Житомирський апеляційний суд
Справа №285/6510/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/396/25
Категорія ч.1 ст.121 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження № 0001057 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11 грудня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Обрив Новоазовського району Донецької області, не працюючого, маючого на утриманні одну малолітню дитину, проживаючого за адресою : АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.121, ч.1 ст.310 КК України,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Вважає вирок суду в частині визнання його винним за ч.1 ст.121 КК України незаконним та необгрунтованим, таким що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду викладених в судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що приймаючи рішення суд першої інстанції належним чином не проаналізував всі зібрані та досліджені в судовому засіданні докази, надав невірну оцінки його поясненням, показам потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також письмовим доказам по справі, зокрема висновку судово-медичної експертизи №423. Надає свою оцінку вказаним доказам та вважає, що поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що він не мав умислу на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, оскільки він лише захищався від дій ОСОБА_9 , перебуваючи на подвір`ї свого будинку, тобто діяв в стані необхідної оборони, а тому його дії слід було кваліфікувати за ст.124 КК України. Вказує, що призначаючи йому покарання, суд першої інстанції не врахував належним чином обставини вчинення злочину, а також дані про його особу, зокрема те, що він раніше не судимий, по місцю проживання характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки, сім`ю, має на утриманні малолітню дитину та тяжко хвору матір, яка потребує постійного стороннього догляду. Вважає, що його виправлення та перевиховання можливе без реального відбування покарання.

Вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11 грудня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч.1 ст.310 КК України, та призначено покарання:

- за ч.1 ст.121 КК України у вигляді позбавлення полі на строк 5 років;

- за ч.1 ст.310 КК України у вигляді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 встановлено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Застосовано до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення судової експертизи матеріалів, речовин та виробів в сумі 2868 (дві тисячі вісімсот шістдесят вісім) грн. 00 коп.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, 10 вересня 2023 року близько 16 години 30 хвилини ОСОБА_7 , перебуваючи на автодорозі біля домоволодіння по АДРЕСА_1 , в ході конфлікту зі ОСОБА_9 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, вирішив заподіяти останньому тілесні ушкодження.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне заподіяння тілесного ушкодження ОСОБА_9 , ОСОБА_7 взяв в бесідці, розташованій на території домоволодіння по АДРЕСА_1 належну йому дерев`яну биту та наблизившись до ОСОБА_9 зі значною силою наніс вказаною битою один удар по тім`яній ділянці голови зліва, внаслідок чого заподіяв ОСОБА_9 тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя у вигляді закритої черепно-мозкової травми, перелома лівої тім`яної кістки з переходом на тім`яну кістку, перелома стінок гайморової пазухи, епідуральної гематоми лівої півкулі головного мозку з дислокаційним синдромом, садна в лівій лобно-тім`яній ділянці. В подальшому, ОСОБА_7 усвідомлюючи доведеність свого умислу спрямованого на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_9 до кінця, залишив місце скоєння кримінального правопорушення, повернувшись на територію домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК України, а саме спричинив потерпілому ОСОБА_9 умисне тяжке тілесне ушкодження, яке є небезпечним для життя в момент заподіяння.

Крім того, у невстановлений слідством день та час 2023 року, ОСОБА_7 перебуваючи на території домоволодіння за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом внесення у ґрунт насіння, умисно здійснив незаконний посів конопель. В подальшому, після сходження коренестебел конопель в кількості 19 штук, ОСОБА_7 став незаконно їх вирощувати, що виразилося у підв`язуванні, прополюванні та поливі даних рослин до 13.09.2023, коли під час проведення обшуку вказаного домоволодіння працівниками поліції було виявлено та вилучено 19 коренестебел коноплі, які незаконно посіяв та вирощував ОСОБА_7 ..

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.310 КК України, яке виразилося в незаконному посіві, вирощуванні 19 рослин коноплі.

Потерпілий ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомлений про час та місце апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явився. Клопотань про відкладення апеляційного розгляду не заявляв.

Під час апеляційного розгляду жодних клопотань про повторне дослідження доказів від сторони захисту не надходило та в апеляційній скарзі не заявлялося, а колегія суддів не вбачала підстав, передбачених ч.3 ст.404 КПК України, для повторного дослідження доказів.

Вказана позиція узгоджується із усталеною практикою Верховного Суду, викладеною в постановах від 16 березня 2021 року в справі № 154/2975/17, від 21 грудня 2022 року в справі № 759/5737/17, згідно якої сам по собі факт незгоди захисника з висновками суду першої інстанції з приводу висунутого обвинувачення не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.

За відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенню ч.3 ст.403 КПК України, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів, закріплених у приписах зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 не містить доводів щодо необгрунтованості вироку суду в частині визнання останнього винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.310 КК України, та призначеного покарання в цій частині. Крім того, під час апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що погоджується з вироком суду у цій частині, а захисник підтвердив, що вирок суду у вказаній частині не оспорюється, а тому у відповідності до положень ст.404 КПК України вирок суду в зазначеній частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується вироку суду в частині визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог матеріального та процесуального закону.

Так, під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, не визнав та пояснив, що він, його мама, дружина та троє дітей вечеряли в бесідці, яка знаходиться на території їх домоволодіння по АДРЕСА_1 . В цей час хтось постукав у калітку, старший син вийшов відкрити калітку. Коли син протягом п`яти хвилин не повернувся, він пішов подивитись що сталось. Підійшовши до калітки він побачив, що на вулиці біля калітки стоїть його старший син, потерпілий та ще один хлопець. Він запитав у них чому вони прийшли, на що потерпілий повідомив що зараз все пояснить. Він зрозумів, що зараз станеться і почав бігти в бесідку за битою, як тільки він почав бігти потерпілий наніс удар йому по руці, він повернувся і потерпілий наніс йому ще один удар по обличчю. Другий удар був нанесений вже тоді коли він добіг до бити. Взявши биту він побачив, що потерпілий почав тікати, наздогнавши його, він наніс удар потерпілому по голові і в того з рук вилетіла залізна дубинка, яка відлетіла в сторону.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні даного кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 стю121 КК України, також не визнав та надав аналогічні пояснення, підтримавши доводи апеляційної скарги. При цьому уточнив, що подія відбувалася на автодорозі біля його домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Проте, вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, підтверджується сукупністю доказів оцінених судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності.

Зокрема, висновки суду ґрунтуються на:

- показаннях потерпілого ОСОБА_9 , який у судовому засіданні суду першої інстанції підтвердив, що під вечір 10 вересня 2023 року він разом з другом ОСОБА_16 прийшли до обвинуваченого з претензією щоб він не продавав наркотики у їхньому районі. З метою отримання доказів, що обвинувачений продає наркотики, він дав ОСОБА_13 сувенірні 500 гривень, для того щоб той придбав наркотики у ОСОБА_14 , однак ОСОБА_15 не взяв наркотики, а втік. Фальшиві сувенірні гроші валялися біля калітки. Під час розмови з обвинуваченим у них виник конфлікт, в ході якого він вдарив обвинуваченого телескопічною палкою, після чого син виніс обвинуваченому дерев`яну біту і обвинувачений тричі вдарив його цією битою, зокрема був нанесений удар по голові. Конфлікт відбувався на дорозі біля подвір`я обвинуваченого. Після цього ОСОБА_16 викликав таксі і вони поїхали з місця події ;

- показаннях свідка ОСОБА_17 , яка у судовому засіданні суду першої інстанції підтвердила, що вони приїхали з базару, почали вечеряти в бесідці, хтось постукав у калітку, вийшов син відкрити калітку, вони почули що хтось кричить де гроші, її чоловік - ОСОБА_7 вибіг до калітки, відкрив її та забіг потерпілий та почав бити чоловіка залізною дубинкою. Захищаючись чоловік вдарив потерпілого кулаком, останній впав. Після цього чолові взяв у бесідці дубинку і нею вдарив потерпілого. Бійка відбувалася у подвір`ї. А потім чоловік випхав потерпілого з подвір`я, при цьому стукнувши його в догонку битою, оскільки потерпілий погрожував;

- показаннях свідка ОСОБА_18 , який у судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що восени 2023 року він з ОСОБА_19 та ОСОБА_20 стояли біля кафе Томас, побачили, що за метрів триста від них, на дорозі біля воріт приватного будинку, розпочалась якась потасовка (бійка). Вони під`їхали на машині, зупинились та побачили, що потерпілий лежав в кущах навпроти подвір`я обвинуваченого, в руках у потерпілого була залізна палка. Обвинувачений стояв на дорозі за декілька метрів від потерпілого та тримав у руках дерев`яну биту. Після цього вони поїхали і йому невідомо чим завершився даний конфлікт;

- показаннях свідка ОСОБА_21 , який у судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що в кінці минулого літа він з друзями проїжджали машиною через провулок де живе обвинувачений та побачили що потерпілий тримаючи в руці залізну палку, разом з ще однією особою, зайшли до подвір`я обвинуваченого, де потерпілий махаючи залізною палкою наніс удари обвинуваченому. Він не виходив з машини, а хлопці які перебували з ним у машині виходили та щось там дивились. Потім він бачив з машини як потерпілий вийшов на дорогу, за ним вибіг обвинувачений та вдарив потерпілого битою по ногах та по голові. Потерпілий присів на іншій стороні дороги, а обвинувачений повернувся в подвір`я, після цього потерпілий з ще одним хлопцем залишили місце події;

- показаннях свідка ОСОБА_12 , який у судовому засіданні суду першої інстанції підтвердив, що ішов в магазин і побачив ОСОБА_22 і ОСОБА_16 , ОСОБА_23 дав йому 500 фальшивих гривень і запропонував сходити до обвинуваченого та взяти у нього "пятку". Він прийшов до обвинуваченого у подвір`я за "пяткою", однак нічого не встиг зробити, оскільки ОСОБА_24 і ОСОБА_16 відкрили калітку і забігли у подвір`я обвинуваченого і між ними почалася бійка. Він в цей час швидко втік з місця події та відбігши на 100-150 метрів обернувся і побачив як обвинувачений, перебуваючи на дорозі біля калітки свого подвір`я, наніс один удар битою по руці ОСОБА_22 . Чи наносив потерпілий удари обвинуваченому він не бачив. У руці ОСОБА_22 була залізна битка, а в руці обвинуваченого дерев`яна бита;

- показаннях свідка ОСОБА_10 , який у судовому засіданні суду першої інстанції підтвердив, що в кінці минулого літа він з друзями їхали машиною через провулок де живе обвинувачений та побачили що біля калітки подвір`я обвинуваченого знаходяться троє осіб та відбувається бійка. Спочатку якоюсь палкою нанесли удари обвинуваченому, а потім останній наніс удар палкою особі, яка завдавала йому ударів.

Наведені показання потерпілого та свідків суд першої інстанції визнав послідовними, такими, що є належними та допустимими, адже вони прямо і непрямо вказують на існування обставин, які підлягають доказуванню, та інших обставин, що мають значення для кримінального провадження. Вони отримані в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, і ними, як процесуальними джерелами доказів, в розумінні ст. 84 КПК підтверджується час, місце та спосіб вчинення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України підтверджується письмовими доказами, які були досліджені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України, зокрема:

- рапортом від 12.09.2023 року, згідно якого до Звягельського РВП надійшло телефонне повідомлення зі служби 102 про те, що 12.09.2023 року о 20 год. 04 хв. за адресою вул. Петенка, 44, м. Новоград-Волинський (м.Звягель), доставлено з дому ОСОБА_9 , який отримав травми за невідомих обставин (а.с.69);

- рапортом від 12.09.2023 року, згідно якого до Звягельського РВП надійшло телефонне повідомлення зі служби 102 про те, що 12.09.2023 року о 23 год. 16 хв. медсестра приймального відділення ТМО повідомила, що доставлено ОСОБА_9 , якого побили невідомі (а.с.70);

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 12.09.2023 , відповідно до якого ОСОБА_25 заявила, що ОСОБА_9 повернувся додому за адресою АДРЕСА_2 , з тілесними ушкодженнями у виді синців. 12.09.2023 близько 20 год. 00 хв. останнього було доставлено у КНП "Звягельська багатопрофільна лікарня" ЗМР із травмами (а.с.71,72);

- протоколом огляду місця події від 12.09.2023 року, з якого слідує, що під час огляду будинку АДРЕСА_2 , у коридорі виявлено мобільний телефон марки "Huawei" чорного кольору у чорному чохлі, який поміщується до спецпакету PSP 1040043, упаковується згідно правил пакування речових доказів та вилучається до Звягельського РВП (а.с. 74-77);

- протоколом обшуку від 13 вересня 2023 року, згідно якого під час проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 в присутності понятих, ОСОБА_7 та його співмешканка ОСОБА_17 , у бесідці в дворі будинку під лавочкою дістали дві дерев`яні бити, на поверхні яких явних нашарувань речовини бурого кольору не виявлено. Дані бити упаковуються в два окремі поліетиленові пакети чорного кольору, які опечатуються відповідно до вимог КПК України (а.с. 97-100);

- висновком експерта Звягельського відділення Обласного бюро судово-медичної експертизи Житомирської обласної ради № 423 від 14.09.2023 року, згідно якого тілесні ушкодження у ОСОБА_7 у вигляді синців на зовнішній поверхні правого передпліччя, на задній поверхні лівого плеча, садна на правій щоці, утворились не менш ніж від 2-3-разової дії тупого(их) предмета(ів), давністю можливо 10.09.2023 р., належать до легких тілесних ушкоджень. Не виключена можливість утворення вищеописаних тілесних ушкоджень за обставин вказаних ним при експертизі (а.с.118);

- висновком експерта Звягельського відділення Обласного бюро судово-медичної експертизи Житомирської обласної ради № 446 від 21.09.2023 року, згідно якого тілесні ушкодження у ОСОБА_9 у вигляді закритої черепно-мозкової травми, перелома лівої тім`яної кістки з переходом на тім`яну кістку, перелома стінок лівої гайморової пазухи, епідуральної гематоми лівої півкулі головного мозку, з дислокаційним синдромом, садна на лівій лобно-тім`яній ділянці утворились від дії тупого(их) предмета(ів), можливо і від 1-разової дії, давністю можливо 10.09.23 р., належать до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя (а.с.130,131);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 21.09.2023 року разом з фототаблицею, згідно якого потерпілий ОСОБА_9 впізнав особу, яка нанесла йому удари битою по голові, а саме ОСОБА_7 , який знаходився за номером один (а.с.134-136);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 11.10.2023 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 , з якого вбачається, що останній пояснив та показав, як ОСОБА_9 наніс йому удари металевим прутом, а також механізм нанесення ним потерпілому ОСОБА_9 удару кулаком в обличчя та ударів по рукам та по лівій частині голови останнього битою (а.с. 139-144);

- висновком експерта Звягельського відділення Обласного бюро судово-медичної експертизи Житомирської обласної ради № 501 від 16.10.23р., згідно якого не виключена можливість утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 , описаних у висновку експерта № 446 від 21.09..2023 р., за обставин, вказаних підозрюваним ОСОБА_7 при проведенні слідчого експерименту 11.10.23 р. (а.с.146,147).

Проаналізувавши сукупність зібраних та досліджених доказів, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України за обставин встановлених судом, доведена повністю.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд та вважає, що вказані докази не суперечать критерію доведення вини особи «поза розумним сумнівом», згідно якого передбачається доведення стороною обвинувачення перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів того, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні злочину, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення (рішенням ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі "Кобець проти України", заява № 16437/04).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про невідповідність вказаних у вироку висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки перелічені вище докази, кожний окремо та у сукупності, підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, за обставин, встановлених судом.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що орган досудового розслідування та суд невірно кваліфікували його дії за ч.1 ст.121 КК України, оскільки він не мав умислу на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, а лише захищався від дій ОСОБА_9 , який перебуваючи на подвір`ї його будинку, поводив себе агресивно та напав на нього з телескопічною палицею, а тому його дії слід кваліфікувати за ст.124 КК України, як перевищення меж необхідної оборони, апеляційний суд вважає необгрунтованими, оскільки вони є аналогічними тим, що були надані стороною захисту під час розгляду провадження в суді першої інстанції.

Суд першої інстанції такі доводи сторони захисту розглянув та надав їм належну оцінку, відповідним чином мотивувавши свої висновки у вироку суду.

Зокрема, суд зазначив, що необхідною обороною, відповідно до положень ч. 1 ст. 36 КК України, визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони є умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Особливістю необхідної оборони є специфіка мотиву діяння, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію діяння, зокрема, щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Зазначене узгоджується з рішенням, наведеним у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 липня 2021 року (справа № 663/2520/16-к, провадження № 51-1449км21).

Стан необхідної оборони існує лише протягом наявності суспільного небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент. Право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), а його кінцевим моментом є припинення таких дій і усвідомлення (реальна можливість усвідомлення) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка здійснює посягання, суспільно-небезпечних дій.

При цьому, заподіяння шкоди особі, яка здійснює посягання, обумовлено необхідністю негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди нападнику, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

З досліджених судом першої інстанції доказів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 наніс потерпілому битою удар у життєво важливий орган - голову, а тому, діючи з такою силою, достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок такої його поведінки буде спричинено шкоду здоров`ю потерпілого.

Як слідує із пояснень обвинуваченого, наданих ним в судовому засіданні, побачивши що він взяв биту, потерпілий почав тікати, однак обвинувачений всеодно наніс йому удар битою.

Також з пояснень свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_26 вбачається, що удари битою ОСОБА_27 наносив потерпілому наздоганяючи його на дорозі біля свого подвір`я, коли останній вже не вчиняв будь-яких дій відносно обвинуваченого, тобто обвинувачений ОСОБА_27 діяв не з метою відвернення нападу та захисту, оскільки дії потерпілого вже були припиненні і останній залишив подвір`я обвинуваченого, а з метою спричинити шкоду потерпілому (розправитися).

За таких обставин, такі дії обвинуваченого за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Доказів, які свідчили б про намір та можливість потерпілого застосувати до обвинуваченого фізичне насильство з використанням засобу (способу), небезпечного для життя чи здоров`я обвинуваченого, після того як він взяв биту, матеріали кримінального провадження не містять.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що обвинувачений діяв з метою умисного нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , а також про відсутність підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 121 КК України на ст.124 КК України.

Доводи обвинуваченого про те, що суд першої інстанції надав невірну оцінку його поясненням, показам потерпілого ОСОБА_9 , а також свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є друзями потерпілого, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки пояснення обвинуваченого, покази потерпілого та вказаних свідків містяться у вироку суду, і їм надано належну оцінку.

Крім того, вказані свідки перед допитом були попереджені про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показів. Покази зазначених свідків та потерпілого узгоджуються між собою та з іншими письмовими доказами, зокрема протоколом слідчого експерименту від 11.10.2023 та іншими доказами, які наведені у вироку суду. Більш того, особисто обвинувачений також підтвердив, що тілесні ушкодження були спричинені ним потерпілому на автодорозі біля його домоволодіння, а не на території домоволодіння.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд першої інстанції не дослідив належним чином висновок судово-медичної експертизи №423 від 14.09.2023 року, стосовно наявності у нього тілесних ушкоджень, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки вказаний висновок експерта було досліджено безпосередньо у судовому засіданні суду першої інстанції в присутності обвинуваченого та його захисника, і суд першої інстанції надав йому належну оцінку у вироку суду.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що під час апеляційного розгляду, жодних клопотань про повторне дослідження будь-яких доказів від обвинуваченого ОСОБА_7 або його захисника ОСОБА_8 не надходило.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що сторона обвинувачення перекрутила факти щодо сувенірних купюр, а також не допитав з цього приводу свідка ОСОБА_28 , через перебування останнього на службі в ЗСУ, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказана обставина жодним чином не пливає на правильність висновків суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Щодо призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.1 ст.121 КК України, слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має на утриманні одну малолітню дитину, обставини, які пом`якшують його покарання, а саме активне сприяння розкриттю злочину, та відсутністю обставин, які обтяжують його покарання, а також позицію потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що судом першої інстанції не враховано, те що він позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, має на утриманні одну малолітню дитину та тяжко хвору матір, яка потребує постійного стороннього догляду, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки дані про особу обвинуваченого, враховані судом при призначенні покарання.

Окрім того, на переконання колегії суддів, зазначені доводи апелянта не є визначальними для вирішення питання можливості застосування до ОСОБА_7 положень ст.75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.

За таких обставин, з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, даних про особу обвинуваченого, наявності лише однієї пом`якшуючої покарання обставини та відсутності обтяжуючих покарання обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі у межах мінімального строку, визначеного санкцією ч.1 ст.121 КК України, та вважав, що таке покарання буде достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого та сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Підстав для застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України при відсутності у даному випадку щирого каяття обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.

Більш того, як під час розгляду справи в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 свою вину не визнавав та жодного аргументу, який би свідчив про осуд ним своєї поведінки не висловлював.

Зазначене переконливо свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення та неможливість застосування положень ст.75 КК України та звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з іспитовим строком.

Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність та вмотивованість рішення суду першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

Також, колегія суддів звертає увагу, що виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому та вважає, що воно буде достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченого, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не можна визнати явно несправедливим та таким, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, відсутності істотних порушень кримінального процесуального закону, які б безумовно тягнули за собою скасування судового рішення, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування вироку суду.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_7 відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11.12.2024 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: