КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/4523/2025 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5

за участю:

захисника: ОСОБА_6

прокурора: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Бейкерлоу» на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 23 травня 2025 року у кримінальному провадженні №0000272 від 31.07.2024 в справі за клопотанням прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 про арешт тимчасово вилученого майна,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 подав до суду клопотання про накладення арешту на майно.

В обґрунтування клопотання зазначив, що земельні ділянки із кадастровими номерами: :01:003:5142, :01:003:5251, :01:003:5247, які розташовані на території Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області на підставі завідомо підроблених документів вибули із державної власності та у подальшому були передані у власність або оренду третім особам.

Між ТОВ «Фієста» та Чабанівською селищною радою було укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:5142, площею 1 га.

На підставі заяви ТОВ «Фієста» до Чабанівської селищної ради укладено договір суборенди зазначеної земельної ділянки з ТОВ «Бейкерлоу».

12.03.2024 Чабанівською селищною радою видано ТОВ «Бейкерлоу» містобудівні умови та обмеження на «Нове будівництво торгівельно-офісного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями та апартаментами на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:003:5142, :01:003:5251 та :01:003:5247 в смт. Чабани Фастівського району Київської області».

Оглядом порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва встановлено, що ТОВ «БТІ М» за реєстраційним номером ТІ01:6866-2068-3488-6235 здійснено технічну інвентаризацію на будівлю, яка розташована на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:003:5142, :01:003:5251 та :01:003:5247.

На підставі зазначеної технічної інвентаризації здійснено реєстрацію декларації про готовність об`єкту до експлуатації за реєстраційним номером ІУ93.

28.04.2025 проведено огляд земельних ділянок з кадастровими номерами :01:003:5142, :01:003:5251 та :01:003:5247 в ході проведення якого встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:5142 частково накладається на землі Служби відновлення і розвитку інфраструктури у Київській області.

На земельних ділянках відсутні об`єкти нерухомості, які готові до експлуатації.

На території земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:5142 здійснюється будівництво автомобільної розв`язки.

Факт незаконної забудови земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:5142, а також факт незаконної реєстрації об`єкта нерухомості, який готовий до експлуатації проте відсутній на земельній ділянці.

В теперішній час на зазначеній земельній ділянці здійснюються будівельні роботи.

Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:5142 належить Чабанівській селищній раді, .

На даний час досліджується питання віднесення вищевказаних земельних ділянок до земель, які належать ННЦ «Інститут землеробства НААН».

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 23 травня 2025 року клопотання прокурора задоволено.

Накладено арешт із забороною відчуження земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:5142, яка належить Чабанівській селищній раді, 7, а також будівництва на ній об`єктів нерухомості.

Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді, ТОВ «Бейкерлоу» 4.06.2025 подало апеляційну скаргу, у якій просило скасувати ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 23 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначило, що ТОВ «Бейкерлоу» виконує будівництво торгівельно-офісного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями на земельній ділянці наданій в суборенду з погодженням Чабанівською селищною радою.

Зазначає, що з моменту внесення відомостей до ЄРДР пройшло 3 роки, у вказаному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру.

У ТОВ «Бейкерлоу» наявні всі дозвільні документи для здійснення будівництва.

Вважає, висновок суду про відсутність негативних наслідків помилковим, а дії органу досудового розслідування спрямовані на штучне перешкоджання будівництву

Заслухавши доповідь судді, доводи представника апелянта, який підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи оскаржувану ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ТОВ «Бейкерлоу», підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:5142 належить Чабанівській селищній раді, .

Прокурор зазначав, що на даний час досліджується питання віднесення спірних земельних ділянок до земель, які належать ННЦ «Інститут землеробства НААН».

Посилався на покази допитаного свідка ОСОБА_9 , який зазначив, що вказані земельні ділянки незаконно відчужено з державної власності (перебували у постійному користуванні ННЦ «Інститут землеробства НААН»), та повідомив про те, що наразі на земельні ділянці здійснюється незаконне будівництво, яке не відповідає діючому генеральному плану.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді необґрунтованою враховуючи наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Зазначених вимог закону слідчий суддя не дотримався.

Згідно із частиною 1 статті 131 КПК заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження, та пунктом 7 частини 2 статті 131 КПК передбачений арешт майна як один із заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до частини 1 статті 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з частиною 2 статті 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини 11 статті 170 КПК заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно з частиною 2 статті 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до частини 4 статті 173 КПК у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

З матеріалів судового провадження вбачається, що прокурором при зверненні до слідчого судді з клопотанням про арешт майна не в повній мірі дотримані вимоги норм КПК України.

Прокурором у клопотанні не доведено необхідність накладення арешту на вказане майно, як збереження речових доказів. Не надано доказів на підтвердження того, що будівництво здійснюється без отримання дозволу уповноваженими органами.

Надані суду матеріали не містять даних, які б давали розумні підстави вважати, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:5142 є об`єктом вчинення кримінально протиправних дій, як на це посилається прокурор у клопотанні, оскільки долучені до клопотання матеріали не є достатньою підставою для переконливого висновку про те, що будівництво, яке здійснюється на ділянці її власником, вчиняється ним самовільно, всупереч установленому законом порядку і такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника, як про це зазначено у диспозиції ст. 356 КК України, за ознаками якої і здійснюється кримінальне провадження №0000272 від 31.07.2024 в рамках якого і звернувся прокурор до слідчого судді із клопотанням про арешт майна.

Колегії суддів вважає, що орган досудового розслідування у розумінні вимог ст. 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, в якості підстави для накладення арешту.

Звертаючись із клопотанням про накладення арешту на нерухоме майно, прокурор не перевірив, чи виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника такого майна потребам досудового розслідування, і чи не порушує при вказаних обставинах справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, рішення якого застосовуються на території України поряд з національним законодавством, для того, щоб втручання в право власності вважалось допустимим, воно повинну слугувати не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна дотримуватись розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатись між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи. Зазначене твердження міститься у Рішенні «АГОСІ» проти Сполученого Королівства» від 24.10.1986 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

На переконання колегії суддів, арешт на земельну ділянку за адресою: арешт із забороною відчуження земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:5142, не може бути накладений за обставин, викладених у клопотанні прокурора про арешт майна та з метою, яка передбачена п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, а тому слідчий суддя мав відмовити у його задоволенні.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Колегія суддів вважає, що наведені обставини свідчать про однобічність і необ`єктивність судового розгляду, ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання прокурора, оскільки останнім в повній мірі доведено необхідність накладення арешту на вищевказане майно з метою.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 404, 405, 407, 412, 422 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ТОВ «Бейкерлоу» задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 23 травня 2025 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 про накладення арешту на майно відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3