Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

10 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції з використанням підсистеми "Електронний суд" кримінальне провадження № 0000174 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Дослідне Носівського району Чернігівської області,

громадянина України, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

судимого вироком Шевченківського районного суду м. Києва

від 05.02.2024 за ч.1 ст.309 КК України на 1 рік обмеження волі,

на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2024 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 19.02.2024 ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.309 КК України і йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.309 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік і на підставі ч.4 ст.70, ст.72 КК України вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 05.02.2024 виконувати самостійно.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального правопорушення, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченого і правову кваліфікацію його дій. Разом з тим, вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки застосував ст.75 КК України, яка не підлягає застосуванню, не застосував ч.4 ст.70 КК України та призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Так, ОСОБА_7 , будучи судимий вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05.02.2024 за злочин, вчинений 28.01.2024, вже 29.01.2024 вчинив новий злочин, що, за твердженням прокурора, свідчить, що попереднє покарання не змусило його дотримуватись вимог закону і його виправлення неможливе без відбування покарання. Також прокурор посилається на висновок про застосування норми права у постанові Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 754/2749/17, у відповідності з яким, коли особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення першого вироку інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, або звільняється від відбування покарання з випробуванням, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається, за таких умов кожен вирок виконується самостійно.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити; доводи захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого, які просили вирок суду залишити без змін; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, але не пізніше 29 січня 2024 року, придбав у невстановленої досудовим розслідуванням особи психотропну речовину РVР та почав її незаконно зберігати при собі без мети збуту. Того ж дня близько 13 години 10 хвилин у пров. Артилерійському, 1-3 в м. Києві ОСОБА_7 був зупинений працівниками Шевченківського УП ГУНП у м. Києві, на запитання яких відповів, що у правій кишені куртки зберігає психотропну речовину. Після цього на місце події було викликано слідчо-оперативну групу, працівники якої в період з 14 години 33 хвилини по 14 годину 41 хвилину під час затримання ОСОБА_7 та його особистого обшуку вилучили психотропну речовину PVР масою 0,177 г.

Обвинувальний акт щодо вчинення ОСОБА_7 , кримінального проступку розглядався у спрощеному провадженні, а тому встановлені досудовим розслідуванням і, відповідно, судом, фактичні обставини кримінального провадження колегія суддів не переглядає відповідно до вимог ч.1 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.309 КК України - незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту - є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував, що ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок, особу винного, який на час вчинення проступку судимостей не мав, посередньо характеризується органами внутрішніх справ, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, і правильно призначив йому покарання у виді обмеження волі на мінімальний строк, встановлений санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

З огляду на те, що в апеляційній скарзі прокурора порушується питання про призначення ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, тобто такого самого за видом і розміром, яке призначив суд першої інстанції, доводи стосовно призначення явно несправедливого через м`якість покарання безпідставні.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

До того ж, станом на час розгляду апеляційної скарги прокурора закінчився визначений судом іспитовий строк. Як повідомили в судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисник і обвинувачений, вирок фактично виконувався, поки прокурор оскаржував у касаційному порядку ухвалу про повернення апеляційної скарги. Протягом іспитового строку обвинувачений з`являвся на реєстрацію до органу пробації і наразі до суду за місцем проживання ОСОБА_7 направлено подання про його звільнення від призначеного покарання після закінчення іспитового строку, що свідчить про те, що обвинувачений виконував покладені на нього судом обов`язки і не вчинював інші кримінальні правопорушення.

Отже, судом першої інстанції дотримані загальні засади призначення покарання, передбачені ст.65 КК України, і наведені ґрунтовні мотиви застосування ст.75 КК України, що спростовує доводи апеляційної скарги про протилежне.

Обставинами, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, згідно з п.4 ч.1 ст.91 КПК України, серед іншого, є обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, тощо.

За загальними правилами, за приписами ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, покладається на слідчого, прокурора.

До ухвалення вироку, який оскаржується, в матеріалах кримінального провадження був відсутній вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 05.02.2024, який прокурор просить врахувати при призначенні покарання.

А тому невиконання стороною обвинувачення свого обов`язку, передбаченого ч.1 ст.92 КПК України, не дає прокурору права стверджувати, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки не застосував положення ч.4 ст.70 КК України і не призначив покарання за сукупністю кримінальних правопорушень. З огляду на викладене суду не було відомо і не могло бути відомо про існування вказаного вироку.

Надуманими є і твердження, що ОСОБА_7 , будучи судимим за злочин, вчинений 28 січня 2024 року, наступного дня вчинив новий умисний злочин. ОСОБА_7 в обох випадках вчинив не злочини, а кримінальні проступки, і це відбувалось до його засудження першим вироком.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що дізнання в обох кримінальних провадженнях, відомості про кримінальні правопорушення в яких були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань з різницею в один день, здійснювались одним і тим же органом досудового розслідування - відділом дізнання Шевченківського УП ГУНП у м. Києві. Однак всупереч вимогам ст.217 КПК України обвинувальні акти у двох кримінальних провадженнях були направлені до суду окремо, чим орган досудового розслідування і прокурор створили штучні підстави для ухвалення щодо одного обвинуваченого кількох вироків.

Не може бути задоволена апеляційна скарга і з тих, підстав, що апеляційні вимоги не узгоджуються з положеннями закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ч.4 ст.70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Оскільки прокурор просить "на підставі ч.4 ст.70, ст.72 КК України вирок Шевченківського районного суду м. Києва виконуватися самостійно" і не просить застосувати жоден з принципів призначення покарання, які передбачені ч.1 ст.70 КК України, положення ч.4 ст.70 КК України не можуть бути застосовані. Щодо ч.3 ст.72 КК України, то вказаною нормою передбачено окреме виконання основних покарань у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатись певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків, а не окреме виконання вироків суду.

Отже, доводи апеляційної скарги, що при призначенні ОСОБА_7 покарання суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, є надуманими. І в будь-якому разі після набрання обома вироками законної сили, якщо виникне питання про їх виконання, воно може бути вирішене в порядку, передбаченому ст.537 КПК України.

Тому підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3