної залежності та погіршення якості життя останньої.

Крім того, 29 вересня 2021 року, приблизно о 10 год 00 хв, ОСОБА_8 , знаходячись вдома за адресою: м. Одеса, вул. Маршала Малиновського, буд. 146, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи з прямим умислом, спрямованим на нанесення тілесних ушкоджень, з мотивів особистої неприязні до потерпілої, переслідуючи мету завдання шкоди здоров`ю, спровокував конфлікт із ОСОБА_10 , яка являється його рідною матір`ю, під час якого він повалив її на землю, та, сівши на живіт потерпілої, почав наносити їй удари в область голови, за допомогою підручного засобу, а саме металевого ковша, який він тримав у правій руці. В загальній кількості потерпілій було нанесено чотири удари металевим ковшом в область голови.

В результаті незаконних дій ОСОБА_8 потерпілій було завдано тілесні ушкодження у вигляді: одинадцяти синців в області голови, один синець на шиї, один синець на лівій молочній залозі, та по одному синцю на обох стегнах. Дані ушкодження утворились від неодноразової ударної дії тупим предметом, також не виключено, що дані ушкодження утворились від ударів рукою, ногою. Дані ушкодження, як окремо так і разом, мають незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше 6-ти днів і за цим критерієм, відповідно до п. 2.3.5 «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р., відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Крім того, у ОСОБА_8 , наприкінці січня місяця 2022 року, у ранковий час доби, точної дати та часу не встановлено, який перебував поблизу будинку АДРЕСА_2 , що на праві власності належить ОСОБА_10 , раптово виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, а саме на заволодіння мультиваркою сірого кольору марки «Zelmer EK 1300», мікрохвильовою піччю білого кольору марки «LG» моделі «МH-6324», із серійним номером 609TAFZ00203, хлібопічкою білого кольору марки «Kenwood BM 250», блендера з насадками білого кольору марки «Bosch MSM66» та телевізора чорного кольору марки «Samsung UE32N4500F», які належать ОСОБА_10 .

У той же час та у тому ж місці, з метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло, діючи умисно, таємно, протиправно, переслідуючи корисливий мотив та мету особистого збагачення за рахунок чужого майна, ОСОБА_8 , зайшовши до подвір`я вказаного будинку АДРЕСА_2 , через двері, які не було зачинено, підійшов до входу в будинок, та упевнившись, що його дії залишаться непомітними для інших осіб, взявся за ручку вхідних дверей даного будинку, які виявились незачиненими на ключ, та зайшов у приміщення будинку. Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, переслідуючи корисливий мотив, з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, діючи умисно, таємно, протиправно, упевнившись, що його дії залишаються не помітними для інших осіб, ОСОБА_8 пройшов до однієї з кімнат помешкання, двері якої було зачинено на замок, та шляхом зламу личинки дверного замку за допомогою цвяходеру, який знайшов у вказаному будинку, останній проник до приміщення вищезазначеної кімнати, та побачивши коробки із мультиваркою сірого кольору марки «Zelmer EK 1300» та мікрохвильовою піччю білого кольору марки «LG» моделі «МH-6324D», із серійним номером 609TAFZ00203, визначив їх предметом свого злочинного посягання, після чого останній взяв у руки коробки із мультиваркою та мікрохвильовою піччю та виніс їх через незачинені вхідні двері будинку. Після чого, ОСОБА_8 , з місця вчинення кримінального правопорушення зник та у подальшому розпорядився викраденим майном, а саме мультиваркою сірого кольору марки «Zelmer EK 1300» та мікрохвильовою піччю марки «LG» модель «МH-6324D», із серійним номером 609TAFZ00203, білого кольору на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілій ОСОБА_10 шкоду на загальну суму 6184 грн.

Продовжуючи свої неправомірні дії, об`єднані єдиним злочинним умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло, переслідуючи корисливий мотив, з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, діючи умисно, таємно, протиправно, упевнившись, що його дії залишаються не помітними для інших осіб, ОСОБА_8 , через два дні повернувся до місця скоєння кримінального правопорушення, точної дати та часу не встановлено, наприкінці січня місяця 2022 року, а саме до будинку АДРЕСА_2 , та упевнившись, що його дії залишаться непомітними для інших осіб, взявся за ручку вхідних дверей даного будинку, які виявились незачиненими на ключ, та зайшов у приміщення будинку. Надалі, ОСОБА_8 пройшов до однієї з кімнат помешкання, двері якої були відчиненими, оскільки раніше ОСОБА_8 зламав личинку дверного замку за допомогою цвяходеру, та проник до приміщення вищезазначеної кімнати, взяв у руки коробки з хлібопічкою білого кольору марки «Kenwood BM 250» та блендером білого кольору з насадками марки «Bosch MSM66» та виніс їх через незачинені вхідні двері будинку. Після чого, ОСОБА_8 , з місця вчинення кримінального правопорушення зник та у подальшому розпорядився викраденим майном, а саме хлібопічкою білого кольору марки «Kenwood BM 250» та блендером білого кольору з насадками марки «Bosch MSM66» на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілій ОСОБА_10 шкоду на загальну суму 8459 грн.

Надалі, продовжуючи свої неправомірні дії, об`єднані єдиним злочинним умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, переслідуючи корисливий мотив, з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, діючи умисно, таємно, протиправно, упевнившись, що його дії залишаються не помітними для інших осіб, ОСОБА_8 , повернувшись до місця скоєння кримінального правопорушення на наступний день, точної дати та часу не встановлено, наприкінці січня місяця 2022 року, а саме до будинку за адресою: АДРЕСА_2 , відкривши двері, що ведуть до подвір`я, підійшов до вхідних дверей вищевказаного будинку, та упевнившись, що його дії залишаться непомітними для інших осіб, взявся за ручку вхідних дверей даного будинку, які виявились незачиненими на ключ, та зайшов у приміщення будинку. В подальшому, ОСОБА_8 пройшов до однієї з кімнат помешкання, двері якої були відчиненими, оскільки раніше останній зламав личинку дверного замку за допомогою цвяходеру, який знайшов у вказаному будинку та проник до приміщення вищезазначеної кімнати, зняв зі стіни телевізор чорного кольору марки «Samsung UE32N4500F» та поклав його у коробку, надалі останній виніс коробку із вказаним телевізором через незачинені вхідні двері будинку. Після чого, ОСОБА_8 , з місця вчинення кримінального правопорушення зник та у подальшому розпорядився викраденим майном, а саме телевізором чорного кольору марки «Samsung UE32N4500F», на власний розсуд, чим спричинив потерпілій майнову шкоду на суму 11399 грн.

Загальна матеріальна шкода, завдана кримінальним правопорушенням потерпілій ОСОБА_10 становить 26 042 гривень.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_8 винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених: ч.1 ст.125 КК України, за кваліфікуючими ознаками - умисне легке тілесне ушкодження; ст.126-1 КК України, за кваліфікуючими ознаками умисне систематичне вчинення психологічного та фізичного насильства, щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань; ч.3 ст.185 КК України, за кваліфікуючими ознаками таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у житло.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор та обвинувачений подали апеляційні скарги.

Прокурор, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації їх дій, просить вирок суду змінити в частині призначення покарання та призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді громадських робіт строком на 200 (двісті) годин. В інший частині вирок прокурор просить залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, прокурор посилається на те, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Зокрема, місцевим судом обвинуваченому ОСОБА_8 призначено покарання у виді громадських робіт, тривалістю 240 (двісті сорок) годин, яке є більшим від найбільшої межі, встановленої санкцією цієї частини статті, за якою місцевий суд визнав особу винною.

Апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 містить вимогу щодо зменшення строку призначеного покарання, із посиланням на неврахуванням судом щирого каяття та визнання вини.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок не оскаржений.

Апеляційний розгляд проведено за відсутності потерпілої, яка будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду до суду не з`явилася, клопотань про відкладення розгляду справи не подавала.

Колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права учасників судового процесу на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

У своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

В судовому засіданні під час розгляду апеляційних скарг, обвинувачений ОСОБА_8 заявив клопотання про закриття кримінального провадження в частині засудження за ч.1 ст.125 та ст.126-1 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника, які підтримали клопотання; прокурора, який не заперечував проти задоволення клопотання; перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційних скарг та клопотання обвинуваченого; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Згідно ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стосовно обґрунтованості заявленого обвинуваченим клопотання прозвільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. У зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, кримінальне провадження закривається судом (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК).

Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Частиною 3 ст. 288 КПК передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, оцінивши доводи сторін кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, з огляду на таке.

Строк давності - це передбачений ст.49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення, що визначено в обвинувальному акті та встановлено судом, і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Чинна ч. 1 ст. 49 КК України передбачає, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Вказаною нормою кримінального закону встановлено: строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення відповідно до класифікації, визначеної приписами ст. 12 КК України, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення; правила обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення і переривання.

Суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність (ч. 3 ст. 288 КПК).

Оскарженим вироком ОСОБА_8 засуджений за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, 126-1, ч.3 ст.185КК України, із застосуванням положень ст.70 КК України призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Кваліфікація дій ОСОБА_8 за інкримінованими йому кримінальними правопорушеннями та доведеність його вини не оспорюється.

Згідно матеріалів кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_8 інкриміновано вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а саме умисне легке тілесне ушкодження; а також ст.126-1 КК України умисне систематичне вчинення психологічного та фізичного насильства, щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань.

Відповідно до положень ст.49 КК України (в чинній редакції) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили, зокрема минуло 3 (три) роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років. При цьому, вказані положення кримінального закону можуть бути застосовані у разі, якщо: протягом вказаного строку особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

Згідно з висновками Об`єднаної Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 05 квітня 2021 року (справа № 328/1109/19), особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у ч. 1 ст. 49 КК диференційовані строки давності за умови, що протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

У даному кримінальному провадженні за епізодами скоєння кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125 та 126-1 КК України, за загальним правилом, початком перебігу строку давності мав би бути день, коли кримінальні правопорушення були вчинені, тобто згідно матеріалів кримінального провадження 29.09.2021 року та 01.12.2021 року, відповідно.

Тобто в даному випадку строк давності притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, мав закінчитися 29.09.2023 року, а за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України 01.12.2024 року.

Однак, відповідно до оскарженого вироку, в подальшому, на прикінці січня 2022 року, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.185 КК України, яке відноситься до тяжких злочинів.

Згідно ч.3 ст.49 КК України перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Передбачений ст. 49 КК України вид звільнення від кримінальної відповідальності застосовується за наявності трьох умов: закінчення зазначених у законі строків; невчинення протягом цих строків нового злочину певного ступеня тяжкості; не ухилення особи від слідства або суду.

Таким чином, зокрема обставиною, що виключає закінчення строків давності за раніше вчинений злочин, є згідно з ч. 3 ст. 49 КК України вчинення даною особою до закінчення зазначених строків хоча б одного нового злочину певної тяжкості, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років. Вчинення такого злочину до закінчення зазначених строків призводить до перериву перебігу давності. Це означає, що час, який минув з дня раніше вчиненого злочину до дня скоєння нового злочину втрачає своє юридичне значення. Він визнається юридично незначущим, забувається і при новому обчисленні строків давності не береться до уваги. При перериванні перебігу давності обчислення строків давності як за раніше вчинений злочин, так і за вчинений новий злочин починається з дня вчинення саме нового злочину, при чому окремо за кожний злочин. Іншими словами, при перериванні давності з дня вчинення нового злочину починають минати самостійно і паралельно два строки давності: один - за раніше вчинений злочин, другий за новий злочин. Ці строки не складаються, не поглинаються, не подовжуються до самого довшого з них, а обчислюються і минають окремо по кожному злочину.

Вказані висновки викладені постанові Верховного Суду від 30.06.2022 року (справа №499/890/18).

Тобто, давність за вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення 29.09.2021 року, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та кримінального правопорушення, 01.12.2021 року, передбаченого ст.126-1 КК України, перервалася вчиненням на прикінці січня 2022 року нового злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що 2-річний та 3-річний строки притягнення до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 та ст.126-1 КК України, ОСОБА_8 необхідно обчислювати від січня 2022 року, тобто за останнім епізодом вчиненого кримінального правопорушення, який минув станом на час апеляційного розгляду, а саме у січні 2024 року та у січні 2025 року, відповідно.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого стосовно суворості призначеного покарання та можливість призначення більш м`якого покарання, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, ніким не оспорюються, тому вони не є предметом апеляційного розгляду (ч.1 ст.404 КПК).

Надаючи оцінку обставинам даного кримінального провадження колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи обвинуваченому покарання за інкримінованими йому діями, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст.65 КК України, врахував характер вчинення кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого та дійшов висновку про необхідність призначення покарання останньому за ч.3 ст.185 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим.

Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Колегія суддів вважає, що врахувавши тяжкість та характер вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати в умовах ізоляції від суспільства.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що судом призначено покарання обвинуваченому в мінімальних межах санкції зазначеної статті.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому за вчинення інкримінованого йому злочину, і чи повинен він його відбувати реально, суд першої інстанції в повній мірі врахував обставини даної справи.

За наведених обставин доводи обвинуваченого про суворість призначеного покарання колегія суддів визнає неспроможними, оскільки призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого, задовольнити клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125, 126-1 КК України, скасувати вирок в частині засудження ОСОБА_8 за ч.1 ст.125, 126-1 КК України, та звільнити його від кримінальної відповідальності, за скоєння кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, 126-1 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, закрити відносно останнього кримінальне провадження в цій частині на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 421, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України задовольнити.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 30.01.2024 року, яким ОСОБА_8 засуджений за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ст.126-1, ч.3 ст.185 КК України скасувати в частині засудження за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ст.126-1 КК України.

Звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ст.126-1 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ст.126-1 КК України, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Виключити з резолютивної частини вироку абзац 2, щодо застосування при призначенні покарання положень ст.70 КК України.

В іншій частині вирок місцевого суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою особою у той самий строк, з моменту отримання ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4