УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року

м. Київ

справа № 161/21066/23

провадження № 51 - 1454 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 жовтня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 21 січня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0001172 від 01 листопада 2023 року, щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Луцька Волинської області, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

за її обвинуваченням у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 жовтня 2024 року ОСОБА_4 засуджено за ст. 125 ч. 1 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 15 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального проступку за таких обставин.

31 жовтня 2023 року близько 16 години 20 хвилин у під`їзді № 1 будинку АДРЕСА_3 , у ході словесного конфлікту, який виник на ґрунті неприязних відносин, ОСОБА_4 умисно схопила потерпілу ОСОБА_6 за волосся та, утримуючи її, потягнула до низу, після чого нанесла один удар рукою в голову та знову схопила за волосся і нанесла один удар рукою в область потиличної ділянки голови. У подальшому ОСОБА_4 , слідуючи за ОСОБА_6 , на прибудинковій території за вищевказаною адресою, поблизу автомобіля потерпілої, умисно схопила рукою останню за волосся та потягнула до низу, заподіявши потерпілій ОСОБА_6 легкі тілесні ушкодження.

Також 02 листопада 2023 року об 11 годині 12 хвилин на прилеглій території до будинку № 10-А, за вищевказаною адресою, ОСОБА_4 у ході словесного конфлікту, який виник на ґрунті неприязних відносин, умисно, повторно нанесла один удар долонею руки в область лівої щоки потерпілої ОСОБА_6 , заподіявши потерпілій ОСОБА_6 тілесне ушкодження, яке за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 21 січня 2025 року апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості, просить скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення (проступку) та невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи.

В обґрунтування своїх вимог захисник вказує, що суд першої інстанції: не звернув уваги на розбіжності у показаннях потерпілої ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; не зважив, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження цивільного позову про стягнення моральної шкоди; не враховано, що давність тілесних ушкоджень відповідно до висновку експерта № 656 від 03 листопада 2023 року становить більше 3-х діб, що виходить за межі події, яка трапилась; не взяв до уваги, що висновок вищезазначеної експертизи не містить чіткого причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_4 та настання негативних наслідків для потерпілої. При цьому захисник зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував такі її доводи апеляційної скарги та не надав на них належні відповіді. З урахуванням наведеного, захисник вважає, що сторона обвинувачення не довела єдиний злочинний умисел вказаний у двох продовжуваних епізодах, де в першому були нанесені тілесні ушкодження потерпілій шляхом утримування її за волосся, а у другому нанесення удару по щоці потерпілої, що становить окремий і самостійний склад злочину. Зазначає, що інших, прямих доказів, які б підтверджували вчинення ОСОБА_4 інкримінованого їй кримінального проступку стороною обвинувачення не надано.

Також посилається на призначення ОСОБА_4 суворого покарання, зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій при призначенні їй покарання безпідставно послались лише на позицію потерпілої, без урахування обставин цієї справи, даних про особу засудженої, зокрема того, що ОСОБА_4 має на утриманні трьох дітей, яких вона сама виховує.

Вважає, що сума моральної шкоди, визначена судом у розмірі 15 000 грн, є завищеною, необґрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки потерпілою ОСОБА_6 не надано жодних доказів про понесення нею моральної шкоди. В матеріалах справи відсутні підтвердження щодо реальних змін у житті потерпілої ОСОБА_6 , перебування її на тривалому лікуванні або даних про перенесені нею моральні страждання.

Суд апеляційної інстанції, на думку захисника, в порушення вимог ст. 419 КПК України належним чином не перевірив доводи її апеляційної скарги, не обґрунтував своє рішення та безпідставно залишив апеляційну скаргу без задоволення.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо

з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального

та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу,

та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України

та на які є посилання в касаційній скарзі захисника, не є відповідно до вимог

ст. 433 ч. 1, ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_4

у нанесенні умисних тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 , тобто кримінального проступку, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, підтверджуються безпосередньо дослідженими і оціненими судом доказами.

Як убачається з копії вироку місцевого суду, вирішуючи питання про доведеність вини ОСОБА_4 за пред`явленим їй обвинуваченням, суд першої інстанції безпосередньо дослідив та дав оцінку усім доказам у кримінальному провадженні, ретельно з`ясував обставини кримінального проступку, врахував позицію і доводи сторони захисту про недоведеність винуватості ОСОБА_4 . У вироку суд навів мотиви, з яких визнав вищезазначені доводи необґрунтованими, і на підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, обґрунтовано послався на належні та допустимі докази.

З вироку суду вбачається, що ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального проступку визнала частково та заперечувала той факт,

що 31 жовтня 2023 року вона наносила тілесні ушкодження потерпілій і вказала на те, що лише випадково зачепила її волосся, а 02 листопада 2023 року між нею та потерпілою виник спровокований потерпілою ОСОБА_6 конфлікт, під час якого ОСОБА_4 на емоціях вдарила потерпілу по щоці.

Суд першої інстанції перевірив такі показання і зазначив, що ОСОБА_4 фактично своєї вини не визнала. При цьому суд дійшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у спричиненні потерпілій легких тілесних ушкоджень, пославшись на безпосередньо досліджені і оцінені ним докази, в тому числі і показання потерпілої ОСОБА_6 . Суд вказав, що потерпіла в судовому засіданні підтвердила факт нанесення їй тілесних ушкоджень за вказаних обставин і це узгоджується з її показаннями наданими під час проведення з нею слідчого експерименту та протоколом огляду предмета від 07 листопада 2023 року, відповідно до якого з відеозапису камери біля під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_4 31 жовтня 2023 року поблизу автомобіля потерпілої взяла останню за волосся та потягнула її. Крім того, місцевий суд на підтвердження обставин події, які мали місце 02 листопада 2023 року щодо нанесення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 послався на показання свідка ОСОБА_9 , який був очевидцем подій цього дня, які узгоджуються з протоколом слідчого експерименту від 03 листопада 2023 року, де свідок надав аналогічні показання та детально відтворив механізм і локалізацію нанесених тілесних ушкоджень. Свідок ОСОБА_8 (поліцейська) вказала, що вона безпосередньо бачила як ОСОБА_4 завдала рукою удар в щоку потерпілій, такі показання узгоджуються з протоколом огляду предмета від 29 листопада 2023 року та безпосередньо дослідженими відеозаписами з боді-камер поліцейських.

У вироку суд першої інстанції також послався на інші докази, належним чином їх проаналізував, врахував і показання свідка ОСОБА_7 (поліцейський), який також був присутній під час подій та показав в судовому засіданні, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відбувався конфлікт, однак моменту удару він не бачив.

З висновків експертиз № 656 та № 655 від 03 листопада 2023 року суд першої інстанції встановив наявність тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_6 , які належать до категорії легких тілесних ушкоджень, а саме крововилив в потилиці волосяної частини голови та садно слизової оболонкиповерхні лівої щоки.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, зокрема і показанням ОСОБА_4 , потерпілої, свідків, висновкам експертиз, дійшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_4 інкримінованого їй кримінального проступку та правильно кваліфікував її дії за ст. 125 ч. 1 КК України.

Суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження в межах пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення у заподіянні нею потерпілій ОСОБА_6 31.10.2023 року та 02.11.2023 року легких тілесних ушкоджень і визнавши її винною за цими епізодами обвинувачення, кваліфікувавши такі дії за ст. 125 ч. 1 КК України, а тому доводи касаційної скарги в частині кваліфікації дій ОСОБА_4 є безпідставними.

Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

При залишенні апеляційної скарги без задоволення суд апеляційної інстанції має зазначити підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, тобто процесуальний закон вимагає від суду проаналізувати доводи, викладені в апеляційній скарзі, і дати на них мотивовані відповіді.

З копії ухвали апеляційного суду вбачається, що захисник ОСОБА_5 , не погодившись із висновком суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні проступку, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, оскаржила його до Волинського апеляційного суду, подавши апеляційну скаргу.

З рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 є аналогічними за змістом доводам її касаційної скарги щодо недоведеності вини ОСОБА_4 в пред`явленому обвинуваченні, а саме відсутність прямих доказів на підтвердження її винуватості.

Суд апеляційної інстанції в межах апеляційної скарги захисника, належним чином, з врахуванням вимог ст. 404 КПК України, перевірив викладені у ній доводи, визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що сукупність зібраних доказів підтверджує вину ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України.

При цьому апеляційний суд проаналізував та дав оцінку висновкам суду першої інстанції щодо належних та достатніх доказів, які підтвердили факт нанесення ОСОБА_4 потерпілій ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги захисника, апеляційний суд зазначив, що з аналізу показань потерпілої, свідків, самої ОСОБА_4 , яка не заперечувала наявність конфлікту між нею та потерпілою, та письмових доказів вбачається, що винуватість ОСОБА_4 у нанесенні потерпілій ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень підтверджена показаннямисвідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (поліцейські) про наявність конфлікту між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , яких вони намагались заспокоїти. При цьому свідок ОСОБА_7 самого моменту удару не бачив, також не бачив і того, щоб ОСОБА_6 наносила удари ОСОБА_4 , а свідок ОСОБА_8 безпосередньо бачила як обвинувачена нанесла удар рукою в щоку потерпілої, однак потерпіла ударів обвинуваченій не наносила і не провокувала останню.

Також апеляційний суд перевірив доводи захисника про недопустимість показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 через розбіжності даних чи вибіркове їх висвітлення та зазначив, що показання вказаних вище свідків отримані у передбаченому КПК України порядку під час судового засідання, в ході якого останніх було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, а тому відповідно до ст. 85 КПК України їх показання є допустимими доказами. Також апеляційний суд зазначив, що вказані показання послідовні, інформативні і дають змогу відтворити всі обставини кримінального правопорушення, які були до, на момент та після його вчинення, а томувизнав доводи захисника в цій частині безпідставними.

Щодо неправомірної (провокативної) поведінки потерпілої ОСОБА_6 , на що посилалась захисник в апеляційній скарзі, апеляційний суд зазначив, що кримінальне провадження здійснюється щодо ОСОБА_4 та вчинення останньою протиправних дій стосовно потерпілої ОСОБА_6 , свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 вказували, що потерпіла ударів не наносила, а відомості про отримання ОСОБА_4 тілесних ушкоджень в період часу, коли відбулися події, відсутні.

Також апеляційний суд вказав, що згідно з протоколом огляду предмету від 07 листопада 2023 року (зображення № 3, 4) ОСОБА_4 , розійшовшись із ОСОБА_6 у різні сторони, повертається та починає бігти в сторону ОСОБА_6 і надалі, перебуваючи біля автомобіля потерпілої, взяла лівою рукою останню за волосся та потягнула за собою, а тому у даній ситуації важливим фактором є те, що потерпіла знаходилася спиною до обвинуваченої, сідала у свій автомобіль, тобто хотіла уникнути конфлікту або вважала його закінченим.

Пославшись у своєму рішенні на висновки судово-медичних експертиз № 655 та № 656 від 03 листопада 2023 року, апеляційний суд вказав, що такі висновки узгоджуються із показаннями потерпілої, наданих нею як в суді першої інстанції, так і під час проведення з нею слідчого експерименту на досудовому розслідуванні, що відповідає механізму, способу заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень та їх кількості.

Суд апеляційної інстанції підтримав висновки суду першої інстанції визнав їх обґрунтованими та спростував доводи апеляційної скарги захисника про відсутність в діях ОСОБА_4 складу кримінального проступку, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, та недоведеність вини останньої у вчиненні цього кримінального проступку.

Отже, доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_5 про недоведеність винуватості ОСОБА_4 є безпідставними.

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. У даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і засуджена є винною у його вчиненні.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє

для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості

й достатності обраного покарання тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 125 ч. 1 КК України відповідно до ст. 12 ч. 2 КК України є кримінальним проступком і її санкція передбачає покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправні роботи на строк до одного року.

З доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував ступінь тяжкості вчиненого нею протиправного діяння, яке є проступком, конкретні обставини його вчинення та наслідки, а також позицію потерпілої щодо необхідності призначення суворого покарання.

Також місцевий суд врахував дані про особу ОСОБА_4 , яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, має на її утриманні трьох неповнолітніх дітей, одна з яких є дитиною-інвалідом, позитивно характеризується, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_4 , та обставин, що згідно зі ст. 67 КК України обтяжують її покарання, суд не встановив.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов

до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, тобто найменш суворе серед альтернативних видів покарань в межах санкції ст. 125 ч. 1 КК України, і таке своє рішення належним чином мотивував.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 та вказав, що захисник не оспорювала в апеляційному суді покарання, оскільки просила закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 при цьому зазначив, що призначене ОСОБА_4 покарання є необхідним та достатнім для її виправлення і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

Отже, покарання, призначене місцевим судом ОСОБА_4 і залишене без зміни судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для її виправлення, попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, відповідає вимогам закону, принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації, і є адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винної.

За таких обставин, вважати його суворим, за доводами касаційної скарги захисника та наявними матеріалами провадження колегія суддів не вбачає.

Доводи захисника в частині того, що суди під час призначення покарання безпідставно послались лише на позицію потерпілої, без урахування обставин цієї справи, даних про особу засудженої є неспроможними, оскільки суд першої інстанції, послався на позицію потерпілої, однак врахував її не як визначальну, а в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України.

Що стосується доводів захисника про те, що сума моральної шкоди, визначена судом у розмірі 15 000 грн є завищеною, необґрунтованою та не підлягає задоволенню, то вони є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ст. 128 ч. 1, 5 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд першої інстанції, вирішуючи цивільний позов щодо відшкодування моральної шкоди за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , яку позивачка оцінила у розмірі 100 000 гривень, правильно зазначив, що з вини ОСОБА_4 потерпіла зазнала моральних та фізичних страждань, оскільки була вимушена отримувати послуги з державної служби охорони, у неї відбулось порушення нормального способу життя та з огляду на конкретні обставини самих подій, виходячи із ступеня вини обвинуваченої та причини виникнення конфлікту, встановив розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_6 у сумі 15 000 гривень, з яким погодився суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів касаційного суду вважає часткове задоволення цивільного позову та визначення розміру стягнення моральної шкоди таким, що відповідає глибині понесених потерпілою ОСОБА_6 душевних страждань, конкретним обставинам кримінального провадження, наслідкам та її моральним стражданням.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України, а ухвала суду апеляційної інстанції - вимогам ст. 370, 419 КПК України, вказані судові рішення є законними, обґрунтованими і вмотивованими.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що не має підстав для її задоволення, скасування судових рішень та закриття кримінального провадження, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.

Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Верховний Суд

постановив:

Відмовити захиснику засудженої ОСОБА_4 - адвокату ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 жовтня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 21 січня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3