Провадження № 1-кс/947/4102/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2025 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000006 від 07.08.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 204 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор в рамках кримінального провадження № 0000006 від 07.08.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 204 КК України звернувся до слідчого судді із клопотанням, в якому просить накласти арешт з метою збереження речових доказів на тимчасово вилучене 17.03.2025 року майно в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , перелік якого зазначено у клопотанні.

Прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 подав до суду заяву, в якій просив подане клопотання задовольнити та розглянути у його відсутність.

Власник майна ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце розгляду клопотання належним чином.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалося на підставі ч. 4 ст. 107 КПК України.

Дослідивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя приходить до наступного переконання.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Згідно положень ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Слідчим суддею встановлено, що органом досудового розслідування на теперішній час здійснюється досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 0000006 від 07.08.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 204 КК України за фактами, зокрема, здійснення незаконного зберігання з метою збуту, незаконного транспортування з метою збуту, а також незаконного збуту незаконно виготовленого пального.

В рамках вказаного кримінального провадження встановлено, що на території Білгород-Дністровського району Одеської області невстановлені особи здійснюють незаконне зберігання з метою збуту, незаконне транспортування з метою збуту, а також незаконний збут незаконно виготовленого пального.

Прокурор у клопотанні зазначає про те, що до вчинення вищевказаного кримінального провадження імовірно причетні громадяни: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які разом з іншими невстановленими особами здійснюють незаконне придбання з метою збуту, зберігання та транспортування з цією ж метою, а також збут незаконно виготовленого пального.

За версією органу досудового розслідування ОСОБА_4 , разом з іншими невстановленими особами імовірно здійснюють зберігання з метою збуту та збут незаконно виготовленого пального за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставин, 17.03.2025 року на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси органом досудового розслідування було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході проведення якого було виявлено та вилучено:

- блокнот «ТікТок» із чорновими записами;

- аркуш паперу із чорновими записами;

- банківські картки: «Monobank»: НОМЕР_1 , «Ощадбанк»: НОМЕР_2 ; 3 картки «Пумб»: НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 ; НОМЕР_5 ; 3 картки «ПриватБанк»: НОМЕР_6 ; НОМЕР_7 ; НОМЕР_8 ;

- мобільний телефон «IPhone 12 Pro» S/n: НОМЕР_9 із СІМ картою на номер НОМЕР_10 (СІМ карта не вилучалась);

- мобільний телефон «IPhone 16» S/n: НОМЕР_11 із СІМ картою на номер НОМЕР_12 (СІМ карта не вилучалась);

- мобільний телефон «Moto e13» ІМЕІ1: НОМЕР_13 , ІМЕІ2: НОМЕР_14 .

Також встановлено, що власником вищевказаного майна є громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Прокурором не доведено, що вилучене в ході проведення обшуку майно відповідає хоча б одному із критеріїв речових доказів в рамках кримінального провадження, відсутнє також обґрунтування необхідності накладення арешту на зазначене майно, що позбавляє можливості перевірити відповідність вилученого майна категорії речових доказів. Сторона обвинувачення в клопотанні лише формально посилається на норми кримінального процесуального законодавства.

Прокурором достеменно не наведено яким критеріям речових доказів в рамках кримінального провадження за фактом збуту незаконно виготовленого пального відповідає вилучене під час обшуку майно, необґрунтовано необхідність накладення арешту на нього, не визначено підстави та мету накладення арешту.

Отже, прокурором у клопотанні не було доведено відношення вказаного майна до кримінального провадження № 0000006 від 07.08.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 204 КК України.

Більш того, з моменту вилучення майно пройшло достатньо часу для його огляду та встановлення того чи містить воно у собі відомості, які можуть мати доказове значення в рамках кримінального провадження, проте ані протоколів огляду майна, ані постанов про призначення експертизи із ним до матеріалів клопотання не було долучено прокурором.

На думку слідчого судді прокурором не доведено на даний час, що потреби досудового розслідування в конкретному вищевказаному кримінальному провадженні на теперішній час виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи власника майна, про який йдеться в клопотанні.

За таких обставин, слідчий суддя не може прийти до переконання, що на теперішній час арешт майна буде відповідати засадам розумності та співмірності, а відповідно, й що такий захід забезпечення обґрунтовано обмежувати право власності власника майна.

З урахуванням викладеного, в цілях не порушення гарантованого права власності особи, враховуючи необґрунтованість клопотання сторони обвинувачення, оскільки в клопотанні відсутнє належне обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, а також стороною обвинувачення не доведено, що потреби досудового розслідування в конкретному вищевказаному кримінальному провадженні на теперішній час виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи власника майна, про який йдеться в клопотанні, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання сторони обвинувачення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000006 від 07.08.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 204 КК України відмовити.

Тимчасово вилучене 17.03.2025 року майно в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- блокнот «ТікТок» із чорновими записами;

- аркуш паперу із чорновими записами;

- банківські картки: «Monobank»: НОМЕР_1 , «Ощадбанк»: НОМЕР_2 ; 3 картки «Пумб»: НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 ; НОМЕР_5 ; 3 картки «ПриватБанк»: НОМЕР_6 ; НОМЕР_7 ; НОМЕР_8 ;

- мобільний телефон «IPhone 12 Pro» S/n: НОМЕР_9 із СІМ картою на номер НОМЕР_10 (СІМ карта не вилучалась);

- мобільний телефон «IPhone 16» S/n: НОМЕР_11 із СІМ картою на номер НОМЕР_12 (СІМ карта не вилучалась);

- мобільний телефон «Moto e13» ІМЕІ1: НОМЕР_13 , ІМЕІ2: НОМЕР_14 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України повернути особі у якої воно було вилучено.

Виконання ухвали покласти на прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 .

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1