Дата документу 03.03.2025 Справа№ 334/2201/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/2201/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/385/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 185 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 березня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 6 листопада 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, українця, громадянина України, не одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, офіційно не працевлаштованого, маючого середню освіту, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше засудженого 23.10.2019 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 cт. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. На підставі cт.75 КК України 07.04.2020 звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік. 08.02.2021 знятий з обліку після відбуття,

визнано винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання:

за ч. 2 ст. 121 КК України у вигляді 7 років позбавлення волі;

за ч. 4 ст. 185 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати на проведення чотирьох товарознавчих експертиз в сумі 1510, 24 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 22900 грн. у відшкодування майнової шкоди та 150 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

В порядку ст.100 КПК України вирішено долю речових доказів, -

В С Т А Н О В И Л А:

13.10.2022 у період часу з 7 години до 15 години, ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні санвузлу літньої кухні у домоволодінні за місцем мешкання своєї матері ОСОБА_12 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав майно, яке належить потерпілій ОСОБА_12 , а саме: тумбу з раковиною «CareStyle» білого кольору, вартістю 6640 гривень 22 копійки, підвісну шафу з дзеркалом білого кольору, вартістю 3516 гривень 26 копійок.

27.10.2022 приблизно о 14 годині 10 хвилин, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 знаходячись у підвальному приміщенні домоволодіння, за місцем мешкання своєї матері ОСОБА_12 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав майно, яке належить потерпілій ОСОБА_12 , а саме 2 алюмінієві радіаторні батареї опалення на 10 секцій білого кольору, вартістю - 2166 гривень 70 копійок кожна, того загальною вартістю 4333 гривень 40 копійок.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 14 489 гривень 66 копійок.

18.11.2022 приблизно об 11 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 знаходячись за місцем роботи своєї матері ОСОБА_12 у приміщенні м`ясного павільйону, який розташований на території Осипенківського ринку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Руставі, б.1 В, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав майно, що знаходилось на столі та належить ОСОБА_12 , а саме: мобільний телефон «Samsung Galaxy А52 A525F DS (SN1-A525FZKISEK) 256 GB» в корпусі чорного кольору іmеі №1: НОМЕР_1 , іmеі №2: НОМЕР_2 , вартістю 12 748 гривень 73 копійки.

Викраденим майном ОСОБА_7 бажав розпорядитися на власний розсуд, тому продав майно, яке належить його матері. Отриманні грошові кошти витратив на власний розсуд.

Після того, як відомості про вчинене кримінальне провадження були внесені до ЄРДР з правовою кваліфікацією за ч. 4 ст. 185 КК України, викрадені речі були вилучені у покупця та передані потерпілій на відповідальне зберігання.

Також обвинувачений ОСОБА_7 умисно заподіяв тяжкі тілесні ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

26 серпня 2023 року, приблизно о 17 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи з прямим умислом, направленим на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, знаходячись навпроти четвертого під`їзду буд. АДРЕСА_1 , діючи на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до знайомого ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час словесного конфлікту, усвідомлюючи протиправність своїх дій, узяв у праву руку наявні у нього манікюрні ножиці та наніс ними один удар в область передньої лівої частини грудної клітини, спричинивши останньому тілесне ушкодження у вигляді одиночного проникаючого сліпого колото-різаного поранення грудної клітини з ушкодженням внутрішніх органів, що ускладнилось розвитком тампонади серця кров`ю та лівобічним гемотораксом, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент заподіяння. Від отриманого тілесного ушкодження того ж дня настала смерть ОСОБА_13 .

За результатами судового розгляду суд першої інстанції дійшов до висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 скоїв кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 121 КК України та ч. 4 ст. 185 КК України.

В апеляційній скарзі заступник керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_11 вважає, що вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.11.2024 року відносно ОСОБА_7 підлягає скасуванню у частині призначеного покарання через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість.

Вказує, що відповідно до матеріалів справи дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України, проте судом першої інстанції без належного обґрунтування та вмотивованих висновків виключено ознаку повторності у вчиненні крадіжки. Це суперечить вимогам ч. 1 ст. 32 КК України, яка визначає повторність кримінальних правопорушень.

Згідно з ч. 1 ст. 70 КК України при призначенні покарання за сукупністю злочинів суд зобов`язаний враховувати характер та ступінь суспільної небезпеки кожного злочину, кількість злочинів, їх мотиви та обставини вчинення.

Однак суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання без належного врахування зазначених чинників.

Зокрема, враховуючи те, що ОСОБА_7 скоїв кілька злочинів (крадіжки, завдання тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого); вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, що відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України є обставиною, що обтяжує покарання; після скоєння злочину не розкаявся, намагався ввести суд в оману; не відшкодував завдану шкоду потерпілим, визначене покарання є явно неспівмірним із тяжкістю злочину та його наслідками.

У мотивувальній частині вироку суд зазначає, що обвинувачений розкаявся, однак таке твердження не підкріплене жодними доказами.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире каяття передбачає визнання вини, жаль за вчинене та активні дії для усунення наслідків. ОСОБА_7 жодним чином не продемонстрував такої поведінки, отже, посилання суду на щире каяття є безпідставним і має бути виключене з вироку.

Суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_7 раніше вже був засуджений за вчинення аналогічного злочину, що свідчить про його стійку антигромадську позицію. Крім того, суд не застосував часткове складання покарань, що передбачене ч. 1 ст. 70 КК України.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при вирішенні питання про сукупність злочинів суд має враховувати тяжкість кожного з них та призначати відповідне покарання. Призначене покарання в 7 років позбавлення волі не відповідає тяжкості скоєного та має бути переглянуте.

Просить вирок суду щодо ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 121 КК України у частині призначеного покарання скасувати. Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на позицію прокурора щодо виду та розміру покарання, а також посилання на позицію представника потерпілої щодо відшкодування шкоди. Виключити із числа пом`якшуючих обставин щире каяття ОСОБА_7 . Призначити ОСОБА_7 нове покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України 5 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 121 КК України 10 років позбавлення волі; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань призначити остаточне покарання у вигляді 11 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 , не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що вирок підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості.

Наголошує, що ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні тяжкого злочину, що призвів до смерті потерпілого.

Суд першої інстанції призначив йому покарання у вигляді 7 років позбавлення волі, що є недостатнім з огляду на суспільну небезпечність вчиненого злочину.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_7 умисно завдав смертельне поранення потерпілому ОСОБА_13 під час конфлікту, використовуючи певний предмет.

Від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий помер. Такі обставини свідчать про високу ступінь суспільної небезпеки засудженого.

В даному випадку призначене покарання не відповідає тяжкості злочину, оскільки: вчинене правопорушення є тяжким злочином, що призвело до смерті потерпілого; не відшкодував збитків.

Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні наполягала на призначені найбільш суворого покарання.

Просить вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.11.2024 змінити, призначивши ОСОБА_7 кримінальне покарання найбільш суворе, передбачене санкцією ч. 2 ст. 121 КК України.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор підтримав апеляційну скаргу та наголосив, що суд першої інстанції при ухваленні вироку допустив неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Зокрема, суд не врахував повторність вчинення кримінального правопорушення при кваліфікації епізоду крадіжки, що є обов`язковою ознакою. Крім того, суд першої інстанції не обґрунтував врахування пом`якшуючої покарання обставини у вигляді щирого каяття, що є порушенням вимог ст. 66 КК України. Також прокурор зазначив, що суд першої інстанції при визначенні міри покарання не врахував усі обставини кримінального провадження в їх сукупності, що призвело до призначення надмірно м`якого покарання. У зв`язку з цим сторона обвинувачення вважає вирок таким, що не відповідає засадам законності, справедливості та пропорційності покарання.

Представник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 у судовому засіданні суду апеляційного суду підтримав позицію прокурора без додаткових зауважень та подану ним апеляційну скаргу в інтересах потерпілої ОСОБА_9 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 заперечувала проти доводів прокурора та представника потерпілої, зазначивши, що обвинувачений визнав вину за ч. 2 ст. 121 КК України, що підтверджується матеріалами справи, а також висловив щире каяття та просив пробачення у матері потерпілого. Також під час події, коли ОСОБА_7 побачив, що потерпілий отримав тілесні ушкодження, він намагався надати йому допомогу.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав позицію свого захисника, проти задоволення апеляційних скарг заперечував.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, представника потерпілої, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимогст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та надав пояснення, які відповідають обставинам, викладеним в обвинувальному акті від 21.03.2023 року. Він зазначив, що, маючи доступ до житла матері, таємно викрав належне їй майно та згодом продав мобільний телефон, отримані кошти витратив на власний розсуд.

Щодо подій 26 серпня 2023 року, обвинувачений пояснив, що між ним та потерпілим ОСОБА_13 виник словесний конфлікт, у ході якого він завдав потерпілому удару манікюрними ножицями, проте момент удару не пам`ятає. Після того, як потерпілий відчув погіршення стану, ОСОБА_7 допоміг йому дістатися магазину та викликав швидку допомогу. Про смерть потерпілого дізнався від працівників поліції.

У суді обвинувачений висловив каяття, вибачився перед потерпілою та заявив про готовність відшкодувати матеріальну шкоду, проте просив зменшити розмір морального відшкодування з урахуванням його матеріального становища.

Судом першої інстанції у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України було прийнято рішення обмежитися допитом обвинуваченого, визнавши дослідження інших доказів недоцільним.

Щодо епізоду кримінального правопорушення, кваліфікованого за ч. 2 ст. 121 КК України, суд першої інстанції дослідив такі докази:

- протокол огляду місця події від 26.08.2023, яким зафіксовано обстановку вчиненого злочину;

- протокол огляду речей, зокрема відеозапису з камери внутрішнього спостереження магазину «Економ +», де зафіксовано, як до приміщення заходять двоє осіб, один із яких візуально схожий на потерпілого ОСОБА_13 зі слідами крові на футболці, інший на обвинуваченого ОСОБА_7 . Відеоматеріали підтверджують, що ОСОБА_7 пояснював касиру та охоронцю необхідність виклику швидкої допомоги, тоді як потерпілий зупинився біля входу, спираючись на дверний укіс, а згодом втратив свідомість та впав. Обвинувачений спробував підняти потерпілого, після чого придбав серветки, обробив руки антисептиком і залишив магазин;

- лікарське свідоцтво про смерть №5312, згідно з яким причиною смерті ОСОБА_13 є одиночне, проникаюче, сліпе колото-різане поранення грудної клітини з ушкодженням серця.

Свідок ОСОБА_14 , яка була допитана у судовому засіданні відповідно до ст. 352 КПК України, показала що 26.08.2023 близько 19:15 обвинувачений повернувся до додому у стані алкогольного сп`яніння та повідомив, що «порізав когось ножицями».

Колегія суддів, враховуючи встановлені у судовому розгляді обставини, сукупність досліджених доказів та положення кримінального процесуального законодавства, дійшла до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 та ч. 2 ст. 121 КК України, є доведеною.

Обвинувачений повністю визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, що узгоджується з матеріалами кримінального провадження та підтверджується його власними показаннями.

Щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, вина обвинуваченого підтверджується сукупністю доказів, показань свідка та самого обвинуваченого ОСОБА_7 .

Сукупність зазначених доказів свідчить про те, що ОСОБА_7 діяв умисно, усвідомлював небезпечний характер своїх дій та їх можливі наслідки. Об`єктивні ознаки складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, підтверджуються способом вчинення діяння, характером та локалізацією завданих тілесних ушкоджень, що призвели до смерті потерпілого.

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень є обґрунтованими та підтвердженими достатньою сукупністю доказів, які відповідають вимогам належності, допустимості та достовірності.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, зокрема щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права під час кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 185 КК України.

Так, відповідно до обвинувального акту, встановлено, що 13.10.2022 у період часу з 7 години до 15 години, ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні санвузлу літньої кухні у домоволодінні, за місцем мешкання своєї матері ОСОБА_12 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав майно, яке належить потерпілій ОСОБА_12 , а саме: тумбу з раковиною «CareStyle» білого кольору, вартістю 6640 гривень 22 копійки, підвісну шафу з дзеркалом білого кольору, вартістю 3516 гривень 26 копійок.

27.10.2022 приблизно о 14 годині 10 хвилин, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 знаходячись у підвальному приміщенні домоволодіння, за місцем мешкання своєї матері ОСОБА_12 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав майно, яке належить потерпілій ОСОБА_12 , а саме 2 алюмінієві радіаторні батареї опалення на 10 секцій білого кольору, вартістю - 2166 гривень 70 копійок кожна, того загальною вартістю 4333 гривень 40 копійок.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 14 489 гривень 66 копійок.

18.11.2022 приблизно об 11 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 знаходячись за місцем роботи своєї матері - ОСОБА_12 , у приміщенні м`ясного павільйону, який розташований на території Осипенківського ринку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Руставі, б.1 В, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав майно, що знаходилось на столі та належить ОСОБА_12 , а саме: мобільний телефон «Samsung Galaxy А52 A525F DS (SN1-A525FZKISEK) 256 GB» в корпусі чорного кольору іmеі №1: НОМЕР_1 , іmеі №2: НОМЕР_2 , вартістю 12 748 гривень 73 копійки.

Суд першої інстанції під час ухвалення вироку кваліфікував дії обвинуваченого, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану (ч. 4 ст. 185 КК України).

Отже відповідно до обвинувального акту та встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_7 неодноразово вчиняв злочини, пов`язані з таємним викраденням чужого майна, що свідчить про повторність його дій.

Однак, суд першої інстанції без належного обґрунтування виключив цю кваліфікуючу ознаку, що суперечить положенням ч. 1 ст. 32 КК України, яка передбачає, що повторністю є вчинення двох або більше тотожних кримінальних правопорушень.

У цьому контексті слід зазначити, що в матеріалах справи наявні докази того, що обвинувачений у різний період часу, маючи умисел на заволодіння майном потерпілої, неодноразово здійснював викрадення чужого майна, що було також підтверджено самим обвинувачений в судовому засіданні.

Відтак, суду першої інстанції була необхідно кваліфікувати дії ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України з урахуванням ознаки повторності.

Оскільки виключення повторності суттєво вплинуло на правильність правової оцінки дій, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції допустив помилку у правозастосуванні, що має бути виправлено у межах перегляду вироку.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає доведеною вину обвинуваченого ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенню у межах пред`явленого обвинувачення кваліфікує його дії за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно в умовах воєнного стану.

Крім того, апеляційний суд, розглянувши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційної скарги прокурора та представника потерпілої у судовому засіданні, дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України підлягає скасуванню.

Зокрема, призначене покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину, його суспільній небезпечності та особі обвинуваченого, що не узгоджується з цілями кримінального покарання, відповідно до вимог ст. 50 та ст. 65 КК України.

Суд першої інстанції, всупереч вимогам кримінального закону, застосував необґрунтовано м`яке покарання, яке не забезпечує необхідного превентивного та карального ефекту.

Встановлено, що ОСОБА_7 скоїв низку тяжких кримінальних правопорушень, зокрема повторні крадіжки в умовах воєнного стану та умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Враховуючи, що обвинувачений не лише порушував закон, а й продовжував свою протиправну поведінку протягом тривалого часу, що підтверджується вчиненням декількох злочинів у період з 13 жовтня 2022 по 26 серпня 2023, суд вважає, що ОСОБА_7 демонструє стійку антисоціальну позицію, нехтує правами інших осіб та суспільними нормами.

Крім того, судом встановлено, що матеріальну та моральну шкоду потерпілій ОСОБА_9 обвинувачений не відшкодував, а публічне вибачення перед потерпілою було формальним та не супроводжувалося реальними діями, спрямованими на пом`якшення наслідків вчиненого злочину.

Апеляційний суд погоджується з доводами прокурора, що твердження суду першої інстанції про щире каяття обвинуваченого не знайшло належного підтвердження в матеріалах справи.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду (справа № 462/1937/18 від 28.06.2022 року), щире каяття передбачає не лише формальне визнання вини, а й дійсне, відверте усвідомлення своєї протиправної поведінки, що виражається у реальному жалю за вчинене, активних діях, спрямованих на виправлення наслідків злочину, усунення заподіяної шкоди та недопущення подальших правопорушень.

Для визнання щирого каяття обставиною, що пом`якшує покарання, не має значення стадія його прояву, головне встановити реальні дії обвинуваченого, які б свідчили про його справжнє каяття. В даному випадку таких дій не було вчинено. ОСОБА_7 не надав потерпілій стороні жодної компенсації, не виявив активних дій щодо відшкодування шкоди та полегшення страждань родини загиблого.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність щирого каяття обвинуваченого за епізодом злочину 26 серпня 2023 року є необґрунтованими і таким, що не можуть бути враховано під час призначення покарання через його формальність.

Відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості злочину, мотиви, спосіб його вчинення, наслідки, а також особу винного.

З огляду на норми Конституції України (ст. 3), життя та здоров`я людини визнаються найвищою соціальною цінністю, а отже, посягання на них має тягнути адекватну кримінальну відповідальність.

Вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, спричинило непоправні наслідки загибель потерпілого, що виключає можливість пом`якшення покарання на підставі формального визнання вини.

Водночас суд враховує особу обвинуваченого, який має на утриманні малолітню дитину, не працює, не має постійного місця проживання, певні позитивні дії щодо сприяння розслідуванню злочинів не може істотно змінювати суспільну небезпеку обвинуваченого.

Також суд враховує позицію потерпілої сторони, яка з огляду на тяжкість наслідків злочину та відсутність конструктивної позитивної посткримінальної поведінки з боку обвинуваченого, послідовно наполягала на призначенні максимально суворого покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 121 КК України.

Апеляційний суд вважає, що вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_7 підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку, яким обвинуваченому за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України слід призначити покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.

Це рішення є необхідним і достатнім для реалізації цілей кримінального покарання, визначених чинним законодавством, забезпечення справедливості щодо потерпілої сторони та запобігання вчиненню нових злочинів.

Апеляційний суд розглянув доводи прокурора про те, що ОСОБА_7 раніше був засуджений за вчинення корисливого злочину, та наголошує, що відповідно до ст. 89 КК України, особа вважається такою, що не має судимості, якщо вона повністю відбула призначене покарання або була звільнена від його відбування з підстав, передбачених законом, і після цього минув певний строк, встановлений кримінальним законом.

Матеріали справи підтверджують, що вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.10.2019 року ОСОБА_7 був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та йому було призначене покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

Однак від відбування покарання він був звільнений на підставі ст. 75 КК України та 07.04.2020 року він був звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік, а 08.02.2022 року його було знято з обліку після успішного проходження іспитового строку.

Щодо врахування погашеної судимості, судова колегія наголошує, що відповідно до ст. 89 КК України, якщо особа була звільнена від відбування покарання з випробуванням (відповідно до ст. 75 КК України) і успішно пройшла іспитовий строк, судимість вважається погашеною з моменту закінчення іспитового строку.

З огляду на це, на момент вчинення нового кримінального правопорушення у ОСОБА_7 була відсутня непогашена судимість, а тому його попередня судимість не може братися до уваги при визначенні покарання та не може розглядатися як підстава для призначення більш суворого покарання.

Таким чином, посилання прокурора на наявність у ОСОБА_7 попередньої судимості як обставини, що підтверджує стійку злочинну поведінку, є таким, що не відповідає загальним засадам кримінального законодавства України, а тому не береться до уваги апеляційним судом під час визначення міри покарання.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного неврахування судом першої інстанції в якості обставини, яка обтяжує покарання за епізодом від 26 серпня 2023 року вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскілки попри те, що така фактична обставина і була встановлена органом досудового розслідування, в якості обтяжуючої покарання вона не була вказана а ні в первісному обвинувальному акті, а ні в зміненому під час судового розслідування.

Апеляційний суд також розглянув вимогу прокурора про виключення з вироку посилання на позицію прокурора та представника потерпілої.

Судова колегія наголошує, що така вимога є безпідставною, оскільки сторона обвинувачення не навела обґрунтованих законодавчих підстав для здійснення такої процесуальної дії.

Зокрема суд першої інстанції у вироку суду виклав позиції сторін судового процесу, включаючи позицію прокурора, який здійснює підтримання публічного обвинувачення, а також представника потерпілої особи.

Судова колегія вважає, що хоча необхідність зазначення вказаних позицій сторін в мотивувальній частині вироку суду прямо і не передбачено положеннями ст. 374 КПК України, але наведені положення процесуального закону і не містять заборони їх зазначення. Також колегією суддів не встановлено будь-яких порушень процесуальних прав сторін провадження та потерпілих посиланням суду у вироку суду на позиції сторони обвинувачення та представника потерпілої.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає вимогу прокурора про виключення зазначених відомостей такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 6 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_7 за обвинуваченням у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 121 КК України в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 покарання:

-за ч. 4 ст. 185 КК України у вигляді 5 (п`ять) років позбавлення волі;

-за ч. 2 ст. 121 КК України у вигляді 8 (вісім) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді 8 (восьми) років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4