Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/698/24
Провадження № 1-кп/945/404/25
ВИРОК

Іменем України

03 вересня 2025 року м.Миколаїв

Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретарів судових засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (приймає участь дистанційно),

потерпілого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві кримінальне провадження №0000134, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.04.2023 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Петрівка Миколаївського району Миколаївської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України,

встановив:

І. Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним.

Досудовим розслідуванням та судовим слідством встановлено, що 01.04.2023 року близько о 19:30 годині, більш точного часу у ході досудового розслідування встановити не вдалося за можливим, водій ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порушення п.2.9 «а» Правил Дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, із відповідними змінами та доповненнями (далі - ПІДР України), перебуваючи у стані алкогольного сп?яніння, керував технічно справним автомобілем марки Hyundai H-1 реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився у працездатному стані, рухався у світлий (денний) час доби, у ясну погоду без опадів, по сухій, середньозернистій асфальтобетонній проїзній частині автодороги, зі сторони с.Крива Балка, Миколаївського району, Миколаївської області в напрямку автодороги М-14 «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ», в межах с.Половинки, Миколаївського району, Миколаївської області, де мав намір здійснити виїзд на автодорогу М-14 та виконуючи маневр повороту ліворуч, продовжити свій рух у напрямку м.Одеса.

У цей же час, по вищевказаній автодорозі М-14, зі сторони м.Одеси в напрямку м.Миколаєва, у межах крайньої лівої смуги для руху, рухався технічно справний автомобіль Renault Megane реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В подальшому, під час виїзду на автодорогу М-14 та в процесі виконання маневру повороту ліворуч в напрямку м.Одеса, в межах с.Половинки, Миколаївського району, Миколаївської області, водій автомобілю Hyundai H-1 реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_5 порушив вимоги п.п.1.3, 1.5, 2.3 «б», 16.11 Правил дорожнього руху України, а саме: будучи зобов?язаним знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою. відповідно не реагував на її зміни, знаючи та розуміючи, що на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху, а напроти, продовжив рух в обраному напрямку, внаслідок чого допустив зіткнення передньою лівою частиною кузова свого автомобіля з передньою правою частиною автомобіля Renault Megane реєстраційний номер НОМЕР_2 , який перебував під керуванням ОСОБА_7 , при цьому кут між повздовжніми осями транспортних засобів склав 115°±5°.

Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля Renault Megane реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, а саме: саден носу, шиї, лівого передпліччя, перелому обох кісток лівого передпліччя у нижній третині, перелому човноподібної кістки лівого зап?ястка, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_5 вимог п.16.11 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в прямому причинному зв?язку з наслідками, що настали.

ІІ. Позиція обвинуваченого щодо пред`явленого обвинувачення, позиція потерпілої сторони та висновки суду.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні визнав у повному обсязі, щиро каявся і дав показання, які за своїм змістом відповідають викладеним вище обставинам вчинення кримінального правопорушення.

Потерпілий ОСОБА_7 підтримав обставини, викладені в обвинувальному акті та вважав, що необхідності досліджувати письмові докази немає. Крім того, просив суд, призначити ОСОБА_5 покарання, непов`язане із позбавленням волі.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд, ураховуючи думку учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, при цьому, з`ясував те, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

ІІІ. Частина статті Закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

На підставі вищевикладеного, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, під час судового розгляду доведена «поза розумним сумнівом», а дії обвинуваченого вірно кваліфіковані за ч.1 ст.286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, у стані алкогольного сп?яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

ІV. Мотиви суду при призначенні покарання.

Згідно з положеннями ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, у Рішенні №15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.»

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

При призначенні обвинуваченому покарання суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, яка відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_5 є щире каяття.

Обставини, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 не встановлено.

ОСОБА_5 за місцем проживання характеризується позитивно. Також, суд враховує його вік та те, що він офіційно не одружений; неповнолітніх дітей на утриманні немає; офіційно не працевлаштований; раніше не судимий.

ОСОБА_5 вчинив злочин, який відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, за обставини, яка пом`якшує покарання та за відсутності обставин, які обтяжують покарання.

Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 12.06.2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання, призначене судом, має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Наведені обставини у своїй сукупності, свідчать про те, що виправити обвинуваченого ОСОБА_5 та запобігти його злочинній діяльності не можливо без ізоляції від суспільства, в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що обвинувачений має бути засудженим до покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції інкримініруємої йому статті Особливої частини Кримінального кодексу України.

Правових підстав для застосування ст.75 КК України, враховуючи зазначені вище конкретні обставини в їх сукупності та дані про особу винного, суд не знаходить.

Системне тлумачення норм статті 75 КК України дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

При цьому, оскільки покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і, водночас, запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, застосування ст.75 КК України при визначенні покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України обвинуваченому ОСОБА_5 є недоцільним.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Застосування інституту умовного звільнення (ст.75 КК України) до призначеного обвинуваченому покарання не сприятиме меті покарання та не буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Європейський суд у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява №10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Конкретні обставини справи свідчать, що досягнення мети покарання, яка полягає в ізоляції, неможливе без його реального відбування. Отже суд дійшов висновку про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та не є надто суворим чи м`яким.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні.

Крім того, приймаючи рішення про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховував, щозастосування такого покарання є обов`язковим для суду при винесенні вироку за ч.1 ст.286-1 КК України. Також взято до уваги ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_5 перебував у стані алкогольного сп`яніння, що свідчить про зневагу до вимог Правил дорожнього руху України та реальну небезпеку для інших осіб. Тому, визначаючи строк такого покарання, суд дійшов висновку, що справедливим та співмірним буде позбавити ОСОБА_5 права керувати транспортними засобами на строк три роки.

V. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

У кримінальному провадженні заявлені цивільні позови: ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням і ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Згідно із ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Цивільний позивач ОСОБА_7 подав на адресу суду заяву про відмову від позову.

В судовому засіданні цивільний позивач ОСОБА_7 підтримав вказану заяву.

Обвинувачений ОСОБА_5 та прокурор ОСОБА_4 не заперечували щодо прийняття заяви потерпілого ОСОБА_8 про відмову позивача від позову.

Дослідивши заяву, заслухавши думку учасників провадження, суд дійшов такого.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.206 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Згідно з положеннями пункту 4 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Враховуючи те, що цивільний позивач ОСОБА_8 відмовився від позову та його відмова від позову прийнята судом, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Цивільний позивач ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилася. При цьому, подала на адресу суду заяву про залишення її цивільного позову без розгляду.

В судовому засіданні учасники судового провадження не заперечували щодо задоволення заяви цивільного позивача.

Дослідивши заяву, заслухавши думку учасників провадження, суд дійшов такого.

Згідно з положеннями п.5) ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Відповідно до ч.2 ст.257 ЦПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Враховуючи, що цивільним позивачем ОСОБА_8 було подано заяву про залишення позову без розгляду, позовну заяву, на підставі п.5) ч.1 ст.257 ЦПК України, слід залишити без розгляду.

Речовими доказами у даному кримінальному провадженні є: транспортний засіб Hyundai H-1 реєстраційний номер НОМЕР_1 , який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_5 та транспортний засіб Renault Megane реєстраційний номер НОМЕР_2 , який передано на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_7 .

Питання щодо речових доказів слід вирішити на підставі ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні складаються з витрат на проведення: судової автотехнічної експертизи по дослідженню технічного стану транспортного засобу Renault Megane реєстраційний номер НОМЕР_3 (висновок експерта №CE-19/115-23/4889-IТ від 13.04.2023 року) у розмірі 1912 грн 00 коп.; автотехнічної експертизи по дослідженню технічного стану транспортного засобу Hyundai H-1 реєстраційний номер НОМЕР_1 (висновок експерта № CE-19/115-23/4891-ІТ від 28.04.2023 року) витрати у розмірі 1912 грн 00 коп.; транспортно-трасологічної експертизи (висновок експерта №CE-19/115-23/4892-IT від 14.04.2023 року)у розмірі 3824 грн 00 коп.; автотехнічної експертизи по дослідженню обставин та механізму ДТП (висновок експерта №CE-19/115-24/3182-IT від 13.03.2023 року) у розмірі 3029 грн 12 коп.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні.

Оскільки процесуальні витрати документально підтверджені, вони підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_5 .

У вказаному кримінальному провадженні відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід не застосовувався. До набрання вироком законної сили суд вважає за можливе не обирати відносно ОСОБА_5 запобіжний захід.

Керуючись ст.100, ч.3 ст.349, ст.368, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Початок строку відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_5 обчислювати з дня приведення вироку до виконання, з моменту його затримання.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_5 не обирати.

Прийняти відмову цивільного позивача ОСОБА_7 від позову до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням закрити.

Суд роз`яснює цивільному позивачу ОСОБА_7 , що відповідно до частини 2 статті 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави витрати на проведення: судової автотехнічної експертизи по дослідженню технічного стану транспортного засобу Renault Megane реєстраційний номер НОМЕР_3 (висновок експерта №CE-19/115-23/4889-IТ від 13.04.2023 року) у розмірі 1912 грн 00 коп.; автотехнічної експертизи по дослідженню технічного стану транспортного засобу Hyundai H-1 реєстраційний номер НОМЕР_1 (висновок експерта № CE-19/115-23/4891-ІТ від 28.04.2023 року) витрати у розмірі 1912 грн 00 коп.; транспортно-трасологічної експертизи (висновок експерта №CE-19/115-23/4892-IT від 14.04.2023 року)у розмірі 3824 грн 00 коп.; автотехнічної експертизи по дослідженню обставин та механізму ДТП (висновок експерта №CE-19/115-24/3182-IT від 13.03.2023 року) у розмірі 3029 грн 12 коп, а всього 10677 (десять тисяч шістсот сімдесят сім) грн 12 коп.

Речовий доказ транспортний засіб Hyundai H-1 реєстраційний номер НОМЕР_1 , який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_5 вважати таким, що повернений останньому.

Речовий доказ транспортний засіб Renault Megane реєстраційний номер НОМЕР_2 , який передано на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_7 вважати таким, що повернений останньому.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, з урахуванням особливостей апеляційного оскарження, передбачених ч.2 ст.394 КПК України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому і прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1

03.09.2025