Справа № 451/1513/24
Провадження № 1-кс/451/31/25
УХВАЛА

про повернення клопотання

28 січня 2025 року місто Радехів

Слідчий суддя Радехівського районного суду Львівської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна,

встановив:

24.01.2025 представником ОСОБА_5 адвокатом ОСОБА_6 через систему «Електронний суд» надіслано клопотання про скасування арешту майна, в якому останній просить скасувати арешт з транспортного засобу автомобіля марки «Opel Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_3 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати орган досудового слідства невідкладно повернути даний транспортний засіб ОСОБА_3 ; розгляд клопотання про скасування арешту з майна - автомобіля марки «Opel Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , проводити у відсутності представника власника майна ОСОБА_4 та власника майна ОСОБА_3 .

В обґрунтування клопотання про скасування арештумайна представник заявника адвокат ОСОБА_6 покликається на те, зокрема, 25.10.2024 старшим слідчим СВ ВП №1 Червоноградського РВП ГУНП у Львівські області ОСОБА_7 внесено відомості до ЄРДР за №0000104 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, по факту дорожньо-транспортної пригоди внаслідок якої ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження; 25.10.2024 в ході огляду місця ДТП був вилучений автомобіль марки «Opel Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого являється ОСОБА_3 ; водієм автомобіля марки «Opel Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди, являвся володілець даного транспортного засобу ОСОБА_9 ; 25.10.2024 року ухвалою слідчого судді Радехівського районного суду Львівської області накладено арешт на автомобіль марки «Opel Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого являється ОСОБА_3 (справа №451/1513/24, провадження №1-кс/451/111/24); 30.12.2024 року старшим слідчим СВ Шептицького РВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_10 за результатами досудового розслідування кримінального провадження №0000104 від 25.10.2024 винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Звертає увагу суду, що станом на сьогоднішній день проведено усі необхідні автотехнічні експертизи з метою визначення технічного стану даного автомобіля та транспортно-трасологічні експертизи, щодо встановлення слідів контактування та пошкодження транспортного засобу, які утворилися внаслідок ДТП та досудове слідство по кримінальному провадженні завершене винесенням постанови про закриття кримінального провадження. Тому заявник вважає накладення арешту в частині користування даним транспортним засобом є недоцільним та у застосуванні такого заходу відпала потреба.

Представник заявника та заявник у судове засідання не з`явилися, у прохальній частині клопотання просили суд розгляд клопотання здійснювати у їх відсутності(а.с.5).

Слідчий та прокурор в судове засідання не з`явилися, подали на розгляд суду клопотання, в якому просять проводити розгляд клопотання без їх участі та не заперечують щодо його задоволення(а.с.17,19).

Дослідивши матеріали клопотання, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно з ч.ч.5,6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 15 квітня 2024 року у справі № 554/2506/22, вирішуючи питання про право на повернення володільцю майна, з якого знято арешт, та право на оскарження рішення суду за результатами розгляду клопотання щодо вирішення долі речових доказів прийшла до таких висновків.

Частиною 1 статті 1 КПК встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Правовідносини щодо арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, регулюються главою 17 КПК. За змістом статей173,174цьогоКодексупід час досудового розслідування, судового розгляду питання про накладення арешту на майно вирішують слідчий суддя або суд відповідно.

Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому у застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ч. 1ст. 174 КПК).

Частини 3 та 4 статті 174 КПК регулюють порядок вирішення питання про скасування арешту майна у двох випадках: судом - за наслідками розгляду кримінальної справи та прокурором - одночасно з винесенням ним постанови про закриття кримінального провадження.

Натомість у статті 174 КПК не йдеться про скасування арешту майна слідчим суддею після закінчення досудового розслідування внаслідок закриття кримінального провадження за постановою керівника органу досудового розслідування на підставі приписів п. 2 ч. 1ст.284 КПК.

Разом із тим, за приписами частини 4, якою доповнено ст. 132 КПК Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо закриття кримінального провадження у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння»№ 2810-IX від01грудня 2022 року(набрав чинності 29 грудня цього ж року),ухвала слідчого судді або суду про застосування заходів забезпечення кримінального провадження припиняє свою дію після закінчення строку її дії, скасування запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Після закриття кримінального провадження втручання у сферу приватних інтересів (арешт майна) фактично набуває свавільного характеру, з огляду на що приписи ч. 4ст.132 КПК є дієвим засобом реалізації положень ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції задля усунення порушення прав власника або володільця майна.

Приписи ч. 4 ст. 132 КПК є нормою, за якою в КПК встановлено порядок припинення арешту майна після закриття кримінального провадження, застосування якої у взаємозв`язку із положеннями ч. 1ст. 170 цього Кодексу скасовує обмеження, застосовані під час досудового розслідування.

Імперативні приписи частини 4 статті 132 КПК України вимагають поводження з вказаним вище майном з боку прокурора, органу досудового розслідування, державної влади чи місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, фізичних осіб та інших суб`єктів суспільних відносин як таким, що не є арештованим в порядку, передбаченому КПК. За відсутності інших законних підстав, позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, стосовно якого арешт припинив свою дію, є протиправним і тягне відповідальність, передбачену законом.

Отже, у разі закриття кримінального провадження постановою слідчого або прокурора, ухвала слідчого судді про накладення арешту на майно (речові докази) припиняє свою дію, з огляду на що припиняє свою дію і застосоване слідчим суддею позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування відповідним майном. Після закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому законом слідчим, речовий доказ перебуває у володінні органу досудового розслідування за відсутності процесуального рішення про арешт майна.

Відповідно до частини 1 статті 100 КПК речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями160-166,170-174цьогоКодексу.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Чинний кримінальний процесуальний закон розрізняє поняття «суд» та «слідчий суддя», визначаючи стадії кримінального провадження (досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність) здійснення ними своїх повноважень та належним чином розмежовуючи їх.

Відповідно до частини 9 статті 100 КПК України у разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу.

Тобто, у випадку, коли кримінальне провадження закрите слідчим, клопотання подане в порядку ч. 9 ст. 100 КПК України про долю речових доказів вирішується судом, а неслідчим суддею.

За юридичними позиціями Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003); суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (абзац 2 пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009).

Право на судовий захист є фундаментальним правом людини, яке є гарантією захисту її прав, свобод і законних інтересів, а рівень його забезпеченості характеризує демократизм держави та її правовий характер.

У кримінальному судочинстві, де стикаються публічні та приватні інтереси, виникає потреба у створенні таких механізмів реалізації права на судовий захист, які забезпечували б ефективне поновлення прав особи, були максимально пристосовані для вирішення його завдань на всіх етапах провадження.

Як визначено статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Протокол до Конвенції), ратифікованого Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово та послідовно зазначав, що «перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у мирне володіння майном має бути правомірним: друге речення абзацу першого дозволяє позбавляти майна лише «за умов, визначених законом», а другий абзац визнає, що держави мають право контролювати процес користування майном шляхом застосування «законів». Верховенство права (правовладдя) одна із засад демократичного суспільства, притаманна всім статтям Конвенції. Отже питання про те, чи було досягнуто справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та потребою захисту фундаментальних прав особи набуває значення лише після того, як буде встановлено, що втручання, про яке йдеться, відповідало вимозі правомірності і не було свавільним [рішення у справі Iatridis v.Greece від 25 березня 1999 року (заява № 31107/96), § 58; рішення у справі Frizen v.Russia від 24 березня 2005 року (заява № 58254/00), § 33].

За приписами статті 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не слідує із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, невстановлені судом (частина друга).

Гарантії захисту та порядок відновлення порушеного права на власність мають своє відображення у кримінальному процесуальному законодавстві України.

Так, згідно з частиною 1статті 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Вирішуючи питання про можливість апеляційного оскарження рішень, за якими особа позбавляється відповідного права або обмежується, варто виходити з такого.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Як визначено ч. 2 ст. 24 КПК, гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Конституційний Суд України у Рішенні від 8 квітня 2015 року № 3-рп/2015 сформулював юридичну позицію, за якою обмеження права на апеляційне оскарження рішення суду не може бути свавільним та несправедливим; таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцієюта законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленим суспільною потребою досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим; у разі обмеження права на оскарження судових рішень законодавець зобов`язаний запровадити таке нормативне регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію права на судовий захист і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац 3 пп. 2.2 п. 2 мотивувальної частини).

Також у Висновку від 20 січня 2016 року № 1-в/2016 Конституційний Суд України зауважив, що особі має бути гарантовано право на перегляд її справи судом апеляційної інстанції; після апеляційного розгляду справи сторони судового процесу можуть бути наділені правом оскаржити судові рішення першої та апеляційної інстанцій до суду касаційної інстанції у випадках, визначених законом, що сприятиме забезпеченню реалізації принципу верховенства права (абзац 2 пп. 3.6.3 пп. 3.6 п. 3 мотивувальної частини).

Відповідно до принципу верховенства права держава має запровадити таку процедуру апеляційного перегляду справ, яка забезпечувала б ефективність права на судовий захист, зокрема давала б можливість відновлювати порушені права і свободи та максимально запобігати негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки.

Завданням кримінального провадження, окрім іншого, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження (ст. 2 КПК).

Згідно з ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексуне регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Як визначено ч. 9 ст. 100 КПК, у разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу, однак не визначено порядку оскарження судового рішення, постановленого за результатом розгляду цього клопотання.

ОП ККС ВС зауважує, що посилання в ч. 9 ст. 100 КПК України на те, що клопотання розглядається згідно зі статтями 171-174 КПК, слід сприймати як таке, що свідчить про наявність у суду за результатами такого розгляду відповідних повноважень вирішити питання про долю речових доказів і документів.

Положення процесуального закону прямо не регулюють можливості оскарження у апеляційному, а у подальшому й у касаційному порядку рішення суду за результатом розгляду клопотання про вирішення долі речових доказів, але й не забороняють такого оскарження з метою захисту від свавільного обмеження права власності або володіння.

Статтею 374 КПК України передбачено, що у разі ухвалення вироку суд зобов`язаний вирішити питання щодо речових доказів і документів, і таке рішення може бути оскаржене як у апеляційному, так і у касаційному порядку.

На переконання ОП ККС ВС, аналогічним правом має бути наділена й особа, яка є володільцем або власником майна, і право якої на вільне розпорядження, користування чи володіння цим майном було обмежено під час досудового розслідування, а кримінальне провадження при цьому закрито слідчим або прокурором.

Забезпечення права на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду, прийнятого за результатами розгляду питання про долю речових доказів та документів надає можливість реалізувати легітимну мету судового контролю в аспекті реалізації положень ст. 1 Протоколу до Конвенції.

З огляду на приписи ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від02червня 2016 року № 1402-VІІІвисновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами під час застосування таких норм, забезпечують єдину правозастосовну практику і є обов`язковими для всіх судів України.

Виконуючи приписи ст. 442 КПК, ОП ККС робить висновок про те, як саме повинні застосовуватися норми права, із застосуванням яких не погодилася колегія суддів, що передала справу на розгляд об`єднаної палати.

Висновок щодо застосування норми, передбаченої абзацом 1 ч. 4ст. 132 КПК: у разі закриття слідчим, прокурором кримінального провадження в порядку, передбаченому КПК, заходи забезпечення кримінального провадження, серед яких і арешт майна, припиняють свою дію в силу прямої вказівки ч. 4ст. 132 КПК.

Висновок щодо застосування норм, передбачених ст.309, ч. 4 ст.399 КПК, у їх взаємозв`язку із приписами статей 170 - 174 КПК: ухвала слідчого судді про скасування арешту майна або відмову у його скасуванні, постановлена після закриття кримінального провадження, не передбачена кримінальними процесуальними нормами, тому суд апеляційної інстанції не вправі відмовити в перевірці законності такого рішення, посилаючись на приписи ч. 4 ст. 399 та ст.309 КПК.

Право на апеляційне оскарження такого судового рішення підлягає забезпеченню на підставі п. 17 ч. 1 ст.7та ч.1 ст.24 КПК, статей124,129 Конституції України.

Висновок щодо застосування норми, передбаченої ч. 9ст. 100КПК, у взаємозв`язку із нормами, передбаченими статтями 171-174 КПК:

Ухвала суду, постановлена на підставі ч. 9ст. 100 КПК України після закриття кримінального провадження слідчим або прокурором, за якою вирішено питання про долю речових доказів і документів, може бути оскаржена як у апеляційному, так і у касаційному порядку.

Постановлена слідчим суддею в порядку ч. 9 ст. 100 КПК ухвала про вирішення питання про долю речових доказів і документів, може бути оскаржена в апеляційному порядку на підставі п. 17 ч. 1 ст.7та ч.1 ст.24 КПК, як така, що непередбачена КПК.

Згідно з клопотанням представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000104 від 25.10.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 1 ст. 286 КК України, адвокат просить слідчого суддю скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Радехівського районного суду Львівської області від 25.10.2024 на майно та повернути автомобіль законному користувачу.

Як вбачається з ухвали слідчого судді Радехівського районного суду Львівської області від 25.10.2024 накладено арешт на автомобіль марки «Opel Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого являється ОСОБА_3 .

Зважаючи на висновки, викладені Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 15 квітня 2024 року у справі № 554/2506/22, слідчий суддя не наділений повноваженнями щодо розгляду питання про скасування арешту майна та повернення речового доказу, у зв`язку з закриттям слідчим кримінального провадження в порядку, передбаченому КПК України; заходи забезпечення кримінального провадження, серед яких і арешт майна, припинили свою дію в силу прямої вказівки ч. 4ст. 132 КПК, а вирішення питання долі речових доказів після закриття кримінального провадження в силу правових приписів ч.9 ст.100 КПК України належить до повноважень суду, а не слідчого судді.

На підставі наведеного, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність повернення клопотання представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000104 від 25.10.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки таке подане з порушенням ст. 174 КПК України, при цьому роз`яснивши заявнику, що повернення клопотання не перешкоджає останньому звернутися до суду в порядку та у спосіб, передбачений законом.

Керуючись ст.ст. 171-174 КПК України, Радехівський районний суд Львівської області, -

постановив:

клопотання представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна повернути заявнику.

Повернення клопотання не позбавляє права повторного звернення до слідчого судді, суду в порядку, передбаченому КПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддяОСОБА_11