ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/762/25 Справа № 204/610/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.405, ч.3 ст.406, ч.1 ст.121 Кримінального кодексу України (далі-КК).

За матеріалами справи ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2022 року відносно ОСОБА_8 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, без визначення розміру застави, дію якого, в подальшому, місцевим судом неодноразово продовжено.

Під час судового засідання ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2024 року продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 15 лютого 2025 року включно, в умовах гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Одночасно обвинуваченому ОСОБА_8 встановлено заставу у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 242 240,00 грн. Також судом визначено, що у разі внесення обвинуваченим ОСОБА_8 застави, у відповідності до ч.5 ст.194 КПК України (далі-КПК), на нього будуть покладені наступні обов`язки:

-прибувати за кожною вимогою до суду;

-не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає без дозволу суду;

-повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади у разі наявності свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Вказані обов`язки, в разі внесення застави, покладаються на обвинуваченого ОСОБА_8 строком на два місяця, який починається з моменту внесення застави.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про зміну рішення суду першої інстанції у зв`язку з необґрунтованістю та порушенням основоположних прав обвинуваченого.

В обґрунтування зазначає, що обвинувачений ОСОБА_8 змушений перебувати під вартою вже напротязі більше двох років та метою застосування запобіжного заходу є забезпечення його належної процесуальної поведінки під час судового розгляду, а не очікування доставки потерпілих до суду, про що було зобов`язано прокурора в судовому засіданні ще в березні 2023 року, проте на призначені дати вони не з`явилися. Натомість запит на встановлення місця знаходження потерпілих прокурором було надано до суду лише в судовому засіданні, яке відбулося 01.11.2024 року.

Таким чином враховуючи те, що всі потерпілі є військовослужбовцями та їх участь в судовому засіданні може бути ускладнена за рахунок участі в бойових діях, у зв`язку з чим судове провадження може затягнутися, а обвинувачений весь цей час перебуватиму під вартою, сторона захисту вважає, що обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави в повній мірі може нівелювати ризик переховування від суду. Крім того, до матеріалів справи долучено клопотання командира військової частини НОМЕР_1 , який готовий взяти до свого підрозділу солдата ОСОБА_8 , а тому у разі визначення застави на обвинуваченого можливо покласти обов`язок перебувати у вказаній військовій частині, що убезпечить проти переховування останнього від суду.

Разом з тим захисник вказує, що жоден з ризиків, передбачених п.п.1-5 ч.1 ст.177 КПК об`єктивно не існує, а при вирішенні питання про розмір застави судом не було враховано той факт, що ОСОБА_8 не може працювати вже 3 рік, його дружина отримує дохід лише за оренду її земельної ділянки, який за рік становить 92 657,69 грн, а тому розмір застави в сумі 242 240,00 грн є для неї неспіврозмірним. Окрім того, обвинувачений відповідно до службової характеристики з гауптвахти напротязі двох років характеризується позитивно, має в оренді житло в м. Першотравенськ Дніпропетровської області, а його мати ОСОБА_9 є інвалідом ІІ групи.

Водночас звертає увагу, що оскільки досудове розслідування у даній справі було проведено поверхнево, ОСОБА_8 під час перебування в умовах гауптвахти не відвідували ані слідчий, ані прокурор, тобто його ніхто повноцінно не допитував, не проводив слідчого експерименту, не призначав експертизи у справі, та більше того, не проводив його освідування на предмет наявності тілесних ушкоджень, обвинувачений в першу чергу заінтересований в об`єктивному судовому розгляді, готовий доводити свою невинуватість в суді та брати участь в судових засіданнях, а також додаткових слідчих діях, які буде необхідно в подальшому провести в ході судового розгляду.

З огляду на викладене захисник просить апеляційний суд змінити ухвалу Красногвардійсього районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2024 року та змінити визначену судом заставу з 242 240,00 грн на 121 120,00 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні, просив змінити ухвалу суду першої інстанції в частині визначення розміру застави та встановити обвинуваченому ОСОБА_8 заставу в сумі 121 120,00 грн, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.405, ч.3 ст.406, ч.1 ст.121 КК, які згідно ст.12 КК є тяжкими злочинами, а також наявність, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК ризику того, що обвинувачений може переховуватися від суду, про існування якого свідчить тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушеннях, введений на території країни воєнний стан, у зв`язку з чим у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості в повному обсязі виконувати органами влади свої повноваження на певних територіях, що в свою чергу погіршує можливість здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого, а також те, що обвинувачений є особою, яка була призвана за мобілізацією до лав Збройних Сил України та розуміючи наслідки, які можуть для нього настати в разі визнання винуватим в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, може вдатися до відповідних дій, а саме переховуватися на території України, яка на даний час є непідконтрольною державі, оскільки приймаючи безпосередню участь під час оборони території України, обізнаний про те, яким саме чином можливо це зробити.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.

Разом з цим суд дійшов до переконання, що у судовому засіданні прокурором не доведено наявності ризиків, передбачених п.п.3,4,5 ч.1 ст.177 КПК, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_8 незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, що не оспорюється стороною обвинувачення, а отже ці висновки слід вважати доведеними.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_8 продовжується, триває стадія допиту потерпілих, у зв`язку із задоволенням клопотання сторони захисту про їх повторний допит, по справі ще не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 15 лютого 2025 року включно та альтернативою внесення застави. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`яких запобіжних заходів, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК та відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а встановлений судом ризик продовжує існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

При цьому, на переконання апеляційного суду, посилання захисника на наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 матері, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, позитивної характеристики, нерухомого майна в оренді, бажання провести об`єктивний судовий розгляд, не можуть бути безумовними підставами для зміни рішення суду першої інстанції, оскільки це не спростовує висновки суду про те, що він може переховуватися від суду.

Також, всупереч доводам апеляційної скарги, суд першої інстанції, дотримуючись приписів ч.4 ст.182 КПК, правильно визначив розмір застави, який відповідає обставинам кримінальних правопорушень, майновому та сімейному стану обвинуваченого ОСОБА_8 , інших даних про його особу, встановленого судом ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст. 177 цього Кодексу, та є достатньою мірою для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Підстав для зменшення визначеного судом розміру застави на даному етапі кримінального провадження колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2024 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2024 року, якою продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 15 лютого 2025 року включно та альтернативою внесення застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4