ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-п/803/2276/24 Справа № 204/9429/24 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська про визначення підсудності матеріалів обвинувального акту у кримінальному провадженні №0001249 щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

До Дніпровського апеляційного суду з Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшли матеріали кримінального провадження з обвинувальним актом стосовно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України.

Суд першої інстанції зазначив, що в підготовчому судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про направлення обвинувального акту до Касаційного кримінального суду Верховного Суду для вирішення питання про визначення підсудності за Лубенським міськрайонним судом Полтавської області з метою подальшого його об`єднання з обвинувальним актом у кримінальному провадженні № 0000752. В обґрунтування свого клопотання зазначив, що обвинувальний акт відносно групи осіб у кримінальному провадженні за № 0000752, відомості про яке до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено 20 вересня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 255, ч. 3 ст. 369, ч. 3 ст. 311, ч. 3 ст. 309, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 255 КК України, розглядається Лубенським міськрайонним судом Полтавської області та перебуває відповідно до реєстру судових рішень на стадії підготовчого судового розгляду (судова справа 711/3101/24).

Кримінальне провадження № 0000258 від 28 березня 2024 року за підозрою ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 255, ч. 3 ст. 369, ч. 3 ст. 311, ч. 3 ст. 309, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 255 КК України виділено з матеріалів кримінального провадження № 0000752 від 20 вересня 2022 року в окреме провадження та зупинено у зв`язку із розшуком підозрюваних осіб. Постановою прокурора від 08 вересня 2024 року з матеріалів кримінального провадження № 0000258 від 28 березня 2024 року за підозрою ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 255, ч. 3 ст. 369, ч. 3 ст. 311, ч. 3 ст. 309, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 255 КК України виділено в окреме провадження матеріали досудового розслідування № 0001249 від 08 вересня 2024 року відносно підозрюваного ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 255, ст. 28, ч. 4 ст. 307 КК України у зв`язку із встановленням місця знаходження останнього.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 0001249, відомості про яке до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено 08.09.2024 за обвинуваченням ОСОБА_5 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст.28 ч. 3 ст. 307 КК України скерований до Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська та призначено до підготовчого судового розгляду. Відповідно до обвинувального акту відносно обвинуваченого ОСОБА_5 органом досудового розслідування останньому інкримінуються роль учасника злочинної організації з незаконного виготовлення, зберігання, перевезення та пересилання з метою збуту, а також незаконного збуту наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, діючи у ролі співвиконавця - оптового розповсюджувача (покупця), як окремої ланки стійкого злочинного об`єднання, протиправно з прямим умислом згідно розробленого плану злочинних дій, відомого всім учасникам стійкого злочинного об`єднання, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання його суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, не бажаючи рахуватись з встановленими законодавством України суспільними відносинами в сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, що охороняють здоров`я населення України, з корисливих мотивів, діючи під наглядом та вказівками осіб обвинувальний акт відносно яких скеровано до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області (судова справа 711/3101/24). Водночас, якщо суд у межах судового провадження щодо можливого співвиконавця (обвинувачений ОСОБА_5 ) почне встановлювати наявність або відсутність у діях можливого організатора та можливих виконавців складу та посібників кримінального правопорушення, то в такому разі можливому співвиконавцю (обвинувачений ОСОБА_5 ), по суті, доведеться захищатися проти обвинувачення, яке стосується організатора, інших виконавців та посібників, що порушуватиме, зокрема, норми ст. 337 КПК України. Окрім того, може виникнути ситуація, у якій одним і тим самим діям можливого організатора, можливого виконавця та можливого пособника в межах різних судових проваджень буде надана різна юридична оцінка. Водночас це не узгоджується з нормами законодавства, практикою ЄСПЛ і Верховного Суду. Так, зі змісту ст. 31 Конституції України випливає, що під час кримінального провадження встановлюється істина. Тобто в межах кримінального провадження суд повинен встановити істину. Істина може бути лише одна, та вона не може змінюватися. Істина може бути встановлена саме в межах того провадження, у якому буде забезпечено змагальний процес і в межах якого всі обвинуваченні зможуть реалізувати право на захист. Таким чином, продовження судового провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_5 окремо від інших учасників може призвести до різної юридичної оцінки дій зазначених осіб в межах різних проваджень, що є недопустимим. Наведені разом факти свідчать про те, що продовження слухання справи щодо одного з обвинувачених окремо від інших обвинувачених у даній справі може призвести до істотного порушення прав всіх обвинувачених. Кваліфікація дій виконавця є основою для кваліфікації дії інших співучасників, оскільки, виходячи із суті інституту співучасті, всі співучасники відповідають за один і той же злочин. Таким чином, встановлення вини або не винуватості обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, є похідним від встановлення вини або не винуватості інших обвинувачених можливих виконавців у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 255, ч. 3 ст. 369, ч. 3 ст. 311, ч. 3 ст. 309, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 255 КК України. В даному випадку характер пред`явленого обвинувачення не дозволяє суду обійтися без висновків про співучасть третіх осіб у рамках окремого судового провадження і дані висновки можуть вплинути на вирішення питання про правову відповідальність третіх осіб, які постануть перед судом окремо, дану ситуацію слід вважати серйозною перешкодою для розгляду вищезазначених обвинувальних актів окремо. Рішення про окремий розгляд справ, настільки тісно пов`язаних між собою з точки зору загальних обставин, повинно ґрунтуватися на ретельному аналізі всіх конкуруючих інтересів. З урахування викладеного, вважаю що здійснення належної оцінки ролі обвинуваченого ОСОБА_5 , як співвиконавця у ймовірному вчиненні ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та іншими особами кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 255, ч. 3 ст. 369, ч. 3 ст. 311, ч. 3 ст. 309, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 255 КК України можливе або за умови одночасного та спільного судового розгляду обвинувальних актів у кримінальних провадженнях № 0000752 та № 0001249, або за умови наявності рішення що набрало законної сили по суті обвинувачення у основному кримінальному провадженні № 0000752 обвинувальний акт у якому розглядається Лубенським міськрайонним судом Полтавської області.

В судове засідання учасники судового провадження не з`явилися, про день і час розгляду подання були повідомлені належним чином. Натомість згідно ч. 4 ст. 34 КПК України неявка учасників процесу в судове засідання не перешкоджає розгляду подання.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали подання, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 КПК України питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 34 КПК України питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів, а також про направлення провадження з одного суду апеляційної інстанції до іншого вирішується колегією суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду за поданням суду апеляційної інстанції або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.

При здійсненні апеляційного розгляду встановлено, що згідно обвинувального акту, у кримінальному провадженні № 0001249 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08 вересня 2024 року ОСОБА_5 обвинувачується у тому, що, діючи у складі організованої та керованої невстановленими під час досудового розслідування особами, матеріали відносно яких виділено в окреме кримінальне провадження, та ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_9 , ОСОБА_19 , ОСОБА_7 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_8 (кримінальне провадження № 0000752), а також ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (кримінальне провадження № 0000258) не раніше дня початку повномасштабного вторгення держави-агресора 24 лютого 2022 року (більш точного часу органом досудового розслідування не встановлено) до 25 квітня 2023 року, тобто до моменту припинення діяльності окремих елементів злочинної організації правоохоронними органами, учасники злочинного угрупування здійснювали незаконне придбання, перевезення та зберігання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів та в подальшому з метою отримання стабільного незаконного прибутку здійснювали незаконний збут наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів на території України.

Таким чином, із обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_5 (виділене кримінальне провадження № 0001249), та ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_9 , ОСОБА_19 , ОСОБА_7 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_8 (кримінальне провадження № 0000752), обвинувачуються у вчиненні організованою групою кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України.

Виділення матеріалів кримінального провадження відносно ОСОБА_5 з матеріалів основного провадження № 0000752, було вмотивовано тим, що ОСОБА_5 , переховувався від органів досудового розслідування та був оголошений у розшук.

Відповідно до ч. 1 ст. 334 КПК України матеріали кримінального провадження можуть об`єднуватись в одне провадження або виділятися в окреме провадження ухвалою суду, на розгляді якого вони перебувають, згідно з правилами, передбаченими статтею 217 цього Кодексу.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 217 КПК України у разі необхідності в одному провадженні можуть бути об`єднані матеріали досудових розслідувань у тому числі, щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожному гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Положеннями норми ст. 21 КПК України передбачено право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

За змістом норм ч.ч. 1, 5 ст. 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані чи прийняті в розумні строки. Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк, стало предметом судового розгляду, щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.

Таким чином, оскільки об`єднання матеріалів кримінального провадження є правом, а не обов`язком суду, то вирішуючи відповідне питання суд (1) має виходити з наявності визначених для цього підстав, (2) керуватися загальними принципами КПК України, та Конвенції, (3) надати оцінку можливого негативного впливу об`єднання матеріалів кримінального провадження, з урахуванням обставин конкретного провадження / проваджень.

Відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються (див. рішення «Руїз Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 р., заява № 18390/91).

Надані стороною обвинувачення до матеріалів провадження докази підтверджують наявність у цьому випадку обставин, визначених ч. 1 ст. 217, ч. 2 ст. 334 КПК України, тобто клопотання прокурора має бути належним чином розглянуте судом. Матеріали провадження не містять доказів про наявність обставин, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 217 КПК України виключають можливість об`єднання кримінальних проваджень.

Розгляд клопотання на цій стадії у повній мірі відповідає положенням ст. 315 КПК України та узгоджується з принципом розумності строків судового розгляду та принципом «процесуальної економії».

Відповідно до загальноприйнятого підходу, в тому числі з урахуванням принципу «процесуальної економії» суд уважає, що розслідування та судовий розгляд справи, за якою проходять не всі обвинувачені співучасники, є скоріше вимушеним заходом та має застосовуватися як виняток. Окремий судовий розгляд проваджень щодо кримінального правопорушення, учиненого у співучасті, створює ризик неповноти розслідування та судового розгляду і може призвести до порушення принципу об`єктивності та всебічності розгляду справи судом.

Виділення справи щодо ОСОБА_5 у окреме провадження було обумовлене тим, що ОСОБА_5 , переховувався від органів досудового розслідування та був оголошений у розшук. Тобто, на той час існувала належна підстава для проведення відповідного окремого досудового розслідування щодо ОСОБА_5 . У той же час, оскільки на момент підготовчого судового засідання наведена підстава більше не існує, доречним є вирішення судом питання про об`єднання кримінальних проваджень на цій стадії.

При цьому суд має ураховувати, що відповідно до практики ЄСПЛ (див. п.п. 104, 105 рішення «Навальний і Офіцеров проти Росії» від 23 лютого 2016 року) окремий розгляд справ покладає на суд необхідність дотримання певних вимог під час розгляду відповідних справ, що, у свою чергу, створює додаткові ризики для охоронюваних законом прав обвинувачених.

Перша вимога - обов`язок суду утримуватися від буд-яких висновків або тверджень, що можуть стосуватися судового розгляду за іншим пов`язаним кримінальним провадженням, у тому числі відносно того, що інші можливі співучасники були причетні до цього злочину, і що це були саме вони особисто.

Друга вимога - це обов`язок суду утримуватися від прийняття фактичних обставин, викладених в іншій справі, як встановлених res judicata, тобто без додаткової перевірки, якщо обвинувачений не брав участі в попередньому процесі.

Чинне законодавство не містить прямих вказівок на необхідність дотримання судами двох вищезазначених вимог ЄСПЛ, оскільки основоположним є принцип прийняття кожним судом рішення виключно на свій розсуд, без можливості урахування обставин іншого пов`язаного провадження.

Певна можливість урахування обставин іншого провадження допускається виключно у випадках, передбачених ст. 90 КПК України, у якій зазначається, що судове рішення, яке має преюдиційне значення, не є доказом, а може бути використано лише при вирішенні питання допустимості доказів. Таке рішення має набути законної сили та встановлювати порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами.

У той же час, вищенаведене жодним чином не виключає, що на думку стороннього спостерігача може убачатися певна схильність судів діяти узгоджено у подібних ситуаціях, особливо коли обидва провадження мають одночасно розглядатися тим самим судом. У п. 108 рішення ЄСПЛ «Навальний і Офіцеров проти Росії» від 23 лютого 2016 року наголошується, що «… Суд уважає, що за даних обставин суди, які розглядали пов`язані між собою справи в рамках окремого провадження, були явно схильні до того, щоб діяти узгоджено, тому що будь-які висновки, що не узгоджуються між собою, у таких справах могли поставити під сумнів юридичну чинність двох вироків, винесених тим самим судом. Суд уважає, що в цьому випадку ризик винесення вироків, що суперечать один одному, знижував мотивацію суддів до встановлення істини в справі та обмежував їхню здатність до відправлення правосуддя, що завдало непоправної шкоди незалежності та неупередженості суду, а також, у більш широкому сенсі, його здатності забезпечити справедливий судовий розгляд…»

Тобто, об єднання проваджень у цьому випадку забезпечує дотримання загального принципу презумпції невинуватості особи, закріпленого у ст. 17 КПК України, і одночасно дозволяє у майбутньому уникнути будь-яких сумнів у неупередженості складу суду під час вирішення справи.

Також суд уважає, що об`єднання проваджень у цьому випадку є належним захистом свободи обвинувачених від самовикриття, закріпленого ст. 18 КПК України, оскільки за наявності двох проваджень в одній справі особа буде знаходитися у процесуальному статусі обвинуваченого, а у іншій може виступати як свідок.

ЄСПЛ приділяє особливу увагу подібним ситуаціям, наприклад, у п. 109 рішення ЄСПЛ «Навальний і Офіцеров проти Росії» від 23 лютого 2016 року з цього приводу зазначається, що «…Суд уважає, що виділення справи Х в окреме провадження, зокрема, його засудження на підставі досудової угоди про співпрацю в межах спрощеної процедури судового провадження, скомпрометувало Х як свідка у справі заявників. Як зазначалося вище, засудження Х ґрунтувалося на версії подій, що була сформульована стороною обвинувачення та самим обвинуваченим у результаті укладення угоди про співпрацю, за відсутності необхідності перевірити таку версію або підкріпити її додатковими показаннями. Згодом, виступаючи як свідок, Х був змушений повторити покази, надані ним як обвинуваченим на підставі угоди про співпрацю. Дійсно, якби в ході судового розгляду в справі заявників було доведено, що покази Х є неправдивими, вирок, винесений на підставі досудової угоди про співпрацю, могло би бути скасовано, а призначене покарання посилено. Більше того, коли б суд прийняв рішення про оголошення попередніх показів Х у ході судового розгляду, перш ніж захист мав можливість допитати його як свідка, у будь-якого незалежного спостерігача могло б скластися враження, що тим самим суд закликав свідка дотримуватися конкретної версії подій...».

Роздільний судовий розгляд проваджень щодо кримінального правопорушення, учиненого у співучасті, може призвести до відсутності у повній мірі розуміння обвинуваченим меж висунутого обвинувачення у кожному окремому провадженні. За правилами ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту. У той же час, паралельний розгляд у суді різних проваджень щодо окремих співучасників, вочевидь, ускладнює усвідомлення обвинуваченими меж висунутого обвинувачення, з огляду на наявність одних і тих самих обставин вчинення злочину у різних провадженнях.

При цьому ЄСПЛ констатує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» п. 52).

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що в тексті підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1989 року в справі «Камасінскі проти Австрії»).

Приймаючи до уваги те, що вказані особи обвинувачуються у вчиненні одних і тих самих кримінальних правопорушень, а також, із метою забезпечення повного та ефективного судового розгляду та процесуальної економії часу, колегія суддів вважає подання Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська підлягає задоволенню, а матеріали кримінального провадження підлягають направленню до Верховного Суду для визначенні підсудності розгляду кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 32, 34, 405 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Подання Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська - задовольнити.

Матеріали обвинувального акту у кримінальному провадженні №0001249 щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307 КК України, - направити до Касаційного кримінального суду Верховного Суду для вирішення питання про направлення кримінального провадження на розгляд до іншого суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3