Справа № 639/947/23
№ провадження 1-кп/646/119/2025
УХВАЛА

про продовження строку запобіжного заходу

30 липня 2025 року м. Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова у складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000086 від 29.09.2022р. за обвинуваченням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.1 ст.111-1 та ч.1 ст.111-2 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Основ`янський районний суд міста Харкова здійснює розгляд вищевказаного кримінального провадження.

У судовому засіданні прокурор заявила клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою строком на 60 діб, посилаючись на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, яка підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, частина яких вже досліджена судом. Також прокурор вважає, що існують ризики, передбачені п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України. Так, на переконання прокурора, про ризик втечі ОСОБА_9 свідчить тяжкість обвинувачення у сукупності з тією обставиною, що до моменту затримання він залишив місце свого проживання у м. Куп`янськ, а органу досудового розслідування не було відоме місце його мешкання. Крім того, прокурор вважає, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків для того, щоб домогтися зміни їх показань, оскільки він обізнаний про обставини особистої ситуації свідків, у тому числі, місця проживання, роботи та сімейного стану свідків. При цьому за встановленою процесуальним законом процедурою суд безпосередньо сприймає показання свідків у судовому засіданні. Тому цей ризик продовжує існувати до моменту безпосереднього отримання показань свідків під час судового розгляду. ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину в умовах збройної агресії проти України та воєнного стану. Прокурор вважає, що застосування до обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу є неможливим з огляду на вищевказані чинники, а також з урахуванням фактичних обставин інкримінованих ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, які свідчать про підвищений ступінь суспільної небезпеки обвинуваченого.

Захисник ОСОБА_6 заперечував проти клопотання прокурора та заявив клопотання, яким просить змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави на тримання під вартою з визначенням розміру застави та у разі її внесення з покладанням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України. В обґрунтування свого клопотання захисник посилається на тривалість тримання ОСОБА_9 під вартою, а також на те, що з часом інтенсивність ризиків зменшується і лише обґрунтована підозра не може бути підставою для продовження строку тримання під вартою. Захисник вважає, що обвинувачення не обґрунтоване, не підтверджене допустимими доказами. На переконання захисника частина представлених стороною обвинувачення доказів була отримана з істотним порушенням вимог КПК України. Прокурор Жовтневої окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_5 , звертаючись до слідчого судді з клопотаннями про проведення обшуків та арешту майна, не була включена до групи прокурорів у даному кримінальному провадженні, наслідком чого є недопустимість доказів, отриманих в результаті вищевказаних слідчих (процесуальних) дій. Допитані під час судового розгляду свідки не знайомі з обвинуваченим особисто. Обвинувачений має сім`ю, малолітніх дітей на своєму утриманні, не судимий, має зареєстроване місце проживання та місце роботи, а також ряд рухомого та нерухомого майна у власності, що свідчить про існування у нього міцних соціальних зв`язків. Крім того, згідно з ч.6 ст.176 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не визначено як безальтернативний винятковий запобіжний захід, про що зазначив у своєму рішенні від 19.06.2024 Конституційний Суд України. Захисник вважає, що з урахуваннях цих обставин запобіжний захід ОСОБА_9 може бути змінений або суд повинен визначити розмір застави як альтернативний триманню під вартою запобіжний захід. Також захисник ОСОБА_6 посилався на рішення Конституційного Суду України від 25.06.2019, яким було визнано неконституційною норму частини 5 статті 176 КПК України, яка встановлювала безальтернативне правило застосування в якості запобіжного заходу тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_7 заперечував проти клопотання прокурора, підтримав клопотання захисника ОСОБА_6 та доводи, якими воно обгрунтовано, а також додатково пояснив, що обвинувальний акт не містить посилань на наявність у ОСОБА_9 зв`язків з ФСБ, і судом не досліджувалися будь-кі докази на підтвердження такої обставини.

Захисник ОСОБА_8 також заперечував проти клопотання прокурора та підтримав клопотання захисника ОСОБА_6 , а також зазначив, що прокурор у клопотанні не просить не визначати розмір застави, отже, суд може визначити розмір застави обвинуваченому як альтернативного запобіжного заходу.

Обвинувачений заперечував проти клопотання прокурора та підтримав клопотання та доводи своїх захисників.

Прокурор заперечувала проти доводів сторони захисту та наполягала на продовженні строку тримання обвинуваченого під вартою без визначення розміру застави.

Вислухавши сторони, дослідивши доводи їх клопотань, суд приходить до наступного.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.11.2022р. до ОСОБА_9 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався.

Існує обґрунтована підозра у вчиненні ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.111-1 та ч. 1 ст.111-2 КК України, які є кримінальним проступком та особливо тяжким злочином відповідно та за які передбачене покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років (за ч.1 ст.111-1 КК) та у виді позбавленням волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої (за ч.1 ст.111-2 КК).

Обґрунтована підозра це інформація, яка могла б переконати об`єктивного спостерігача, що обвинувачений, можливо, вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

При цьому оцінка доказів, які досліджуються під час судового розгляду, надається за його результатами на відповідній стадії (у нарадчій кімнаті), коли суд аналізує кожен доказ окремо та усі докази у їх сукупності та взаємозв`язку.

Виключення можуть становити очевидно недопустимі докази, дослідження яких неможливе у судовому засіданні за правилами ч. 2 ст. 89 КПК України. Проте, судом не встановлено очевидної недопустимості доказів. Отже, суд наддасть їм оцінку у нарадчій кімнаті.

Суд вже зазначав у попередніх ухвалах, що висновок про недоведеність інкримінованого обвинувачення може мати місце лише за результатами судового розгляду. А на цій стадії судового розгляду суд оцінює інкриміноване обвинувачення лише з точки зору наявність інформації, яка може переконати об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачений, міг вчинити інкриміновані злочини.

Це стосується і доводів сторони захисту про відсутність у прокурора відповідних повноважень у кримінальному провадженні.

Отже, посилаючись на відсутність доказів вчинення ОСОБА_9 інкримінованих йому дій, сторона захисту плутає поняття «обгрунтована підозра» та «доведеність обвинувачення».

Окрім обґрунтованої підозри існує ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, ризик переховування обвинуваченого від суду (ризик втечі).

Так, ОСОБА_9 є уродженцем м. Куп`янськ Харківської області, громадянином України, одруженим, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, має зареєстроване місце проживання у с. Петропавлівка Куп`янського району Харківської області, раніше не судимий, працює директором Приватного підприємства «Полесадсервіс». Отже, зареєстроване місце проживання та місце роботи знаходиться у прикордонному з Російською Федерацією районі, на відстані менш ніж у 40 км до державного кордону України з Російською Федерацією. Куп`янський район на цей час частково перебуває під окупацією державою-агресором та відноситься до територій, де ведуться бойові дії. Тому на цій території органи державної влади України мають обмежені можливості контролю державного кордону України з Російською Федерацією та умовної лінії між підконтрольною державній владі територією України та тимчасово окупованою територією України.

При цьому ОСОБА_9 обвинувачується у пособництві державі-агресору протягом окупації Куп`янського району, зокрема, шляхом встановлення дружніх контактів зі співробітниками спецслужби держави-агресора, отримання дозвільних документів у сфері торгівлі від представників окупаційної влади, а також передачі матеріальних ресурсів до Російської Федерації. Враховуючи наявність обґрунтованої підозри, це дає достатні підстави вважати, що у обвинуваченого існують соціальні зв`язки з представниками окупаційної влади держави-агресора, а отже на території Російської Федерації та суміжних з Куп`янським районом тимчасово окупованих територіях України.

З огляду на серйозність обвинувачення та, відповідно тяжкість можливих правових наслідків кримінально-правового переслідування ОСОБА_9 державою, ці обставини свідчать про існування ризику переховування обвинуваченого від суду.

Наявність у обвинуваченого дружини та неповнолітніх дітей, а також місця проживання у м. Харкові, де його дружина та діти проживають як внутрішньо переміщені особи, не є гарантією його належної поведінки та запобіжником ризику втечі, враховуючи тяжкість можливих правових наслідків для нього в результаті кримінального переслідування.

У сім`ї обвинуваченого відсутній тривалий зв`язок з м. Харковом, в якому дружина та діти обвинуваченого проживають як внутрішньо переміщені особи.

Що стосується ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків, то суд приходить до висновку про його відсутність, оскільки не допитаним у судовому засіданні залишився один свідок сторони обвинувачення, яка не може забезпечити його явку до суду протягом двох років.

В той же час, хоча зі збільшенням часу, проведеного під вартою, ризик втечі зменшується (згідно з правилом, яке сформоване Європейським судом з прав людини у своїй практиці, зокрема, у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria)), але він досі залишається актуальним.

Враховуючи всі вищевказані обставини, суд приходить до висновку, що єдиним ефективним запобіжним заходом, який здатен забезпечити виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків та запобігти ризику втечі.

За правилами абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України суд не визначає розмір застави з огляду на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, тяжкість обвинувачення, а також обставини, які свідчать про ризик переховування обвинуваченого від суду.

Застосування застави можливе тоді, коли суд переконається, що ризик втратити внесену заставу утримує підозрюваного, обвинуваченого від вчинення дій, які можуть перешкодити правосуддю. Тобто застава повинна бути достатньою гарантією для стримування обвинуваченого від дій, які можуть перешкоджати завданням кримінального провадження.

В той же час, з урахуванням серйозності обвинувачення та наведених вище ризиків у суду немає впевненості, що застава або інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_9 покладених на нього процесуальних обов`язків та гарантує запобіганню ризику втечі.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про наявність гарантій явки обвинуваченого до суду.

Отже, проаналізувавши усі вищевказані обставини, суд приходить до висновку, що більш м`які запобіжні заходи, у тому числі домашній арешт та застава (як альтернативний запобіжний захід) не зможуть забезпечити виконання задач кримінального провадження та гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Подальше тримання ОСОБА_9 під вартою є виправданим через існування дійсного суспільного інтересу, який, незважаючи на правила презумпції невинуватості, переважує правило поваги до особистої свободи.

Щодо посилань сторони захисту на рішення Конституційного Суду України, то суд у попередніх ухвалах вже неодноразово надавав на них відповіді. Так, щодо рішення Конституційного Суду України від 19.06.2019, то КСУ розглядав питання конституційності положень ч.6 ст.176 КПК України у чинній редакції, то ця правова норма передбачає, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Так, суд вже зазначав, що п.5 ч.1 ст.176 КПК України не встановлює правила безальтернативності запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Рішенням від 19.06.2024 КСУ визнав такою, що відповідає Конституції України (є конституційною), частину шосту статті 176 Кримінального процесуального кодексу України. Конституційний Суд України зазначив, що статтю 176 Кодексу Законом України „Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо удосконалення відповідальності за колабораційну діяльність та особливостей застосування запобіжних заходів за вчинення злочинів проти основ національної та громадської безпеки від 14 квітня 2022 року № 2198-IX доповнено частиною шостою задля захисту національних інтересів України, захисту української державності „від злочинів проти національної і громадської безпеки, та недопущення ухилення винними особами від відбуття кримінального покарання за вчинення злочинів вказаної категорії, а також злочинів проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку. Унаслідок таких законодавчих змін за частиною шостою статті 176 Кодексу запобіжний захід у вигляді тримання під вартою застосовують лише під час дії воєнного стану, за наявності ризиків, визначених статтею 177 Кодексу, до осіб, яких підозрюють або обвинувачують у вчиненні певного переліку злочинів (статті 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України). Конституційний Суд України вбачає правомірною мету, з якою законодавець доповнив частиною шостою статтю 176 Кодексу, маючи намір посилити захист суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України за рахунок установлення вказаною нормою Кодексу тимчасово (на період дії воєнного стану) особливого порядку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до осіб, яких підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочинів, які за тяжкістю й характером є наднебезпечними в умовах воєнного стану.

Крім того, КСУ наголосив, що з огляду на приписи статті 131, частин першої, третьої статті 176, статті 177, частини першої статті 183 Кодексу, запобіжні заходи у кримінальному провадженні використовують для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного або обвинуваченого, тримання під вартою є винятковим і найбільш суворим серед таких запобіжних заходів, як особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, оскільки під час його застосування особу позбавляють свободи. Водночас такий запобіжний захід порівняно з указаними більш м`якими запобіжними заходами за певних умов може стати єдиним дійсно дієвим й обґрунтованим запобіжним заходом для виконання завдань кримінального провадження, зокрема, в умовах воєнного стану, коли забезпечення правопорядку в державі ускладнено, а масові загрози життю і здоров`ю людей, іншим їхнім засадничим правам і свободам надвисокі. За таких умов без тримання особи під вартою, особливо якщо така потреба зумовлена тяжкістю й характером злочинів, у яких підозрюють або обвинувачують особу, наявністю ризиків, визначених статтею 177 Кодексу, практично неможливо буде забезпечити виконання цією особою процесуальних обов`язків, запобігти її спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, іншій неналежній процесуальній поведінці, що перешкоджатиме здійсненню кримінального провадження або й зовсім унеможливить його й створюватиме у зв`язку із цим загрози низці публічних інтересів.

Посилання сторони захисту на рішення Конституційного Суду України від 25.06.2019 у справі №7-р/2019 є нерелевантними, оскільки вказаним рішенням було визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини п`ятої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, яким передбачено, що запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 Кримінального кодексу України.

Це стосувалося частини 5 статті 176 КПК України у попередній, а не чинній на цей час редакції, яка передбачала, що запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 Кримінального кодексу України.

Отже, ця норма встановлювала безальтернативність запобіжного заходу, які застосовувалися до осіб , які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 Кримінального кодексу України.

Проте, чинна норма (ч.6 ст.176 КПК України) такої безальтернативності не визначає, як про це зазначено вище.

При цьому слід звернути увагу, що від початку набрання чинності КПК України в редакції 2012 року діє правова норма (ч.4 ст.183 КПК України), як дозволяє суду не визначати розмір застави як альтернативного запобіжного заходу за наявності передбачених законом підстав: щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; щодо злочину, який спричинив загибель людини; щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею. З 27.06.2020 цей перелік був доповнений такою підставою як щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України, а з 31.12.2020 - щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Законом України від 14.04.2022, який набрав чинності 23.04.2022 (з подальшими змінами) частину четверту статті 183 КПК України доповнено абзацем восьмим, який передбачає, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

У цьому кримінальному провадженні існує суспільний інтерес, пов`язаний з особливою вразливістю публічних інтересів в період дії воєнного стану та необхідністю захисту національної безпеки держави у зв`язку з невиправданою збройною агресією РФ проти України, її посяганням на суверенітет та територіальну цілісність України.

Кримінальні правопорушення, вчинення яких інкримінується ОСОБА_9 , відносяться до тих, які посягають на основи національної безпеки України, сфера якої під час воєнного стану та в умовах невиправданої військової агресії РФ проти України, є особливо вразливою.

З урахуванням всіх вищенаведених обставин суспільний інтерес у цьому кримінальному провадженні, який може бути забезпечений триманням обвинуваченого під вартою, переважає право обвинуваченого на свободу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.176-178, 183, 199, 369-372 КПК Україні, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 27.09.2025 року включно.

Відмовити у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу.

Строк дії ухвали до 27.09.2025 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а обвинуваченим, якщо він перебуває під вартою - у той же строк з моменту вручення копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3