Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/927/24
Провадження № 1-кп/499/43/25
В И Р О К

Іменем України

24 березня 2025 року смт Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 (далі також прокурор), потерпілої ОСОБА_4 (далі також потерпіла), обвинуваченого ОСОБА_5 (далі також обвинувачений, особа), захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 (далі також захисник) розглянув у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в порядку спрощеного провадження, в режимі відеоконференції, об`єднаний обвинувальний акт кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Руська Слобідка, Іванівського району, Одеської області, зареєстрованого та проживаючого в будинку АДРЕСА_1 , непрацюючого, який має базову середню освіту, неодруженого, у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого статтею 3901 Кримінального кодексу України (далі КК),

В С Т А Н О В И В:

1.Формулювання обвинувачення, визнаного органом досудового розслідування доведеним та стаття (частини статті) КК, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа таке

1.1. Іванівський районний суд Одеської області ухвалив рішення від 07 травня 2024 року у справі №499/471/24 про видачу обмежувального припису (далі рішення від 07 травня 2024 року), відповідно до якого обвинуваченому строком на 6 місяців було заборонено: перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_4 , в будинку АДРЕСА_1 (далі також будинок); наближатись на відстань ближче 300 метрів до місця проживання (перебування) потерпілої в будинку; особисто і через третіх осіб розшукувати потерпілу, якщо вона за власним бажанням перебуває в місці невідомому кривднику; переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею; вести листування, телефонні переговори з потерпілою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (далі також обмежувальний припис).

Згодом, 07 червня 2024 року приблизно о 12 годині 00 хвилин, обвинувачений діяв умисно, усвідомлював протиправність своїх дій, всупереч рішенню від 07 травня 2024 року, з метою направленою на невиконання обмежувального припису, прийшов до будинку та перебував за місцем проживання потерпілої.

Теж, 24 серпня 2024 року приблизно о 11 годині 00 хвилин, обвинувачений, діяв умисно, усвідомлював протиправність своїх дій, вдруге, всупереч рішенню від 07 травня 2024 року, з метою направленою на невиконання обмежувального припису, прийшов до будинку та вчинив сварку з потерпілою.

1.2. За таких фактичних обставин особа обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 3901 КК умисне невиконання обмежувальних приписів.

2.Суд встановив такі обставини

2.1. Прокурор подав до суду обвинувальний акт з клопотанням про його розгляд у спрощеному провадженні.

Обвинувачений подав письмову заяву, яка додана до обвинувального акта, що складена в присутності захисника, яка свідчить, що обвинувачений погодився із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлений з обмеженням права апеляційного оскарження з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини, беззаперечно визнав свою провину, а також погодився на розгляд обвинувального акта в спрощеному провадженні.

Потерпіла подала письмову заяву, яка додана до обвинувального акта, яка свідчить, що вона погодилася із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлена з обмеженням права апеляційного оскарження з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини та погодилася на розгляд обвинувального акта в спрощеному провадженні.

2.2. Суд зазначає, що кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі (частина 2 статті 12 КК).

З огляду на приписи частини 2 статті 12 КК, кримінальне правопорушення, передбачене статтею 3901 КК відноситься до категорії кримінального проступку.

2.3. Суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта (частина 2 статті 381 Кримінального процесуального кодексу України, далі КПК).

Зважаючи, що учасники судового провадження не оспорювали встановлені під час дізнання обставини, були згодні з розглядом обвинувального акта в спрощеному провадженні та не подали клопотань про проведення розгляду обвинувального акта з викликом учасників кримінального провадження, суд дійшов висновку щодо можливості ухвалення вироку стосовно обвинуваченого в спрощеному провадженні.

Натомість під час спрощеного провадження суд викликав учасників кримінального провадження, оскільки виникла необхідність з`ясування обставин за вироками, які ухвалені стосовно обвинуваченого раніше, що впливає на ухвалення цього вироку.

2.4. Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 25 листопада 2024 року об`єднав в одне провадження кримінальні провадження № 499/927/23 та №499/964/23 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого статтею 3901 КК.

2.5. Іванівський районний суд Одеської області вироком від 11 квітня 2024 року визнав обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого статтею 1261 КК та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк один рік, а також: на підставі статті 75 КК звільнив засудженого від відбування покарання з іспитовим строком один рік та поклав обов`язки передбачені статтею 76 КК: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; на підставі пункту 5 частини 1 статті 911 КК застосував до обвинуваченого обмежувальний захід та поклав на нього обов`язок пройти апробаційну програму «Подолання домашнього насильства (далі також вирок від 11 квітня 2024 року).

Одеський апеляційний суд вироком від 21 січня 2025 року скасував вирок від 11 квітня 2024 року в частині призначеного покарання та призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк один рік, а також: на підставі статті 75 КК звільнив засудженого від відбування покарання з іспитовим строком один рік та поклав обов`язки передбачені статтею 76 КК: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою та застосував обмежувальний захід у вигляді направлення для проходження програми для кривдників у порядку пункту 5 частини 1 статті 911 КК на строк 3 місяці (далі також вирок від 21 січня 2025 року).

2.6. Іванівський районний суд Одеської області вироком від 24 червня 2024 року, який набрав законної сили 24 липня 2024 року, визнав обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 1 статті 309 КК та призначив йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік, а також відповідно до частини 2, пункту 4 частини 3 статті 591 КК поклав на обвинуваченого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою (далі вирок від 24 червня 2024 року).

2.7. Повідомлення провідного інспектора Березівського районного сектору №2 філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області від 26 лютого 2025 року свідчить, що згідно вироку від 24 червня 2024 року обвинувачений поставлений на облік 31 липня 2024 року (том 1, а.с. 131).

3. Положення закону, якими суд керувався такі

3.1. Повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу (частина 1 статті 32 КК).

Повторність, сукупність та рецидив кримінальних правопорушень враховуються при кваліфікації кримінальних правопорушень та призначенні покарання, при вирішенні питання щодо можливості звільнення від кримінальної відповідальності та покарання у випадках, передбачених цим Кодексом (частина 1 статті 35 КК).

Пробаційний нагляд не призначається особам, які під час відбування цього виду покарання вчинили кримінальне правопорушення (частина 5 статті 591 КК).

При сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань (частина 1 статті 70 КК).

Якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком (частина 1 статті 71 КК).

Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком (частина 4 статті 71 КК).

Якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив два або більше кримінальних правопорушень, суд призначає покарання за ці нові кримінальні правопорушення за правилами, передбаченими у статті 70 цього Кодексу, а потім до остаточного покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, повністю чи частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком у межах, встановлених у частині другій цієї статті (частина 5 статті 71 КК).

При складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідають: два дні пробаційного нагляду; два дні обмеження волі (підпункт а1, б пункту 1 частини 1 статті 72 КК).

У разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу (частина 3 статті 78 КК).

3.2. Строк покарання у виді пробаційного нагляду обчислюється з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації (частина 1 статті 49-2 Кримінально-виконавчого кодексу України, далі КВК).

4. Суд застосовує таку практику Верховного Суду

У пунктах 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 № 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», суд роз`яснив, якщо злочини, які утворюють повторність відповідають одному і тому ж складу злочину (наприклад крадіжки, поєднані з проникненням в житло), їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини Кримінального кодексу України. У таких випадках повторність злочинів повинна зазначатися в процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних злочинів. Згідно з частиною першою статті 33 КК сукупністю злочинів визнається вчинення особою двох або більше злочинів, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жоден із яких її не було засуджено.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд звернув увагу судів на те, що передбачені законом правила призначення покарання за сукупністю злочинів (ст. 70 КК) застосовуються у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції. За цими ж правилами призначається покарання і в разі вчинення особою діянь, частина яких кваліфікується як закінчений злочин, а решта - як готування до злочину чи замах на нього. За окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд роз`яснив, що коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші - після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку - за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього - за правилами ч. 4 ст. 70 КК; потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків.

Висновки, які зробив Верховний Суд у постановах від: 25 червня 2018 року в справі № 511/37/16-к; 01 червня 2020 року в справі № 766/39/17; 08 лютого 2021 року в справі № 390/235/19; 14 червня 2021 року в справі № 443/806/19; 22 січня 2024 року в справі № 236/4167/20; 30 липня 2024 року в справі № 212/2318/21.

5. Мотиви призначення покарання та обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання такі

5.1. Суд зазначає, що передбачені статтею 70 КК правила призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень застосовуються лише у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади кримінальних правопорушень і які мають самостійні санкції. За окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається.

Отже, за умови вчинення декількох самостійних тотожних кримінальних правопорушень, що кваліфікуються за однією частиною однієї статті, наприклад статтею 3901 КК, покарання за вироком суду застосовується до особи, визнаної винною в їх вчиненні, де враховується, зокрема ступінь тяжкості кваліфікованого за цією частиною статті кримінального правопорушення, на яку впливає кількість вчинених кримінальних правопорушень, розмір заподіяної шкоди потерпілій особі та інші об`єктивні та суб`єктивні ознаки цих правопорушень.

Суд наголошує, що кримінально-правові норми не передбачають окремого порядку призначення покарання в разі, коли особа вчинила кілька кримінальних правопорушень до ухвалення вироку, які передбачені тією самою статтею або частиною статті Особливої частини КПК, що фактично утворює «розірвану» засудженням повторність кримінальних правопорушень й в кримінальному праві визначається як вчинення тотожних діянь.

Законодавство про кримінальну відповідальність та кримінальне процесуальне законодавство не містять положень про те, що кримінальні правопорушення, які утворюють передбачену частиною 1 статті 32 КК повторність та відповідають одному і тому самому складу кримінального правопорушення (тотожні кримінальні правопорушення), мають бути окремо кваліфіковані в резолютивній частині обвинувального вироку, і за кожне правопорушення, кваліфіковане за однією статтею або частиною статті, має бути призначене окреме покарання.

Якщо вчинені кримінальні правопорушення, крім повторності, утворюють ще й сукупність, вони відповідно до частини другої статті 33 КК повинні отримувати окрему кваліфікацію. Якщо ж кримінальні правопорушення, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу кримінального правопорушення, їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК. У таких випадках повторність кримінальних правопорушень повинна зазначатись у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних кримінальних правопорушень.

Натомість у частині 4 статті 70 КК йдеться про іншу самостійну підставу призначення покарання за тими ж правилами встановленими після постановлення попереднього (останнього за часом) вироку, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні. В цьому разі не мовиться про встановлення ознак сукупності кримінальних правопорушень, оскільки за частину з них особа засуджена попереднім вироком. Зазначене обумовлює самостійну кваліфікацію кримінальних правопорушень вчинених до ухвалення попереднього вироку, за які особа засуджується за новим вироком. Законодавець не вимагає встановлення ознак сукупності кримінальних правопорушень, за які особа засуджується за новим вироком, вчиненими до ухвалення попереднього вироку, із тими кримінальними правопорушеннями, за які вона засуджена раніше. Сукупність кримінальних правопорушень не є обов`язковою умовою застосування частини 4 статті 70 КК.

Тож, якщо в діях особи має місце повторність кримінальних правопорушень, передбачена частиною 1 статті 32 КК, і ця особа засуджується за вчинення кількох тотожних кримінальних правопорушень, які кваліфікуються за однією статтею або частиною статті КК, і зокрема одне або кілька з них були вчинені після ухвалення вироку, то суд не застосовує правила частини 4 статті 70 КК. У такому разі суд кваліфікує кримінальні правопорушення за однією статтею або частиною статті КК та призначає покарання, передбачене її санкцією, а остаточне покарання визначає за правилами статті 71 КК за сукупністю вироків.

5.2. Правила призначення покарання за сукупністю вироків застосовуються в разі, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення. В цьому разі, суд відповідно до частини 1 статті 71 КК до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Під час складання покарань у порядку зазначеної норми остаточне покарання має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Відповідно до частини 5 статті 71 КК якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив два або більше кримінальних правопорушень, суд призначає покарання за ці нові кримінальні правопорушення за правилами, передбаченими у статті 70 цього Кодексу, а потім до остаточного покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, повністю чи частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком у межах, встановлених у частині другій цієї статті.

Водночас положення статті 71 КК не визначають правил призначення покарання за сукупності вироків за умови наявності невідбутих частин покарань за двома і більше вироками, які виконувалися самостійно.

Натомість, якщо особа вчинила принаймні одне кримінальне правопорушення після постановлення двох попередніх вироків, які виконуються самостійно, і останнім (третім) вироком особі призначається покарання, яке належить відбувати реально, припиняється окреме виконання обох попередніх вироків. Правовою підставою такого припинення щодо першого вироку є положення частини 3 статті 78 й статті 71 КК, а правовою підставою припинення виконання другого вироку положення статті 71 КК. Остаточне покарання в такому разі призначається особі на підставі статті 71 КК за сукупністю вироків, з урахуванням покарань, призначених за всіма вироками.

Побіжно коли вчинення нового кримінального правопорушення в період іспитового строку стає фактичною підставою для визнання (скасування) призначеного за попереднім вироком покарання у виді позбавлення волі, від відбування якого звільнялась особа, таким що належить відбувати реально, його самостійне виконання під час застосування частини 4 статті 70 КК не допускається за наявності підстав для подальшого призначення остаточного покарання за правилами частини 1 статті 71 КПК.

Суд зауважує, що під час визначення того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю кримінальних правопорушень чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, необхідно керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили, оскільки законодавець чітко визначив момент у часі, що розмежовує ці два правила - це постановлення обвинувального вироку, а не набрання ним законної сили.

Якщо кримінальне (кримінальні) правопорушення, за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими статтею 71 КК (за сукупністю вироків). Водночас скасування судом апеляційної інстанції такого попереднього вироку в частині покарання з підстав неправильного звільнення від відбування покарання або через необхідність призначити більш суворе покарання не перешкоджає застосуванню статті 71 КК, оскільки в такому разі апеляційний суд не спростовує висновків суду першої інстанції щодо винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення і не скасовує вироку в цій частині, а навпаки посилює покарання чи вказує на необхідність його відбування реально.

5.3. Заразом суд наголошує, що відповідно до положень статті 75 КК, зважаючи на зміст частини 3 статті 78 КК, вчинення особою під час іспитового строку нового кримінального правопорушення, має розцінюватися як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначення остаточного покарання відбувається на підставі статті 71 КК у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

5.4. Суд надав оцінку матеріалам досудового розслідування, зокрема документам, які засвідчують беззаперечне визнання обвинуваченим своєї винуватості.

Оскільки, зважаючи на аналіз доказів, дослідження матеріалів справи, встановлено, що обвинувачений, належних висновків не зробив, не позбувся негативної поведінки, усвідомлюючи протиправність своїх дій, 07 червня 2024 року та вдруге 24 серпня 2024 року, всупереч рішенню від 07 травня 2024 року умисно вчинив дії, за наведених у підпункті 1.1 пункту 1 цього вироку фактичних обставин, тому суд вважає доведеною його вину у вчиненні кримінальних правопорушень та такі його дії кваліфікує за статтею 3901 КК за ознаками, - умисне невиконання обмежувальних приписів.

5.5. Водночас, суд не погоджується з інкримінуванням відповідно до пункту 1 частини 1 статті 67 КК обвинуваченому такої обтяжуючої обставини, як «вчинення злочину особою повторно», оскільки обставиною, яка обтяжує покарання, визнається лише вчинення особою злочину повторно, а не вчинення кримінального правопорушення. Тому, повторність кримінальних проступків не визнається обставиною, яка обтяжує покарання.

Отже, відповідно до вимог частини 2 статті 67 КК суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій цієї статті обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.

Суд звертає увагу, що за змістом статті 12 КК закон чітко розмежовує кримінальні правопорушення на злочин та кримінальний проступок.

Одночасно, положення статті 67 КК також розмежовують ці поняття. Так, наприклад, пунктами 1, 5, 10, 11, 12 частини 1 статті 67 КК передбачені обставини, які обтяжують покарання щодо «злочинів». Натомість, обставини, передбачені пунктами 2, 3, 4, 6, 6-1, 7, 8, 9, 13 частини 1 статті 67 КК визнаються такими, які обтяжують покарання щодо кримінальних правопорушень, тобто як для «злочинів», так і для «кримінальних проступків».

Відтак, стороною обвинувачення не враховано, що за вироками від 11 квітня 2024 року, 21 січня 2025 року, 24 червня 2024 року обвинувачений визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень за статтею 1261 КК, частиною 1 статті 309 КК які, відповідно до статті 12 КК за ступенем тяжкості відноситься до злочину та кримінального проступку відповідно.

Тож, зважаючи на приписи частини 3 статті 67 КК України, суд не може враховувати таку обставину, що обтяжує покарання як вчинення злочину повторно, оскільки законодавець розмежовує обставини, які обтяжують покарання за класифікацією кримінальних правопорушень, попри наявність повторності з огляду на положення статті 34 КК.

Проте невизнання вчинення злочину повторності обставиною, яка обтяжує покарання, ще не свідчить про абсолютну неможливість врахування цього факту під час призначення покарання. Неодноразовість вчинення кримінальних проступків після вчинення злочину чи кримінального проступку, суд може врахувати як відомості, які характеризують особу винного відповідно до приписів пункту 3 частини 1 статті 65 КК.

5.6. Суд призначає обвинуваченому покарання, враховує приписи статей 65-68 КК та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, визнає його щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставини, що пом`якшують покарання та встановив відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Суд бере до уваги відомості про обвинуваченого як про особу, який: має постійне місце проживання, негативно характеризується за місцем проживання, офіційно не працює, має базову середню освіту, не є особою з інвалідністю, на обліку у лікаря-нарколога, лікаря-психіатра не перебуває, раніше неодноразово притягувався до кримінальної, адміністративної відповідальності та висновків не зробив, про що свідчать його подальші повторні дії щодо вчинення протиправних діянь, адже відбуваючи покарання за їх вчинення, продовжував нехтувати вимогами закону, демонструвати свою нездатність до виправлення та своє небажання показувати законослухняну поведінку.

5.7. З урахуванням викладених вище обставин, враховуючи положення статті 65 КК про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для його виправлення, попередження нових кримінальних правопорушень, та досягнення інших цілей покарання, суд вважає, що зазначені обставини не дозволяють застосувати до обвинуваченого після призначення покарання положення статей 75, 76 КК. Отже, суд призначає особі покарання в межах, встановлених санкцією статті 390-1 КК й з урахуванням приписів статей 70, 71, 78 КК, та вважає не можливим виправлення особи без ізоляції, тому він підлягає поміщенню на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

5.8. Суд зазначає, що зважаючи на приписи підпунктів «а1», «б» пункту 1 частини 1 статті 72 КК, під час складання покарань за сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий із співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідає: два дні обмеження волі; два дні пробаційного нагляду.

Суд констатує, що, з огляду на приписи частини 1 статті 49-2 КВК, невідбута частина покарання за вироком від 24 червня 2024 року, починаючи з дня ухвалення цього вироку та з урахуванням дня постановки особи 31 липня 2024 року на облік становить 129 дні пробаційного нагляду.

Себто, невідбута особою частина покарання, яке призначив суд у виді одного року пробаційного нагляду за вироком від 24 червня 2024 року становить 64 дні позбавлення волі, з огляду на такий розрахунок: (129:2=64 дня).

Суд наголошує, що обвинувачений до повного відбуття покарання призначеного вироком від 11 квітня 2024 року з урахуванням вироку від 21 січня 2025 року, вироком від 24 червня 2024 року вчинив нове кримінальне правопорушення, тому під час остаточного призначення йому покарання необхідно застосувати частину 1, 5 статті 71 КК та частково приєднати невідбуту частину покарання за цими вироками.

6. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішує суд під час ухвалення вироку такі

Суд не ухвалює рішення про цивільний позов, який в кримінальному проваджені не поданий.

Сторони не заявляли клопотань в порядку визначеному частиною 5, 9 статті 100 КПК, тому питання про долю речових доказів судом не вирішувалось, оскільки речові докази суду надані не були.

Суд не здійснює, в порядку передбаченому статтями 124-126 КПК, розподіл процесуальних витрат за відсутності їх документального підтвердження.

Суд не ухвалює рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, оскільки стороною обвинувачення клопотання про обрання запобіжного заходу стосовно обвинуваченого не заявлялися.

Керуючись статтями 369-371, 373-374, 381, 382 КПК, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого статтею 3901 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк два роки.

Відповідно до підпункту «б», пункту 1 частини 1 статті 72 Кримінального кодексу України, покарання призначене ОСОБА_5 за цим вироком у виді обмеження волі на строк два роки перевести в більш суворий вид покарання у виді позбавлення волі, із співвідношення одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі, що складає один рік позбавлення волі.

Відповідно до підпункту «а1», пункту 1 частини 1 статті 72 Кримінального кодексу України, не відбуту частину покарання у виді невиконаних 129 днів пробаційного нагляду, яке ОСОБА_5 призначив Іванівський районний суд Одеської області вироком від 24 червня 2024 року перевести в більш суворий вид покарання у виді позбавлення волі, із співвідношення одному дню позбавлення волі відповідають два дні пробаційного нагляду, що складає 64 дні позбавлення волі.

На підставі статті 71 Кримінального кодексу України за сукупності вироків до покарання призначеного за цим вироком, що переведене в один рік позбавлення волі, частково приєднати не відбуту частину покарання, яке призначив: Одеський апеляційний суд вироком від 21 січня 2025 року у виді одного року позбавлення волі, після скасування в частині призначеного покарання вироку Іванівського районного суду Одеської області від 11 квітня 2024 року; Іванівський районний суд Одеської області вироком від 24 червня 2024 року у виді одного року пробаційного нагляду, невідбута частина якого складає 129 (сто двадцять дев`ять) днів пробаційного нагляду, що переведене в 64 (шістдесят чотири) дні позбавлення волі; та остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді одного року трьох місяців позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі обчислювати з моменту фактичного затримання та взяття під варту ОСОБА_5 в порядку виконання вироку.

Вирок може бути оскаржений протягом тридцяти днів з дня його проголошення способом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Іванівський районний суд Одеської області.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_7