Номер провадження: 11-кп/813/408/25
Справа № 493/55/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Балтського районного суду Одеської області від 09 жовтня 2023 року, у кримінальному провадженні №0000076, внесеному до ЄРДР 15.02.2019 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ожерельне (раніше с. Ульяновка), Пологівського району Запорізької області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не одруженого, не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 406 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 406 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку тривалістю 3 (три) роки, із покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Запобіжний захід до обвинуваченого не обирався.

Цивільний позов, заявлений прокурором Військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України в інтересах Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, задоволений в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Військово-медичного клінічного центру Південного регіону витрати на лікування потерпілого ОСОБА_9 в сумі 15535,00 грн.

Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України в званні старшого солдата строкової військової служби, 09.02.2019 року, близько 18-ї години, перебуваючи на території військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , прийшовши до місця для паління, та будучи невдоволеним виконанням обов`язків військової служби солдатом ОСОБА_9 , а саме, службою солдата ОСОБА_9 у добовому наряді, діючи умисно, усвідомлюючи небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, протиправно, всупереч вимогам ст. ст. 9, 11, 49, 50, 56, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, у відповідності до яких він був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати свій військовий обов`язок, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних сил України, дорожити честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, поважати честь і гідність кожної людини, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, постійно бути зразком військової культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, будувати відносини між військовослужбовцями на взаємній повазі, прагнучи продемонструвати свою уявну перевагу, утвердити власний авторитет у військовому колективі, порушив статутні правила взаємовідносин між військовослужбовцями за відсутності між ними відносин підлеглості, наніс солдату ОСОБА_9 кулаком правої руки один удар в ліве підребер`я з боку, з траєкторією удару зверху в низ і з ліва на право, заподіявши таким чином останньому тілесні ушкодження у вигляді розриву селезінки, забрюшинної гематоми зліва з внутрічеревною кровотечею, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

Вимоги апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 погодився із оскаржуваним вироком, вважаючи його ухваленим за неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність з огляду на наступні обставини:

- у судовому провадженні стороною обвинувачення не доведена вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки ніяких ударів кулаком по тулубу потерпілого не завдавав, а лише штовхнув потерпілого в плече, що підтверджується показаннями свідків;

- суд вийшов за межі висунутого обвинувачення та встановив обставини, які суттєво змінив формулювання обвинувачення, а саме, кількість ударів та механізм їх завдання;

- судом першої інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки під час судового розгляду не був оголошений цивільний позов, а також не з`ясовувалась думка обвинуваченого щодо заявленого цивільного позову.

Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений, просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні обвинувачений та захисник підтримали у повному обсязі апеляційну скаргу, яка була доповнена, та просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти апеляційної скарги сторони захисту.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції, у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та пред`явленого обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 406 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Відповідно до показань, наданих у суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 , хоча й не визнав свою вину, однак пояснив, що 09.02.2019 року, близько 18 години, він разом солдатами строкової служби ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вийшли з казарми військової частини НОМЕР_1 , яка розташована в АДРЕСА_3 , та направилися до місця для куріння, яке представляє собою П-подібно збиті лавочки. На лавочках, один на проти одного сиділи солдати ОСОБА_9 та ОСОБА_12 . ОСОБА_9 сидів на лавочці спиною до нього. Підійшовши в притул до ОСОБА_9 з лівої сторони, він зробив зауваження йому з приводу неналежного виконання своїх обов`язків, у відповідь почув нецензурну лайку, і в момент коли ОСОБА_9 піднявся з лавочки щоб іти до казарми, він його штовхнув правою рукою у ліве плече.

Колегія суддів звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_7 фактично не заперечив, що між ним, та потерпілим ОСОБА_9 09.02.2019 року, близько 18-ї години, на території військової частини НОМЕР_1 , дійсно виник словесний конфлікт, під час якого він застосував до потерпілого фізичну силу, а саме, поштовх правою рукою у ліве плече.

Незважаючи на позицію обвинуваченого, що виразилась у невизнанні винуватості у нанесенні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, наведені вище показання обвинуваченого суперечать іншим доказам по справі, які ретельно досліджені, перевірені та оцінені судом першої інстанції, як окремо так і у сукупності, і яким суд першої інстанції дав відповідну оцінку.

Потерпілий ОСОБА_9 під час судового розгляду у суді першої інстанції пояснив, що 09.02.2019 року він заступив у добовий наряд днювальним по роті, близько 18 години, він разом з солдатом ОСОБА_12 вийшли з казарми та пішли до місця для куріння. Присівши на лавочки напроти один одного на відстані 50 см. та стали курити цигарки. Він сидів на лавочці спиною до казарми і за декілька хвилин почув крики на свою адресу із-за того, що солдат Тукусер несе службу, а він в цей час перекурює. На крик він оглянувся та побачив, що за метрів 5-7 від нього підходять солдати ОСОБА_7 , ОСОБА_11 і ОСОБА_10 . Через декілька секунд він відчув удар в лівий бік зі сторони спини, удар був один, сильний і тупий, з чого він зробив висновок, що удар наносився кулаком правої руки, площа удару була співрозмірна площі саме кулака. В момент завдання удару ОСОБА_11 і ОСОБА_10 перебували в полі його прямого зору на відстані 1,5 метри від нього, боковим же зором він побачив ОСОБА_7 , який після удару також з`явився в полі його прямого зору. В момент завдання удару ОСОБА_11 чи то ОСОБА_10 , хтось із них, застерегли ОСОБА_7 , щоб той не перестарався. Тут же ОСОБА_11 , присівши напроти нього, вибив з руки цигарку і завдав личку по голові. Від ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 відчувався стійкий запах спиртного. Від удару потемніло в очах, він піднявся та направився до казарми і знову відчув удар в спину, який більше походив на поштовх, але хто його завдав не бачив. Про конфлікт який стався між ним та ОСОБА_7 він нікого не повідомив, вважаючи що нанесена травма незначна, а йому треба продовжувати нести службу у військовій частині, не хотів виглядати в очах таких же солдат, як і він «білою вороною», яка скаржиться на дрібниці, хоча біль наростала. Приблизно о 23 годині він поскаржився старшому солдату, черговому по роті ОСОБА_13 і його направили до медичного пункту військової частини, але там йому не стало краще і він попросив викликати автомобіль швидкої допомоги, яким його доставили до КП «Балтська БПЛ» і там прооперували, видаливши селезінку. Із-за втрати селезінки він отримав 2 групу інвалідності, 7-8 раз на рік викликає швидку допомогу, позбавлений можливості вести нормальний спосіб життя. ОСОБА_7 ніяким чином не допомагав у лікування.

Жодних доказів упередженого ставлення потерпілого до обвинуваченого, а також наявності між ними неприязних відносин, які були б підставою для сумніву у правдивості та достовірності наданих показань, матеріали провадження не містять, внаслідок чого колегія суддів не вбачає підстав для недовіри наданим показанням. Апеляційний суд звертає увагу, що показання потерпілого узгоджуються з дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами, зокрема:

- заявою ОСОБА_9 від 14.02.2019 року, адресованою начальнику Балтського ВП ГУНП в Одеській області з проханням притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 , який 09.02.2019 року спричинив йому тілесні ушкодження (а.с. 101 т.2);

- з листом головного лікаря КП «Балтська ЦРЛ» № 189 від 01.03.2019 року, відповідно до якого ОСОБА_9 госпіталізовано до хірургічного відділення КП «Балтська центральна районна лікарня» 10 лютого 2019 року о 01:30 годин з діагнозом: «Закрита травма живота. Розрив селезінки. Всерединочеревна кровотеча» (а.с.33 т.2);

- висновком експерта № 236 від 12.04.2019 року, відповідно до якого у ОСОБА_9 мають місце тілесні пошкодження у вигляді розриву селезінки, забрюшнної гематоми зліва з внутрічеревною кровотечею, які могли утворитися від дії тупих предметів 09.02.2019 року. По ступеню тяжкості вказані тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя. Утворення даних тілесних пошкоджень при падінні тіла на площу з положення стоячи виключається (а.с. 25-31 т.2);

- протоколом слідчого експерименту від 17.04.2019 року за участі потерпілого ОСОБА_9 , під час якого він, останній детально відтворив обставини та обстановку події та продемонстрував, де саме знаходися ОСОБА_7 ( по ліву сторону від нього за спиною) та яким сином наніс удар кулаком у ліву сторону живота) (а.с.5-8 т.2);

- актом проведення розслідування по факту отримання травми солдатом строкової служби ОСОБА_9 09.02.2019 року о 18 годині. Комісією, у ході проведеного якого встановлено, що факт травмування солдата строкової служби ОСОБА_9 стався внаслідок нестатутних відносин. З пояснень солдата строкової служби ОСОБА_7 стало відомо, що між ним та солдатом строкової служби ОСОБА_9 виникла словесна суперечка, в результаті якої ОСОБА_7 наніс пошкодження ОСОБА_9 (а.с. 111-112 т.2).

Допитаний у ході судового розгляду свідок ОСОБА_12 , який був очевидцем події, пояснив, що він з потерпілим сиділи на лавочки напроти один одного. Згодом до них підійшли ОСОБА_7 , який став позаду ОСОБА_9 з лівої сторони, а по обидві сторони від ОСОБА_7 стали ОСОБА_11 та ОСОБА_10 . У свою чергу, ОСОБА_11 і ОСОБА_7 зробили зауваження ОСОБА_9 з приводу несення ним військової служби і ОСОБА_11 дав личку ОСОБА_9 , а ОСОБА_7 з невеликим інтервалом ударив ОСОБА_9 правою рукою в ліву частину тулуба в область лопатки, чи то був удар чи поштовх він не звернув увагу, але від удару в ліву частину тулуба ОСОБА_9 похилилася вперед.

Як пояснив в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , який був також очевидцем події, що у лютому 2019 року, точної дати він не пам`ятає, в другій половині дня під вечір, він разом з ОСОБА_10 та ОСОБА_7 вийшли на вулицю до місця для куріння та території військової частини. В місці для куріння на лавочці сиділи військо службовці ОСОБА_9 та ОСОБА_12 спиною до них. Він присів біля ОСОБА_9 з правої сторони. Вони усі троє зробили йому зауваження з приводу неналежного відношення до виконання своїх обов`язків як військовослужбовця, який несе добове чергування. ОСОБА_9 тут же піднявся і між ним та ОСОБА_7 виникла суперечка, при цьому вони стояли обличчям один до одного. ОСОБА_9 став розвертатися для того щоб покинути місце куріння і в цей момент ОСОБА_7 його штовхнув правою рукою в праве плече. Пояснити чому його покази різняться з тими, що він давав в поясненнях командиру військової частини в 2019 році пояснити він не зміг, хоча вказав, що в 2019 році він фактичні обставини подій пам`ятав краще.

Також, свідок ОСОБА_10 , який був також очевидцем події, під час судового розгляду у суді першої інстанції пояснив, що 09 лютого 2019 року о 18-тій годині він разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_7 вийшли на території військової частини до місця для куріння. Там знаходилися ОСОБА_9 стояв та курив, навпроти нього на лавочці сидів солдат ОСОБА_12 і також курив. ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_9 з лівого боку та зробив йому зауваження з приводу несення служби та ударив його один раз долонею у лівий бік. Відповідаючи на запитання адвоката свідок вказав, що ОСОБА_7 долонею ударив ОСОБА_9 у плечову частину руки. Після чого ОСОБА_9 , висловлюючись нецензурною лайкою, пішов до казарми.

З вищевикладеного слідує, що дані показання свідків, які були безпосередніми очевидцями події, підтвердили факт конфлікту між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_9 , у ході якого обвинувачений застосував фізичну силу відносно потерпілого.

Натомість, оцінивши пояснення свідків у сукупності один з одним, судом першої інстанції встановлено окремі розбіжності в частині локалізації та механізму заподіяння тілесних ушкоджень, а також в якому саме положенні знаходилися обвинувачений та потерпілий. У свою чергу, суд першої інстанції дійшов до переконання, що показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у цій частині, не відповідають фактичним обставинам, які суд встановив з пояснень потерпілого, свідка ОСОБА_12 та досліджених письмових доказів, тому вирішив не приймати їх як достовірні докази, що колегія суддів, з урахуванням встановленого, вважає правильним.

Апеляційний суд звертає увагу, що обставини, повідомлені потерпілим ОСОБА_9 та свідком ОСОБА_12 щодо локалізації та характер нанесення потерпілому тілесного ушкодження, узгоджуються, як з дослідженими письмовими доказами так і з показаннями експерта ОСОБА_14 , яка підтримала висновок судово-медичної експертизи № 236 від 12.04.2019 року, відповідно до якого у потерпілого мають місце тілесні пошкодження у вигляді розриву селезінки, забрюшнної гематоми зліва з внутрічеревною кровотечею, які могли утворитися від дії тупих предметів, якими могли бути руки, а також не виключено їх утворення при ударі кулаком, та пояснила, для такого пошкодження достатнього однієї ударної дії кулаком в ліву область живота або в ліве підребер`я з боку з траєкторією удару зверху в низ і з ліва на право, малоймовірно при поштовху твердою частиною долоні.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 406 КК України, на думку колегії суддів, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», та підстав для задоволення доводів обвинуваченого, зазначених ним у апеляційній скарзі, немає.

У підсумку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши у сукупності всі докази у справі, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими і в своїй сукупності доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги про порушення судом вимог ст. 337 КПК України, та як наслідок порушення права на захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вирок суду першої інстанції повинен містити, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Як слідує з вироку суду першої інстанції, цим судом, було дотримано зазначених вимог закону.

Як зазначав Європейський суд з прав людини в контексті статті 6 § 3 Конвенції, перекваліфікація злочину вважається достатньо передбачуваною для обвинуваченого, якщо вона стосується елемента, який є притаманним елементом обвинувачення (De Salvador Torres v. Spain, 1996, § 33; Sadak та інші проти Туреччини (№ 1), 2001, §§ 52 і 56; Юха Нуутінен проти Фінляндії, 2007, § 32), і якщо цей елемент обговорювався в ході розгляду, це також має бути взято до уваги (Penev v. Bulgaria, 2010, § 41; Leka v. Albania, 2024, § 78). Якщо складові ознаки первісного обвинувачення охоплюють елементи перекваліфікованого злочину, обвинувачений має можливість захистити себе, тому перекваліфікація обвинувачення у судовому рішенні не становить порушення його права за статтею 6 Конвенції (Лека проти Албанії, 2024, § 66).

Таким чином, питання, чи порушує права обвинуваченої особи зміна формулювання обвинувачення у вироку, залежить від того, яким чином це зачіпає право обвинуваченого на ефективний захист.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений в апеляційній скарзі стверджував, що суд суттєво змінив формулювання обвинувачення, а саме, кількість ударів та механізм їх завдання. Водночас, аналізуючи висловлені аргументи, апеляційний суд зазначає, що обвинувачений не зазначим, яким чином формулювання обвинувачення, що визнане доведеним, що становить об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 406 КК України, могла б вплинути на правову позицію сторони захисту та її спроможність здійснювати ефективний захист прав і законних інтересів ОСОБА_7 .

Отже, на переконання колегії суддів, конкретність викладення у вироку фактичних обставин вчиненого обвинуваченим інкримінованого кримінального правопорушення, зокрема зазначення способу вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, не викликає сумнів у правильності з`ясування та встановлення фактичних обставин кримінального провадження, а тому вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.

Тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку, а також застосування вимог ст. 284 КПК України, про що ставить питання в своїй апеляційній скарзі обвинувачений.

Водночас, є слушними посилання обвинуваченого щодо порушення вимог кримінального процесуального закону при вирішення судом цивільного позову.

Згідно зі ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Судом першої інстанції проігноровано вимоги ст. 347 КПК України, відповідно до яких після закінчення підготовчих дій головуючий оголошує про початок судового розгляду, судовий розгляд починається з оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акту і надає можливість за наявності цивільного позову у кримінальному провадженні цивільному позивачу або його представнику чи законному представнику оголосити цивільний позов, а в разі їх відсутності головуючий має оголосити короткий виклад позовної заяви.

У свою чергу, роз`яснюючи обвинуваченому суть обвинувачення, головуючий відповідно до вимог статті 348 КПК України запитує у обвинуваченого, цивільного відповідача, чи визнають вони позов.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 27 січня 2021 року прокурор Військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України в інтересах Військово-медичного клінічного центру Південного регіону звернулася з цивільним позовом до обвинуваченого про відшкодування завданих матеріальних збитків у кримінальному провадженні №0000076, внесеному до ЄРДР 15.02.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 406 КК України (а.с. 41-46 т.1).

Надалі, Балтський районний суд Одеської області ухвалою від 27 січня 2021 року призначив до судового розгляду у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000076, внесене до ЄРДР 15.02.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 406 КК України.

У судовому засіданні 04 червня 2021 року оголошено про початок судового розгляду та оголошено прокурором короткий виклад обвинувального акту, роз`яснено обвинуваченому суть обвинувачення та визначено обсяг доказів, що підлягають дослідженню (зворот а.с. 94 т.1). Разом з тим, з наявних у матеріалах провадження журналів судових засідань суду першої інстанції та технічних записів до них під час розгляду провадження, у суді першої інстанції ані прокурором, ані головуючим не було оголошено короткого викладу позовної заяви, не було встановлено жодних обставин, підстав та предмету цивільного позову, не було досліджено докази в обґрунтування заявлених позовних вимог, більш того не було з`ясовано думку обвинуваченого щодо визнання чи не визнання заявленого цивільного позову.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд приходить до висновку, що вирішення цивільного позову у провадженні відбулося з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог п. 3ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для зміни чи скасування судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 7, 9 КПК України та встановленого факту неналежного виконання судом першої інстанції вимог ст.ст. 22, 23, 26, 128, 129 КПК України при вирішенні цивільного позову, апеляційний суд вважає наведені порушення вимог кримінального процесуального закону істотними та у відповідності до положень ч. 6 ст. 9 КПК України та ст.ст. 409, 410, 411, 412, 415 КПК України визнає їх підставою для скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову з призначенням в цій частині нового розгляду у суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок суду скасуванню в частині вирішення цивільного позову з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Балтського районного суду Одеської області від 09 жовтня 2023 року, у кримінальному провадженні №0000076, внесеному до ЄРДР 15.02.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 406 КК України,- скасувати в частині вирішення цивільного позову та призначити новий розгляд цивільного позову прокурора у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4