Справа № 447/2716/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/320/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 03 квітня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 ,-

з участю прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

встановила:

цією ухвалою задоволено клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, тобто до 01 червня 2025 року включно.

Мотивуючи своє рішення суд, зокрема, вказав, що вирішуючи клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, суд приходить до висновку, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який слід продовжити обвинуваченому, поза як жоден з інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. Обставини, на які посилається прокурор дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжких і особливо тяжкого злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна; дані про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я та матеріальний стан, те, що останній одружений, не працює, раніше не судимий; в межах даного кримінального провадження перебував в розшуку та був затриманий при спробі перетину державного кордону України; те, що на даний час судом не досліджено усіх доказів, не допитано свідків; та свідчать про наявність ризиків того, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду (вказаний ризик обґрунтовується тим, що обвинувачений перебував у розшуку в межах даного кримінального провадження, а також тим, що у разі визнання винуватим, обвинуваченому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років із конфіскацією майна, а тому страх та невідворотність в майбутньому покарання за вчинене ним діяння, може спонукати останнього перебуваючи на волі ухилитися від суду з метою уникнення покарання); вчинити інше кримінальне правопорушення (вказаний ризик обґрунтовується тим, що обвинувачений офіційно не працює, не має постійного джерела доходу, підозрюється у систематичному вчиненні злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, що свідчить про високий ризик продовження злочинної діяльності у випадку перебування його на свободі).

Також судом враховано, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території держави введено воєнний стан у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, а тому тимчасово не контролюється уся лінія державного кордону.

Суд вказав, що для запобігання вказаних ризиків, враховуючи інтереси суспільства у відношенні суспільної безпеки, необхідно продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк, що не перевищує шістдесят днів, тобто до 01 червня 2025 року, включно, без визначення розміру застави.

Щодо клопотань обвинуваченого та захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, суд зазначив, що доводи таких оцінені судом у сукупності із іншими обставинами, однак такі дані не є достатніми для переконання щодо застосування більш м`якого запобіжного заходу, а тому у їх клопотанні необхідно відмовити.

На дану ухвалу адвокат ОСОБА_6 захисник обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, просить оскаржувану ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити. Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Крім цього, просить дослідити копію листа Миколаївського районного суду Львівської області від 13.06.2023.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що з урахуванням практики Європейського суду з прав людини тяжкість покарання, яке може бути застосоване до особи у разі засудження її не є й не може бути єдиною або ключовою підставою заявлення та задоволення клопотання.

Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, зазначає, що з моменту застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді застави (26.04.2018) до моменту обрання останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (09.08.2021) пройшло понад три роки, протягом яких ОСОБА_7 не вчинив жодного правопорушення, що свідчить про законослухняну поведінку останнього, а відтак, ризик вчинити інше кримінальне правопорушення не підтверджений жодними доказами.

Захисник просить врахувати, що з моменту початку досудового розслідування кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України пройшло більш як шість років, а судовий розгляд даного кримінального провадження триває більш як три роки.

Наголошує, що обвинувачений ОСОБА_7 не має на меті уникнути кримінальної відповідальності, не намагатиметься переховуватись від органів досудового розслідування та суду. Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений здав на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, а тому запобігти ризику вчинення підозрюваним дій, направлених на переховування останнього від органу досудового розслідування та суду, можна і без тримання обвинуваченого під вартою.

Звертає також увагу, що обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України є необґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника та обвинуваченого, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який подану апеляційну скаргу заперечив, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали клопотання, колегія суддів приходить до наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зокрема, право на доступ до правосуддя (п.14 ч.1 ст.7 КК України).

Порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, передбачено ст. 422-1 КПК України.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою без визначення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Встановлено, що на розгляді у Сихівському районному суді м. Львова перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 307, ч.2 ст. 307, ч.3 ст. 307 КК України.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, задовольняючи клопотання прокурора та продовживши обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, вірно врахував, що Обставини, на які посилається прокурор дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжких і особливо тяжкого злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна; дані про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я та матеріальний стан, те, що останній одружений, не працює, раніше не судимий; в межах даного кримінального провадження перебував в розшуку та був затриманий при спробі перетину державного кордону України; те, що на даний час судом не досліджено усіх доказів, не допитано свідків; та свідчать про наявність ризиків того, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду (вказаний ризик обґрунтовується тим, що обвинувачений перебував у розшуку в межах даного кримінального провадження, а також тим, що у разі визнання винуватим, обвинуваченому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років із конфіскацією майна, а тому страх та невідворотність в майбутньому покарання за вчинене ним діяння, може спонукати останнього перебуваючи на волі ухилитися від суду з метою уникнення покарання); вчинити інше кримінальне правопорушення (вказаний ризик обґрунтовується тим, що обвинувачений офіційно не працює, не має постійного джерела доходу, підозрюється у систематичному вчиненні злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, що свідчить про високий ризик продовження злочинної діяльності у випадку перебування його на свободі).

Так, на переконання колегії суддів, продовжений судом запобіжний захід у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення та наявної обґрунтованої підозри на даний час не виходить за межі розумності, є відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, а також є достатнім і прийнятним з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому, апеляційним судом не отримано відомостей щодо комплексу обставин, які би переважили ризики передбачені ст. 177 КПК України.

На думку колегії суддів ризики, встановлені стороною обвинувачення та судом, існують та виправдовують тримання під вартою ОСОБА_7 .

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На переконання колегії суддів, підстави для зміни запобіжного заходу відсутні, а апелянтом не підтверджено, що більш м`які запобіжні заходи, зокрема цілодобовий домашній арешт, зможуть запобігти зазначеним ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

З матеріалів провадження вбачається, що при розгляді клопотання суддя врахував передбачені КПК України обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржувана ухвала суду є законною й обґрунтованою, відтак підстав для задоволення апеляційних вимог не вбачається.

Щодо вимоги адвоката про дослідження копії листа Миколаївського районного суду Львівської області від 13.06.2023, то колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на наступне.

Положення ч. 3 ст. 404 КПК зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода прокурора із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК. Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження).

Разом з тим, колегія суддів не знаходить підстав для повторного дослідження копії листа Миколаївського районного суду Львівської області від 13.06.2023 в межах розгляду апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 03 квітня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 .

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст. ст. 28 та 318 КПК України.

Частина 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання принципу розумних строків у даному кримінальному провадженні, зважаючи на вимоги ч. 4 ст. 28 КПК України, якою регламентовано, що кримінальне провадження щодо особи (осіб), яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні в справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Дане кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачений утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

постановила:

ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 03 квітня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 захисника обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4