Справа № 135/818/24
Провадження № 1-кп/135/23/25
УХВАЛА

Іменем України

30.05.2025 Ладижинський міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Під час судового розгляду до суду надійшла угода про примирення, укладена між потерпілою ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_4 .

Виходячи із змісту даної угоди, обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, погодився на призначення узгодженого покарання, отримав роз`яснення наслідків укладення та затвердження угоди, що передбачені ст. 473 КПК України, та наслідків невиконання угоди. Згідно угоди сторони погодилися на призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за ст. 286-1 ч.1 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

В судовому засіданні обвинувачений просив затвердити укладену між ним та потерпілою угоду про примирення. Потерпіла проти затвердження вказаної угоди судом не заперечувала та просила її затвердити. Захисник просив затвердити угоду про примирення.

Прокурор в судовому засіданні просив відмовити у затвердженні угоди про примирення, оскільки угода не відповідає вимогам кримінального та кримінально-процесуального законодавства, також вказав на м`якість передбаченого угодою покарання.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та всі обставини укладення угоди про примирення, суд приходить до такого висновку.

Пунктом 1 частини 1 статті 468 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні може бути укладена угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.

Відповідно з ч. 3 ст. 469 КПК України угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

У відповідності до ст. 474 КПК України після перевірки угоди на відповідність чинному законодавству, суд ухвалює рішення про затвердження угоди про примирення чи відмови у затвердженні угоди у разі встановлення підстав, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК України.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 474 КПК України суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону; умови угоди не відповідають інтересам суспільства; умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України суд, призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно ч. 3 ст. 65 КК України підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтями 69 і 69-2 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються: з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди; надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення; вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності; вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин; вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність; вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого; вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності; виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, поєднане з вчиненням кримінального правопорушення у випадках, передбачених цим Кодексом. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

У постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 297/562/17 (провадження № 51-329км18) висловлено правову позицію за якою передбачені п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної.

При цьому, факт визнання засудженим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого як обставину, що пом`якшує покарання. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки (Постанова колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 520/16394/16-к (провадження № 51-26км18)

Згідно ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Відповідно до вимог Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7 призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, тобто в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Санкція зазначеної частини статті передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від трьох до п`яти років.

При цьому, угодою про примирення сторонами узгоджене покарання за ч. 1 ст. 286-1 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн та позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Так, в угоді було узгоджено застосування положень ст. 69 КК України при призначенні покарання. У той же час, у змісті угоди не зазначено, які конкретні пом`якшуючі обставини сторони угоди визнають такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та відсутнє мотивування щодо кожної обставини.

Крім того, виходячи з вищенаведеного, є підстави стверджувати про відсутність чіткого зазначення в угоді декількох пом`якшуючих обставин, необхідних для можливості застосування ст. 69 КК України, і не просто пом`якшуючих, а які істотно знижують ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення, і в чому вони визнаються саме істотними.

Крім того, в умовах угоди відсутнє умотивування необхідності та можливості при призначенні ОСОБА_4 покарання перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.1 ст. 286-1 КК України.

Також відсутнє обґрунтування чому із різноманіття видів покарань, визначених у ст. 51 КК України, обрано покарання у вигляді штрафу, яким чином обґрунтовано його розмір та його достатність для визначеної ч. 2 ст. 50 КК України мети покарання.

Суд вважає, що умови угоди не відповідають інтересам суспільства, тому що згідно пред`явленого обвинувачення, яке було визнане обвинуваченим в угоді, зазначено, що він керував транспортним засобом, перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння.

Наведене свідчить, що згідно пред`явленого обвинувачення та викладено тексту угоди видно, що обвинувачений поставив під небезпеку не лише своє життя і здоров`я, а й інших учасників дорожнього руху, зокрема, потерпілої. При цьому, така небезпека була не гіпотетичною, а реальною.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).

Разом з тим, саме по собі керування транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння тягне за собою адміністративну відповідальність передбачену ч. 1 ст. 130 КУпАП, санкція якої передбачає безальтернативне покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Разом з тим, кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 має значно більшу суспільну небезпеку, ніж адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки згідно пред`явленого звинувачення зазначено також, що за наслідками дорожньо-транспортної події потерпіла отримала середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Враховуючи викладене, проаналізувавши зміст угоди про примирення, та перевіривши відповідність угоди вимогам КПК України та КК України суд дійшов висновку, що наявні підстави передбачені п. 1, 2 ч. 7 ст. 474 КПК України для відмови в затвердженні угоди.

Згідно положень ч. 7 ст.474 КПК у випадку відмови у затвердженні угоди судове провадження продовжується в загальному порядку.

Керуючись ст.ст. 314, 315, 316, 469, 474 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В затвердженні угоди про примирення від 12.05.2025, укладеної у даному кримінальному провадженні між потерпілою ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_4 - відмовити.

Судове провадження продовжувати в загальному порядку.

Ухвала суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали буде оголошено 02.06.2025 о 16 год 30 хв.

Суддя