Житомирський апеляційний суд
Справа №935/1063/24 Головуючий у 1-й інст. Франчук
Номер провадження №11-кп/4805/505/25
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали судового провадження №935/1063/24 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 14.03.2025,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотань сторони захисту про зміну міру запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 та задоволено клопотання прокурора Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_5 .

Продовжено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою терміном на 60 днів, тобто до 12 травня 2025 року включно.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, та постановити нову, якою обрати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання обвинуваченого за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 2 місяці. При цьому, звертає увагу, що з 2023 розглядаються матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_8 в суді в частинні обвинувального акту, тому, ОСОБА_7 безпідставно перебуває під арештом, внаслідок чого нівелюються його права. Наголошує, що під час судового засідання 13.02.2025, був допитаний потерпілий працівник СБУ Ремез, за заявою (рапортом) про злочин, якого відносно ОСОБА_7 було внесено відомості про кримінальне правопорушення, який - потерпілий не зміг згадати та пояснити суду, які саме дії відносно нього вчинив ОСОБА_7 , а надав лише пояснення стосовно дій іншого обвинуваченого ОСОБА_9 , який на думку потерпілого вчинив відносного нього протиправні дії. Звертає увагу, що обвинувальний акт, який був оголошений прокурором в суді, не містить посилання на докази вчинення ОСОБА_7 відносно потерпілих протиправних дій, фактично обвинувачення ґрунтується, лише на єдиному доказі, а саме: рапорт працівника поліції, рапорт працівника Служби безпеки України та заява потерпілого, який є військовослужбовцям Збройних сил України. Наголошує, що в клопотанні прокурора щодо продовження запобіжного заходу тримання під вартою відсутні посилання на наявність доказів або/чи фактичної можливості знищення доказів, тиску на свідків та потерпілих ОСОБА_7 , який не має наміру переховуватися від суду. Так, ухвалою слідчого суді Корольовського районного суду м. Житомир, від 08.02.2024 по справі №296/1046/24 до ОСОБА_10 був застосований запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання, при цьому, ОСОБА_11 належним чином виконував обов`язки, які були застосовані слідчим суддею до зміни запобіжного заходу на тримання під вартою, який був застосований Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 28.02.2024, до якого ОСОБА_11 самостійно для вирішення питання щодо зміни йому запобіжного заходу з цілодобового домашнього арешту на тримання під вартою, що є доказом того, що він не має наміру переховуватися від суду. Звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_7 знаходиться під вартою майже два роки. Наголошує, що обвинувальний акт є необґрунтованим, що і буде встановлено під час судового слідства оскільки: з наявного в матеріалах кримінального провадження протоколу допиту потерпілого вбачається, що обвинувачений не заподіював йому жодних тілесних ушкоджень, докази заподіяння ОСОБА_7 працівникам правоохоронних органів побоїв відсутні, що і було встановлено під час допиту потерпілого працівника СБУ. Крім того, ОСОБА_7 не має на меті перешкоджати судовому розгляді кримінального провадження, крім того, він народився та все життя прожив в смт.Миропіль, Житомирської області і інших місць, де б він міг проживати, до того ж, за місцем проживання характеризується позитивно, має роботу. Вважає, що через активний воєнний стан виїзд за кордон не можливий, а ведений в Миропільській громаді комендантської години з 22:00 до 05:00 наділяє додатковим обов`язком обвинуваченому знаходиться в дома у нічний час. Також, обвинувачений сам заінтересований в об`єктивному та повному розгляді кримінального провадження та встановленню усіх обставин кримінального провадження. Вважає, що застосування цілодобового домашнього арешту до ОСОБА_7 буде достатнім та ефективним заходом забезпечення кримінального провадження. Одночасно, звертає увагу, що в доводах прокурора відсутні також і будь-які докази, які б свідчили про те, що більш м`якший запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим у ст. 177 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали подану апеляційну скаргу, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

У відповідності до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

У відповідності до виділених матеріалів судового провадження №935/1063/24, в провадженні Корольовського районного суду м. Житомира перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.189, ч.2 ст.28, ч.3 ст.342, ч.2 ст.28, ч.2 ст.345 КК України.

В ході судового розгляду вказаного кримінального провадження, 14.03.2025 в судовому засіданні Корольовським районним судом м. Житомира, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_5 (т.2 а.п.192-194) про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 та клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу обвинуваченому на домашній арешт (т.2 а.п.196-200).

При цьому, на думку апеляційного суду клопотання прокурора є відповідним вимогам ст.199 КПК України, подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини, які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вирішуючи клопотання прокурора, як і клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому міри запобіжного заходу (після відповідного обговорення в судовому засіданні між всіма учасниками провадження, т.2 а.п.203-210), суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

Крім того, кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом факту винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті кримінальному правопорушенні за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості підозри, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції при постановленні вироку.

В даному випадку, апеляційні посилання сторони захисту на відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_7 в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, є об`єктивно передчасними.

Разом з тим, оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу домашнього арешту, на думку апеляційного суду, є непереконливими.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

Так, на думку апеляційного суду, наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не втратили свою актуальність та не змінилися. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

В свою чергу, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, зокрема, за яке передбачено покарання до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна (ч.4 ст.189 КК України) та під тяжкістю можливого покарання може вчиняти спроби переховування від суду.

При цьому, слід врахувати і ті обставини, що згідно змісту обвинувачення вище зазначені кримінальні правопорушення скоєнні останнім у складі організації, в якій він був виконавцем, явно значну суспільну небезпечність скоєного, як наслідок, суцільну небезпечність особи обвинуваченого, що лише підсилює вище зазначений процесуальний ризик.

На думку апеляційного суду, наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати.

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду про наявність ризику незаконного впливу на потерпілих, свідків та інших учасників в даному провадженні та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

При встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від учасників процесу під час судового засідання, крім того, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень із застосуванням насильства та застосуванням насильства відносно потерпілих, а всі учасники кримінального провадження судом ще не допитані станом на теперішній час на стадії судового розгляду, ризик впливу на них існує до моменту безпосереднього отримання судом показань від учасників провадження та дослідження їх судом.

Крім того, за встановлених обставин, апеляційний суд вважає і доведеним процесуальний ризик вчинення інших правопорушень, оскільки багатоепізодні обставини інкримінованих правопорушень свідчать про можливість та високий ризик вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, виходячи з того, що останній обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких правопорушень, як і факт вчинення останнім опору працівникам правоохоронних органів при виконанні останніми службових обов`язків.

Переконливих доказів на спростування вище зазначеного стороною захисту не надано.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, його характер, суспільну небезпечність скоєного, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винним, дані про його особу, тяжкість злочинів, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Оскаржуване рішення суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15.12.2016 року у справі «Ігнатов проти України» вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно також виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Апеляційний суд приймає до уваги, що жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_7 на вказаній стадії кримінального процесу, а ні суду першої інстанції, а ні апеляційному суду надано не було.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_7 є не судимим, має постійне місце проживання та реєстрації, позитивні характеристики, працює (не підтверджено доказами), як і гарантії обвинуваченого (в суді апеляційної інстанції) дотримуватись належної процесуальної поведінки при зміні запобіжного заходу, не доводять по-за розумним сумнівом дотримання останнім відповідної сталої процесуальної поведінки, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

За таких обставин суд апеляційної інстанції визнає безпідставними доводи захисника обвинуваченого про те, що суд не обґрунтував неможливість застосування до останнього більш м`якого запобіжного заходу, та недоведеністю ризиків зазначених в клопотанні прокурора.

Враховуючи доведеність прокурором ризиків, передбачених п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 14.03.2025, якою продовжено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою терміном на 60 днів, тобто до 12 травня 2025 року включно, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :