Провадження № 1-кп/625/105/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" серпня 2025 р. с. Різуненкове

Коломацький районний суд Харківської області у складі:

головуючого - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розг лянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у селі Різуненкове Богодухівського району Харківської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 червня 2025 року за №0000108, щодо обвинувачення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Харкова, українця, громадянина України, із вищою освітою, фізичної особи-підприємця, одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального проступку, відповідальність за який передбачена ч. 2 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИВ:

20 червня 2025 року, близько 05 години 30 хвилин, ОСОБА_5 , будучи у стані алкогольного сп`яніння та перебуваючи разом із ОСОБА_4 поблизу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, підняв із землі дерев`яну палицю, а ОСОБА_4 в той час почав тікати, на що ОСОБА_5 , переслідуючи ОСОБА_4 , приблизився до останнього на відстань близько п`яти метрів і, утримуючи палицю в правій руці, умисно кинув нею в напрямку голови ОСОБА_4 , поціливши в область правої тім`яної ділянки, в результаті чого останній впав на землю.

В подальшому ОСОБА_5 , не припиняючи своїх протиправних дій та продовжуючи реалізацію умислу, спрямованого на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , підняв із землі раніше використану дерев`яну палицю, і в той час, коли ОСОБА_4 підвівся на ноги та знову почав тікати, ОСОБА_5 , продовжуючи переслідування, наздоганяючи ОСОБА_4 , і з відстані близько шести метрів знову умисно кинув палицю, поціливши в область правої тім`яної ділянки голови ОСОБА_4 , після чого останній знову впав на землю.

В результаті зазначених протиправних дій ОСОБА_5 відповідно до висновку судово-медичної експертизи №12-14/56-ВАЖ/25 від 25 липня 2025 року ОСОБА_4 отримав наступні тілесні ушкодження: забій м`яких тканин правої тім`яно-потиличної області голови; струс головного мозку.

Вищевказане тілесне ушкодження утворилось від локальної дії предмету, в момент спричинення ушкоджень, котрий діяв як тупий твердий за механізмом удару, індивідуальні особливості поверхні, що травмує якого в ушкодженнях не відобразились.

За ступенем тяжкості вищезазначена закрита черепно-мозкова травма відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 днів, але не більше 3 тижнів (21 дня), згідно п.п. 2.3.1. «а», 2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступенів тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року №6.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні кримінальному проступку визнав повністю та пояснив, що скоїв його за вищезазначених обставин, він не оспорював фактичні обставини кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті та висновку судово-медичної експертизи, і водночас щиро розкаявся.

Потерпілий у судовому засіданні вважав за недоцільне досліджувати докази щодо обставин, викладених в обвинувальному акті, які ним не оспорювалися.

Враховуючи повне визнання обвинуваченим ОСОБА_5 своєї вини у скоєному кримінальному правопорушенні та його щире каяття, заслухавши думку учасників кримінального провадження, за відсутності заперечень та сумнівів у добровільності їх позицій, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися.

Таким чином, суд визнав за можливе розглянути справу в порядку, визначеному ч.3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням письмових доказів, які характеризують особу обвинуваченого.

Водночас на виконання вимог ч.3 ст. 349 КПК України учасникам судового провадження роз`яснено про те, що вони будуть позбавлені права оскаржити визнані ними обставини в апеляційному порядку.

Допитавши обвинуваченого, суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення кримінального проступку і його дії кваліфікує за ч. 2 ст. 125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

За результатами дослідження матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_5 , з`ясовано, що він раніше не судимий, є військовозобов`язаним, на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває, одружений, зареєстрований як фізична особа підприємець, за місцем проживання характеризується позитивно.

У відповідності до ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання для ОСОБА_5 , суд визнає його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставиною, яка обтяжує покарання для ОСОБА_5 , суд визнає вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Призначаючи покарання ОСОБА_5 , суд виходить із положень ст.ст. 50, 65 КК України, а саме: принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, а також враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є кримінальним проступком, відношення обвинуваченого до скоєного, наявність пом`якшуючих обставин та обставини, яка обтяжуєь покарання, дані про особу обвинуваченого, у зв`язку із чим вважає необхідним і достатнім призначити йому покарання у виді штрафу в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України.

Відповідно до частини другої статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, у частині другій статті 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року (справа № 298/95/16).

Обставин, які б свідчили, що призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, у виді штрафу буде недостатнім для досягнення цілей покарання, прокурором не доведено, тим паче, що на призначенні саме вказаного виду покарання наполіг прокурор.

Запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався.

Розглянувши цивільний позов заявлений у судовому засіданні потерпілим ОСОБА_4 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_5 моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень 00 копійок, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.

Згідно ч. 5 ст. 128, ч.1 ст. 129 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом, та із застосуванням норм ЦПК України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання (статті 15, 16 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (частина перша статті 1177 ЦК України).

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Приписами ч. 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц (провадження N 14-714цс19)).

Відповідно до положень статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Як роз`яснено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) №4 від 31 березня 1995 року, розмір моральної (немайнової) шкоди суд визначає у межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст.32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Аналіз положень статей 11, 23 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі №757/33629/19 (провадження № 61-18237св20), постанову від 01 грудня 2021 року у справі № 308/14232/18 (провадження № 61-10961св20)).

На підтвердження своїх доводів, викладених у цивільному позові, потерпілим до позовної заяви долучено довідку, видану 04 серпня 2025 року президентом ГО «АСОЦІАЦІЯ КЛІНІЧНИХ ПСИХОЛОГІВ ТА ПСИХОТЕРАПЕВТІВ УКРАЇНИ» ОСОБА_6 , згідно якої ОСОБА_4 отримував психологічну допомогу у Медичному центрі ГО «АСОЦІАЦІЯ КЛІНІЧНИХ ПСИХОЛОГІВ ТА ПСИХОТЕРАПЕВТІВ УКРАЇНИ» в зв`язку із скаргами, які виникли після травматичної події, а саме: підвищена тривожність; порушення сну, кошмари; нав`язливі спогади та емоційні реакції, пов`язані з травматичними подіями; емоційна напруженість і труднощі у соціальній адаптації. Пацієнт перебуває на психологічному консультуванні з 28 липня 2025 року та продовжує отримувати психологічну допомогу ( а.с. 23).

Розглянувши позовну вимогу потерпілого про відшкодування йому моральної шкоди, суд дійшов висновку, що, дійсно, протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_4 спричинена моральна шкода, яка мала свій прояв у фізичному болі та стражданнях, яких останній зазнав через отримані тілесні ушкодження, переживаннях, хвилюваннях, незручностях в організації свого життя, а тому вона підлягає відшкодуванню обвинуваченим.

Щодо розміру моральної шкоди у сумі 100000 гривень 00 копійок, суд вважає, що заявлені потерпілим вимоги є завищеними, позаяк потерпілий не надав суду достатніх та належних доказів, які б підтверджували заявлений ним розмір завданої моральної шкоди.

Суд, враховуючи характер вчиненого обвинуваченим правопорушення та причини виникнення конфлікту між сторонами, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, взявши до уваги те, що немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного, душевного болю, страждань, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може відповідати дійсним стражданням потерпілого і може мати тільки умовний вираз, виходячи з міркувань розумності та справедливості, виваженості, суд вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_4 20000 гривень 00 копійок в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Питання розподілу процесуальних витрат у кримінальному провадженні судом не вирішувалося з огляду на їх відсутність.

Речові докази по справі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 124, 126, 127, 128, 129, 349, 368, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, відповідальність за який передбачена ч. 2 ст. 125 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 100 (ста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень 00 копійок.

Цивільний позов, заявлений ОСОБА_4 , про стягнення із ОСОБА_5 моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , уродженця міста Харкова, українця, громадянина України, із вищою освітою, фізичної особи-підприємця, одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 20000 гривень 00 копійок.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільними відповідно до положень ч.3 ст. 349 КК України.

В іншій частині вирок суду може бути оскаржений протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Коломацький районний суд Харківської області.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому, потерпілому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1