ЧЕРВОНОАРМІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 292/220/24
Номер провадження 1-кп/292/29/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року с-ще Пулини

Червоноармійського районного суду Житомирської області

Головуюча суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Пулини кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000008 від 05.01.2024 по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с.Мартинівка Червоноармійського району Житомирської області,

зареєстрованого

АДРЕСА_1 , проживаючого

АДРЕСА_2 , громадянина України, одруженого, на утриманні

двоє неповнолітніх дітей, військовозобов"язаного, з повною загальною

середньою освітою, не працюючого, пільг, інвалідності не має, не судимого

- за ст.336 КК України,-

З участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_3

захисників обвинуваченого-адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

У С Т А Н О В И В :

На підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022, Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 03.03.2022 № 2105-ІХ, на усій території України оголошено загальну мобілізацію, яка на даний час продовжена.

Так, ОСОБА_3 , будучи придатним за станом здоров"я для проходження військової служби, підлягаючи призову на військову службу під час загальної мобілізації, та будучи у встановленому Законом порядку повідомленим про час, дату та місце прибуття для призову на військову службу під час загальної мобілізації, діючи всупереч вимогам ст.65 Конституції України, ст. 1 Закону України "Про військовий обов"язок і військову службу", ст.22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", отримав під особистий підпис від працівника ІНФОРМАЦІЯ_2 повістку про виклик на 08 год. 00 хв. 26.12.2023 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_3 , для призову на військову службу до лав Збройних сил України під час загальної мобілізації.

Однак, 26.12.2023 о 08 год. 00 хв. ОСОБА_3 , за відсутності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, не з"явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 , ухилившись від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Скоєне ОСОБА_3 кримінальне правопорушення кваліфіковано за ст.336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

У судовому засіданні 11.06.2024 обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненому визнав та суду показав, що він є військовозобов"язаним та перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_9. За викликом, 23.12.2023 він з"явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 для оновлення даних та його направили на ВЛК, для проходження комісії. За висновком ВЛК його було визнано придатним до служби і він погодився з таким висновком. 23.12.2023 отримав бойову повістку, згідно якої мав з"явитися до ІНФОРМАЦІЯ_3 о 8-00 год. 26.12.2023, однак не з"явився без поважних причин. Не бажає йти до ЗСУ, оскільки має на утриманні двох власних неповнолітніх дітей та третю неповнолітню дитину, яка проживає у їх сім"ї і перебуває під опікою його дружини. Він надавав усі необхідні документи до ІНФОРМАЦІЯ_9 у 2022 та з цих підстав йому було надано відстрочку від призову до ЗСУ, а цього разу відмовили у відстрочці. Крім того відносно дитини, яка перебуває під опікою його дружини подано документи до суду про позбавлення батьківських прав її батьків, з метою подальшого вирішення питання про її усиновлення ним та дружиною. Інших підстав, які б надавали йому право на відстрочку, у нього не має.

У подальшому, обвинувачений відмовився від попередніх показань, наданих ним у суді11.06.2024 та не визнав своєї вини. Зазначив, що 23.12.2023 перебував у ІНФОРМАЦІЯ_4 , підписував документи у кількості 5-6, їх змісту не пам"ятає. На 26.12.2023 бойової повістки до РТЦК та мобілізаційного розпорядження, а також інших документів не отримував та підпису за їх отримання не ставив. Після того як пройшов ВЛК, підпис поставив у розписці, змісту якої не пам"ятає. Вважав, що розписка і є повісткою. Йому у ІНФОРМАЦІЯ_9 повідомили що за потреби зателефонують, однак не зателефонували. Працівник ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_7 не роз"яснив йому, що він не має права на відстрочку, однак було роз"яснено підстави для відстрочки.

Відповідно до спільної версії обвинуваченого та захисника, зібрані у справі докази не доводять обставин, на які посилається сторона обвинувачення. Так, зокрема розписка не містить повідомлення особі за наслідки неприбуття до ТЦК та СП, у матеріалах справи відсутній оригінал розписки, повіски та мобілізаційного розпорядження. Крім того, усі документи та повістка сформовані не керівником ІНФОРМАЦІЯ_3 . Все вище наведене є порушенням Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов"заних. Отже на думку сторони захисту обвинуваченням не зібрано та не надано достатніх та допустимих доказів щодо наміру обвинуваченого на ухилення від призову по мобілізації. Висунуте ОСОБА_3 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України не знайшло свого підтвердження у суді , в силу чого сторона обвинувачення не довела винуватість ОСОБА_3 поза розумним сумнівом, а тому ОСОБА_3 має бути виправданим на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_3 , його винуватість підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, які повністю доводять його причетність до скоєння інкримінованого кримінального правопорушення.

Так, свідок ОСОБА_7 , будучи допитаним у судовому засіданні 06.11.2024 та додатково у судовому засіданні 26.11.2024 надав суду показання про те, що ОСОБА_3 23.12.2024 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 та був направлений для проходження медичної комісії . За висновком ВЛК ОСОБА_3 визнано придатним до військової служби і запропоновано призватись на військову службу під час мобілізації. Одночасно ОСОБА_3 вручено мобілізаційне розпорядження, у якому вказано прізвище, ім"я, по-батькові, адреса, військова спеціальність, дані військового квитка, військове звання, дата прибуття, за яке ОСОБА_3 розписався у журналі реєстрації та вручення мобілізаційних розпоряджень. Журнал має порядковий номер, містить прізвище ім"я по батькові особи, дані про особистий підпис та інші дані. Тоді ж, особисто ним, як особою яка має право на видачу повісток, ОСОБА_3 було вручено бойову повістку, у якій зазначено час, день, місяць, рік та час для з"явлення до ІНФОРМАЦІЯ_9 і відправлення до в/ч НОМЕР_1 . У розписці про отримання бойової повістки ОСОБА_3 поставив свій підпис. У листі розпорядженні ОСОБА_3 був попереджений про кримінальну відповідальність за ст.336 КК України. У вказаний день, тобто 26.12.2024, військовозобов"язаний ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_5 не з"явився та не з"явився і в подальшому. Про поважність причин неявки не повідомив. Під час вивчення особової справи ОСОБА_3 не було виявлено підстав для відстрочки, зазначених у ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію ". Форма бойової повістки на час її вручення ОСОБА_3 була визначена директивою вищого командування. Затвердженого зразка бойових повісток на день її вручення ОСОБА_3 не було впроваджено. Також є відривний талон, один примірник якого для контролю про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_8, а інший до військової частини. У цих талонах зазначається дані про військовозобов"язаного ОСОБА_3 , військова спеціальність та інші відомості. Відомості про перебування ОСОБА_3 23.12.2024 у ІНФОРМАЦІЯ_4 вказані у журналі реєстрації відвідувачів, де зазначаються дані про особу, паспортні дані, кабінет відвідування.

Відповідно до повідомлення про вчинення злочину (в порядку ст.214 КПК України) ІНФОРМАЦІЯ_2 від 03.01.2024 № 6/86, солдат ОСОБА_3 є військовозобов"язаним та перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_6 . ОСОБА_3 зарахований до команди для відправки до 199 НЦ 23.12.2023 отримав бойову повістку на відправку. ОСОБА_3 26.12.2023 о 08:00 год не з"явився до шостого відділу для відправки до 199 НЦ і таким чином без поважних причин ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Згідно довідки військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23.12.2023 № 41/8181, ОСОБА_3 придатний до військової служби.

За відомостями про доведення вимог законодавства України з питань оборони від 23.12.2023, солдат запасу ОСОБА_3 ознайомлений з нормативно-правовими актами України з питань оборони, мобілізації та військового обов"язку, в тому числі обов"язки громадян України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі ЗСУ. Також ознайомлений з правом на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації , передбачену ст.23 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Відповідно до розписки, ОСОБА_3 23.12.2023 одержав бойову повістку до команди №199 НЦ на 26.12.2023.

За даними повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_2 № 6/333 від 24.01.2024, ОСОБА_3 26.12.2023 не з"явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправки до 199 НЦ та про наявність поважних причин не повідомляв.

Листом вивчення даних про військовозобов"язаного солдата ОСОБА_3 від 23.12.2023, підтверджується, що останній підстав на відстрочку від призову відповідно до ст.23 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", не має.

Згідно повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_2 № 6/140 від 11.01.2024, станом на 11.01.2024, ОСОБА_3 , на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також підприємствами, установами і організаціями в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України не заброньований; повнолітню дитину (дітей) та/або дружину, які (яка) проходить військову службу за одним із видів військової служби, визначених частиною шостою статті 2 Закону України "Про військовий обов"язок і військову службу" не має; 3) близькі родичі (дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) під час проведення антитерористичної операції та повномасштабного вторгнення рф не загинули, не пропали безвісті; 4) військову службу за призовом під час мобілізації не проходив.

За повідомленнями КНП "Лікарня" Пулинської селищної ради №82 від 22.01.2024, ОСОБА_3 , в період з 23.12.2023 по 26.12.2023 на стаціонарному та амбулаторному лікуванні не перебував та до КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги" Пулинської селищної ради №53 від 12.02.2024, в період з 23.12.2023 по 26.12.2023 за медичною допомогою в заклад, не звертався.

З інформації Пулинської селищної ради Житомирського району Житомирської області №7 від 11.01.2024, вбачається, що ОСОБА_3 не визнаний особою з інвалідністю; на утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей до 18 років; виховує дітей разом з дружиною; дитину з інвалідністю не виховує; не виховує хвору дитину; на утриманні ОСОБА_3 повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю І чи ІІ групи немає; на утриманні ОСОБА_3 перебуває дитина позбавлена батьківського піклування, віком до 18 років ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , опікуном якої являється дружина ОСОБА_9 ; не зайнятий постійним доглядом за хворими; не має ОСОБА_3 дружину із числа осіб з інвалідністю або одного із своїх батьків чи батьків дружини із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов"язаних відповідно до закону їх утримувати; не є опікуном осіб з інвалідністю; ОСОБА_3 не являється науковим чи науково-педагогічним працівником закладів загальної середньої освіти.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Пулинської селищної ради Пулинського району Житомирської області №187 від 29.07.2021 про встановлення опіки над ОСОБА_8 , вирішено призначити з 29.07.2021 ОСОБА_10 опікуном над дитиною, позбавленою батьківського піклування- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ..

За даними Пулинської селищної ради Житомирського району Житомирської області №14 від 25.01.2024, на утриманні ОСОБА_3 діти-сироти або діти, позбавлені батьківського піклування, віком до 18 років не перебувають. Опікуном ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , являється дружина ОСОБА_10 Пункт 7 запиту від 08.01.2024 вих.№140/215/02 не був досконало вивчений, а тому допущена помилка у наданні інформації.

Згідно характеристики Мартинівського старостинського округу Пулинської селищної ради Житомирського району Житомирської області №172 від 12.02.2024, ОСОБА_3 характеризується позитивно.

Відповідно до довідки про склад сім"ї, виданої Мартинівським старостинським округом Пулинської селищної ради №44 від 11.01.2024, до складу сім"ї ОСОБА_3 , 1996 р.н. входять: дружина ОСОБА_10 , 1986 р.н., дочка ОСОБА_11 , 2015 р.н., ОСОБА_12 , 2017 р.н. та дитина ОСОБА_8 , 2019 р.н., яка перебуває під опікою ОСОБА_10 .

Досліджені безпосередньо судом докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 та інші обставини зазначені і зібрані у встановленому порядку. Жодних обставин з якими закон пов`язує недопустимість наведених доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Так, відповідно до ст. 23 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема:

- жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років;

-усиновителі, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, на утриманні яких перебувають діти-сироти або діти, позбавлені батьківського піклування, віком до 18 років.

Під час розгляду справи встановлено, що станом на 23.12.2023 у ОСОБА_3 не було підстав для застосування положень ст.23 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Диспозиція статті 336 КК України передбачає відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, полягає у вчиненні діяння з ухилення від призову за мобілізацією в особливий період.

Вказаний злочин може полягати як у прямій відмові від виконання покладеного на особу військового обов`язку, так і в самокаліченні, симуляції хвороби чи в ін.

При ухиленні від призову за мобілізацією шляхом бездіяльності цей злочин є закінченим з моменту неприбуття (у встановлений строк) військовозобов`язаного у пункт, вказаний у повістці, наказі чи мобілізаційному розпорядженні.

Суб`єктивна сторона вказаного кримінального правопорушення характеризується прямим умислом, тобто коли військовозобов`язаний усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії чи бездіяльності), передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання.

Суб`єктом злочину, передбаченого статтею 336 КК України є особа, що підлягає мобілізації. Відповідно до статті 19 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» це військовозобов`язані, що знаходяться в запасі, та громадяни, що підлягають на час мобілізації призову на військову службу і отримали мобілізаційні посвідчення (повістки). Не можуть бути суб`єктами ухилення від призову за мобілізацією громадяни України, які відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову.

За правилами ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом (ч.1 ст. 86 КПК).

Відповідно до статті 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Змагальність процесу передбачає свободу сторін у висловленні своїх заперечень, у тому числі щодо допустимості тих чи інших доказів. Це, зокрема, прямо випливає зі змісту ч. 3 ст. 89 КПК України, яка передбачає, що сторони кримінального провадження мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими. Цьому праву кореспондує відповідний обов`язок іншої сторони довести допустимість такого доказу (ч. 2 ст. 92 КПК України).

Критеріями допустимості доказів є належне процесуальне джерело, належний суб`єкт збирання доказів та належна процесуальна форма.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

За положеннями ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання суду, посилання сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, є непідтвердженими й такими, що спростовуються дослідженими судом доказами, а зміна показань та невизнання у подальшому вини обвинуваченим, судом розцінюються як спосіб захисту.

Так, сторона захисту покликалась на те, що з наданих суду доказів, а саме: примірника мобілізаційного розпорядження , розписки, не вбачається, що ОСОБА_3 мав прибути о 08-00 год. 26.12.2023 до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також що не було надано, ні оригіналу повістки , ні розписки про її отримання, а наказ від 26.12.2023 про призов на військову службу не відповідає п.4 ст.1 ст.24 Закону України " Про військовий обов"язок і військову службу". Крім того, порушено процедуру оповіщення і виклику військовозобов"язаних до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки та повістка, розписка і розпорядження не відповідають встановленому Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов"язаних. Зокрема розпорядження та розписка не містять необхідних реквізитів, а у розписці відсутні повідомлення особи про відповідальність за законом, вразі неприбуття без поважних причин до ІНФОРМАЦІЯ_9. А також в супереч вище вказаному порядку усі документи та повістка, яка на думку сторони захисту мала б вручатись завчасно, а не перед її врученням, заповнювались не керівником ІНФОРМАЦІЯ_3 . Як зазначалось стороною захисту не можливо ідентифікувати розписку від 23.12.2023 на предмет її належності та допустимості, як доказу, оскільки згідно розписки долученої до матеріалів справи, жодного обов"язку у ОСОБА_3 , а саме прибувати до ІНФОРМАЦІЯ_3 , не було. А тому вважають що висунуте обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України не знайшло свого підтвердження, оскільки достатніх та допустимих доказів на доведення вчинення інкримінованого правопорушення стороною обвинувачення не надано, в силу чого сторона обвинувачення у судовому засіданні не довела винуватість ОСОБА_3 поза розумним сумнівом, а тому ОСОБА_3 слід виправдати на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України.

Суд вважає твердження сторони захисту про те, що стороною обвинувачення не надано суду достатніх та допустимих доказів на доведення інкримінованого ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, такими що не заслуговують на увагу. Досліджені судом докази, хоча і містять недоліки, однак ці недоліки не є істотними та не можуть свідчити про недопустимість вказаних доказів у розумінні вимог статті 87 КПК України, оскільки вони не призвели до порушення будь-яких конвенційних і конституційних прав та свобод ОСОБА_3 , а відтак відсутні підстави для визнання цих доказів недопустимими.

Показання обвинуваченого щодо того, що він не отримував бойової повістки про виклик до шостого ІНФОРМАЦІЯ_9 на 26.12.2023 та мобілізаційного розпорядження, а також не отримував інших документів і не ставив підпису за їх отримання, а також те, та що працівник ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_7 не роз"яснив йому, що він не має права на відстрочку, спростовуються свідка ОСОБА_7 та дослідженим судом журналом видачі мобілізаційних розпоряджень за період з 23.01.2023 по 28.08.2024 на 29 аркушах. Даний журнал прошито, пронумеровано, нумерація порядкових номерів збережена. У журналі мають місце виправлення деяких дат. Під записом за № 306, на а.16 даного журналу, зазначено прізвище ОСОБА_3 та підпис. Під час огляду підпису під № 306, ОСОБА_3 вказав, що даний підпис схожий на його підпис.

Крім того, із дослідженого судом журналу запису відвідувачів РТЦК, який розпочато 11.05.2023 та закінчено 16.01.2024, за № 2188 від 23.12.2023 вказано прізвище ОСОБА_3 , серія та номер паспорту, час перебування у ІНФОРМАЦІЯ_9 ( з 11 год. 53 хв. до 13 год. 11 хв.) та номер кабінету. Журнал прошито та пронумеровано, нумерація не порушена. Як зазначив ОСОБА_3 озвучені судом дані паспорту належать йому.

За свідченнями у суді ОСОБА_7 , будь-які зміни та доповнення до журналів не вносились, виправлення допущено, у зв"язку з технічною помилкою. До того ж свідок ОСОБА_7 вказав, що він наділений повноваженнями заповнювати документи, повістки та ставити у них свої підписи.

Показання свідка ОСОБА_7 є логічними, послідовними та такими що відповідають фактичним обставинам справи.

У ході судового розгляду поважних причин, які б перешкоджали ОСОБА_3 з`явитися за викликом 26 грудня 2023 року ІНФОРМАЦІЯ_9, не встановлено.

Водночас сторона захисту не довела, що на час прийняття рішення про призов на військову службу обвинуваченого ОСОБА_3 у нього були підстави для відстрочки, визначені ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Крім того, про умисел ОСОБА_3 на вчинення злочину свідчить те, що перебуваючи фактично з грудня 2023 року на території Пулинської територіальної громади, він не виявив наміру відправитись до лав ЗСУ, що свідчить про його свідомі та умисні дії з метою уникнення мобілізації.

З установлених судом обставин справи, які підтвердженні дослідженими судом доказами, вбачається, що ОСОБА_3 , будучи військовозобов`язаним та визнаним придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, з метою ухилення від проходження військової служби під час мобілізації, без поважних на те причин, умисно не прибув у визначений час до призовного пункту, тобто умисно ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Таким чином, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв"язку, вважає, що діяння у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, дії обвинуваченого містять склад злочину, передбаченого ст. 336 КК України і становлять - ухилення від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період.

Вина ОСОБА_3 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення повністю доведена, він не підлягає звільненню від відповідальності, а підлягає покаранню за вчинене.

Суд враховує, що ОСОБА_3 вчинив злочин, який відноситься до категорії нетяжкого, має сталі соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні двоє малолітніх дітей, постійне місце проживання, не працює, позитивно характеризується за місцем проживання, під диспансерним наглядом у лікаря психіатра не перебуває, не перебуває на диспансерному обліку у лікаря нарколога, є працездатним, раніше не судимий.

Обставин, що пом"якшують чи обтяжують покарання суд не встановив.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті(санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженої особи та попередження вчинення нею нових злочинів і повинно відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості і гуманізму.

Принцип гуманізму у кримінальному праві - це не лише гуманне ставлення до особи, яка вчинила злочин, але і в першу чергу до потерпілого і до встановлених суспільством непорушних правил суспільних відносин. Тому, при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особливості конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, та взяти до уваги інтереси потерпілих, які зазнали шкоди.

Крім того, відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженої, дій, за які її засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Зважується, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах Souring v. UK, Shvydka v.Ukraine, Tammer v.Estonia, - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають бути відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Таким чином обвинуваченому ОСОБА_3 суд призначає покарання в межах санкції ст. 336 КК України з урахуванням статті 416 КПК України у виді позбавлення волі.

Водночас відсутні підстави для застосування статті 75 КК України, виходячи із наступного.

З урахуванням ситуації, яка склалася в країні - збройної агресії РФ, конституційним обов`язком кожного громадянина є захист Батьківщини, а відмова від захисту Батьківщини може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, такі дії в умовах воєнного стану є неприпустимими. Тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, як того вимагають положення ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України.

Необхідно зазначити, що у правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій мають використовуватися не надмірні, а лише необхідні й зумовлені метою заходи. Виправлення як мета покарання це той наслідок, якого прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу, це ті певні зміни в особистості винної особи, які утримують її в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення обвинуваченого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Суд зазначає, що ухилення від захисту Батьківщини у період воєнного стану під час військової агресії ворога свідчить про підвищену суспільну небезпеку вчиненого злочину, оскільки це могло призвести до підриву військової дисципліни, розлагодження дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану неприпустимо.

Крім того, у даному випадку відсутнє щире каяття обвинуваченого, безпосередньо в судовому засіданні він також не виявив наміру проходити військову службу в подальшому.

В умовах воєнного стану наслідки ухилення від військової служби повинні через покарання досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, про що зазначено в ч.1 ст.1 та ч.2 ст.50 КК України.

За наведених обставин, суд не знаходить підстав для застосування щодо обвинуваченого положень ст.ст. 69, 75 КК України і погоджується з позицією прокурора, що його виправлення можливе лише шляхом призначення йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ст.336 КК України

Визначена форма відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірною із вчиненим обвинуваченим злочинним діянням, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що буде ефективним в аспекті превенції вчинення ним чи іншими особами аналогічних злочинів, тоді як звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню винної особи, а також призведе до збільшення свідомого та відвертого ігнорування особами, які підлягають мобілізації, отриманого письмового повідомлення про необхідність несення військової служби.

Враховуючи наведене, вчинений ОСОБА_3 умисний нетяжкий злочин представляє значну суспільну небезпечність, а тому його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації.

Відтак висновок, який міститься у досудовій доповіді Житомирського районного сектору № 8 ДУ "Центр пробації "Філія Державної установи "Центр Пробації" щодо можливості призначення покарання ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства, суд вважає неприйнятним.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлено, речові докази та процесуальні витрати відсутні.

Клопотання про обрання запобіжного заходу під час судового розгляду не заявлено, тому у суду відсутні підстави для його застосування.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 373, 374, 615 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України та за цією статтею кримінального Закону призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк- 3 (три) роки .

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з дня його затримання, після вступу вироку в законну силу.

До набрання вироком законної сили щодо обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід не застосовувати.

На вирок суду до Житомирського апеляційного суду через Червоноармійський районний суд Житомирської області може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1