Справа № 131/919/24
Провадження №11-кп/801/156/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

законного представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0000006 від 04.01.2024 за апеляційною скаргою прокурора Гайсинської окружної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 14.11.2024, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сорока Іллінецького району Вінницької області та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня, непрацюючого, неодруженого, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язок періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 залишено в силі до набрання вироком законної силі у виді домашнього арешту в певний період доби.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 з іспитовим строком, вирішено обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

ВСТАНОВИВ:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , будучи повнолітньою особою, 27 листопада 2022 року познайомився із малолітньою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ученицею 9-го класу Копіївської філії Дашівського ліцею Гайсинського району Вінницької області. В подальшому, з березня 2023 року у ОСОБА_7 та ОСОБА_9 зав`язалися відносини. Останні проводили час в домоволодінні за місцем проживання ОСОБА_7 , що по АДРЕСА_1 , в домоволодінні за місцем проживання ОСОБА_9 , що по АДРЕСА_2 та в м. Києві, де ОСОБА_7 перебував на тимчасових заробітках.

В кінці березня 2023 року, точної дати досудовим слідством не встановлено, ОСОБА_7 , реалізовуючи виниклий у нього злочинний умисел, спрямований на природні статеві зносини із ОСОБА_9 , яка не досягла шістнадцятирічного віку, шляхом вступу у статеві зносини з останньою, посягаючи таким чином на нормальний фізичний та психічний розвиток ОСОБА_9 , будучи повнолітньою особою, достовірно знаючи про вік неповнолітньої ОСОБА_9 , за взаємною згодою з останньою, без застосування фізичного насилля, а також погрози застосування до неї такого насилля, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в кінці березня 2023 року, точної дати досудовим розслідуванням не встановлено, вперше вступив з нею у природні статеві зносини, а саме: вчинив дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням в тіло ОСОБА_9 з використанням геніталій.

У подальшому, в період часу з березня 2023 року по жовтень 2023 року ОСОБА_7 неодноразово вступав у статеві зносини з ОСОБА_9 .

Внаслідок вчинених статевих актів в один із днів квітня 2023 року неповнолітня ОСОБА_9 завагітніла та 03.01.2024 народила дитину без ознак життя.

Згідно висновку судової біологічної експертизи встановлено, що ОСОБА_7 є біологічним батьком мертвонародженої дитини, матір`ю якої є неповнолітня ОСОБА_9 .

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч. 1 ст. 155 КК України, як вчинення повнолітньою особою дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, з використанням геніталій.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 14.11.2024 в частині призначеного покарання та ухвалити у цій частині новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 155 КК України до 3 років обмеження волі. Виключити з мотивувальної частини вироку вказівку про визнання пом`якшуючою покарання обставиною - активне сприяння розкриттю злочину.

Прокурор вважає, що суд не в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_7 кримінального правопорушення та особу винного. Вказує, що усі факти та обставини вчиненого злочину були встановлені самостійно правоохоронними органами, жодних нових фактів по справі, ніж ті, що були встановлені слідством самостійно, обвинувачений не повідомив.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, потерпілої, її законного представника, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти вимог апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Статтею 370 КПК України регламентовано, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 і кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 155 КК України ніким не оспорюється, тому у цій частині вирок не перевіряється.

Наведені в апеляційній скарзі прокурора порушення судом закону України в частині призначення покарання ОСОБА_7 , через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з положень ст. 65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму ВСУ № 7, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.18 у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

На думку прокурора судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання та прийняття рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

При цьому слід наголосити, що за приписами ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, при призначенні покарання з-поміж іншого і обмеження волі, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на такі положення закону, слід дійти висновку, що вирішуючи питання про можливість звільнення особи від відбування покарання слід встановити такі обставини, які з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи, вказували б на те, що без ізоляції від суспільства, на засудженого може бути здійснено такий вплив, у тому числі з допомогою органів пробації, який забезпечить виправлення і перевиховання засудженого, що в свою чергу є метою кримінального покарання.

З оскаржуваного вироку слідує, що при призначенні покарання суд врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 України, яке відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до категорії нетяжких злочинів.

При цьому, також судом враховано особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на диспансерному психіатричному та наркологічному обліку не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину. Також суд врахував думку потерпілої та її законного представника, які просили суворо не карати обвинуваченого.

Такі дані про особу обвинуваченого у сукупності з встановленими обставинами провадження та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення очевидно дали суду підстави для звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Окрім цього звільняючи особу від відбування покарання з іспитовим строком, судом на ОСОБА_7 покладені обов`язки, передбачені п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України. Покладення на обвинуваченого обов`язків, які передбачають комплекс заходів, спрямованих на корекцію соціальної поведінки або її окремих проявів, формування соціально сприятливих змін особистості, які можливо об`єктивно перевірити, в повній мірі здатні забезпечити виправлення і перевиховання обвинуваченого без відбування покарання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки призначене місцевим судом покарання відповідатиме принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів, а встановлений іспитовий строк буде необхідним контролем за поведінкою ОСОБА_7 з боку уповноваженого органу пробації.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції при звільненні обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням належним чином не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який стосується статевої свободи та недоторканності неповнолітніх, то колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки суд першої інстанції, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, належним чином мотивував своє рішення, врахувавши у тому числі, в сукупності тяжкість вчиненого ним злочину, дані щодо особи, а також всі обставини справи у їх сукупності, при цьому, вчинення обвинуваченим злочину щодо статевої свободи та недоторканності неповнолітньої особи, врахована при правовій кваліфікації його дій.

Також, судом першої інстанції обґрунтовано визнано обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого - активне сприяння розкриттю злочину, яким є допомога з боку винної особи повністю розкрити злочин, а саме повідомлення про обставини вчинення злочину, належна процесуальна поведінка під час розслідування та розгляду справи в суді. Так, обвинувачений ОСОБА_7 визнав свою вину і не оспорював встановлені під час досудового розслідування обставини, детально та послідовно розповів про обставини вчиненого злочину, висловив щирий жаль та осуд своєї поведінки, як в суді першої, так і апеляційної інстанції, попросив вибачення, що беззаперечно свідчить про те, що ОСОБА_7 активно сприяв розкриттю злочину та щиро покаявся у вчиненому злочині.

Таким чином, порушення вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули скасування чи зміну судового рішення, під час апеляційного перегляду не встановлені, через що вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 14.11.2024 щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення. Ухвала набуває законної сили з моменту оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4