Номер провадження 1-кс/754/59/25
Справа № 754/11/25
У Х В А Л А

Іменем України

13 січня 2025 року м.Київ

Слідчий суддя Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участі представника власника майна - адвоката ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві клопотання власника про скасування арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

03.01.2025 представник власника майна - автомобіля VOLKSWAGEN T-ROC днз НОМЕР_1 , адвокат ОСОБА_3 , звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000981 від 21.04.2024, який є речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Клопотання мотивоване тим, що ухвалою Київського апеляційного суду від 21.11.2024, накладено арешт на вказаний автомобіль, який визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні за фактом спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 . Не погоджуючись із застосованими заходами забезпечення кримінального провадження, заявник стверджує, що по справі проведено увесь комплекс необхідних слідчих дій з використанням ТЗ, за наслідками чого ухвалено постанову про закриття кримінального провадження від 30.12.2024. Подальший арешт майна із утриманням автомобіля на штрафному майданчику є безпідставним обмеженням прав власності.

В судовому засіданні представник власника майна підтримав доводи клопотання, наполягав на скасуванні арешту.

Прокурор підтвердила обґрунтованість рішення про закриття кримінального провадження, з огляду на що не заперечувала проти скасування арешту.

Проаналізувавши доводи клопотання власника майна, дослідивши наданні матеріалі, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність задоволення заявленого клопотання зі скасуванням арешту заборони користування ТЗ, виходячи за наступних підстав.

Судом встановлено, що СВ Деснянського УП ГУНП в м. Києві проводилось досудове розслідування кримінального провадження №0000981 від 21.04.2024за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.122 ч.1 КК України.

У рамках даного кримінального провадження, ухвалою Київського апеляційного суду від 21.11.2024 накладено арешт на автомобіль «VOLKSWAGEN T-ROC»реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова № НОМЕР_2 , 2019 року випуску, червоного кольору, власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 від 07.02.2020 є ТОВ «Віра».

На підставі викладеного, слід дійти висновку, що ТОВ «Віра» повноважний суб`єкт оскарження, відповідно до ч.1 ст.174 КПК України, як володілець майна, по відношенню до арештованого автомобіля.

Відповідно до ухвали суду про накладення арешту на майно слідує, що підставою для цього слугувала необхідність збереження речового доказу з метою повного, всебічного та неупередженого проведення слідчий (розшукових) дій, що в свою чергу може позбавити можливості встановлення істини у кримінальному провадженні, в тому числі проведення експертиз.

Відповідно до ч.1 ст.100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або вилучений нею, повинен бути якнайшвидше повернутий власнику, крім випадків передбачених ст.ст. 160-166, 170-174 КПК України.

Відповідно до ст.167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним його майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Тобто, вилучене майно, відповідно до статті 167 КПК України має статус - тимчасового вилученого майна і питання тимчасово вилученого майна слід було вирішити відповідно до глави 17КПК України з дотриманням вимог статті 22 КПК України.

Частиною другою ст.168КПК України передбачено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час обшуку, огляду.

Згідно ст. 169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 03 червня 2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", а саме частиною 3 пункту 1 зазначено, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539Кримінального процесуального кодексу України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Згідно ст.24КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Відповідно до ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При вирішенні питання про арешт майна або його скасування для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94,132,173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п.1 ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, в справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 р., для з`ясування наявності порушення цього положення ЄСПЛ має встановити, чи було забезпечено справедливу рівновагу між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом всієї Конвенції, що відбито в структурі ст. 1 Протоколу N 1 Європейської конвенції з прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п. 46 рішення у справі " Устименко проти України", п. п. 51,52 рішення у справі " Рябих проти Росії", п. 31 рішення у справі " Марушин проти Росії", п. 61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії").

Основною метою ст.1 Першого протоколу до конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справах SperrongandLonnrothvSweden" від 23.09.82, "Новоселецький проти України" від 11.03.2003, "Федоренко проти України" від1.06.2006).

Відповідно до ч.1 ст.174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Опираючись на прийняте процесуальне рішення по справі про закриття кримінального провадження від 30.12.2024, подальше застосування заходів забезпечення кримінального провадження є недоцільним та таким, що порушує баланс інтересів досудового слідства та дотримання прав власника майна на його використання.

Керуючись ст. 174КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката АБ «ОСОБА_3» ОСОБА_3 про скасування арешту майна, задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Київського апеляційного суду від 21.11.2024 на автомобіль «VOLKSWAGEN T-ROC»реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова № НОМЕР_2 , 2019 року випуску, повернувши вказаний транспортний засіб власникові ТОВ «Віра».

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1