УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 204/13321/23

провадження № 51-490 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року в кримінальному провадженнівнесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000327, по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вугледар Донецької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України та призначено йому покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за новим вироком повністю приєднано невідбуте покарання у виді штрафу в сумі 850 грн за вироком Вугледарського міського суду Донецької області від 07 червня 2021 року та остаточно ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та штрафу в розмірі 850 грн.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, в середині вересня 2022 року (точний час не встановлений) у денний час доби, ОСОБА_5 , впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи повторно, умисно, таємно, в умовах воєнного стану, з метою крадіжки прийшов в гаражний кооператив «Шахтар», розташований за адресою: Донецька обл., Волноваський р-н, м. Вугледар, вул. Трифонова, № 19, де шляхом вільного доступу незаконно проник до гаражного приміщення № НОМЕР_1 , доступ до якого був на той момент вільний внаслідок його пошкодження через бойові дії, звідки викрав зварювальний інвертор «KAISER NBC-250 PROFI» залишковою вартістю 2461 грн. 94 коп. та домкрат гідравлічний «SIGMA 2т» залишковою вартістю 361 грн. 00 коп. та з місця кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_6 майнову шкоду на загальну суму 2822,94 грн.

Надалі, ОСОБА_5 в середині вересня 2022 року (точний час не встановлений) у денний час доби, діючи повторно, умисно, таємно, переслідуючи корисливі мотиви та мету наживи, в умовах воєнного стану, з метою крадіжки прийшов в гаражний кооператив «Прогрес», розташований за адресою: Донецька обл., Волноваський р-н, м. Вугледар, вул. Трифонова, № 24, де шляхом вільного доступу незаконно проник до гаражного приміщення № НОМЕР_2 , доступ до якого був на той момент вільний внаслідок його пошкодження через бойові дії, звідки викрав бігову доріжку «INTERFIT ALPHA KL 9817» залишковою вартістю 2972,28 грн та з місця кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_7 майнову шкоду на вказану суму.

Крім того, 02 травня 2023 року, близько 11:00 год, ОСОБА_5 , знаходячись на перехресті вул. Первомайської та Зарічної населеного пункту Богоявленка Вугледарської ОТГ Волноваського р-ну Донецької обл., діючи повторно, умисно, переслідуючи мету наживи, заручившись тривалим знайомством, попросив у ОСОБА_8 велосипед під приводом здійснення поїздки по селу. Заволодівши шляхом зловживання довірою велосипедом «FORMULA BERKUT 26» залишковою вартістю 3233,33 грн, ОСОБА_5 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись велосипедом за власним розсудом, чим спричинив матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_8 на зазначену суму.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 05 листопада 2024 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2024 року - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зазначає, що:

? місцевий суд, призначаючи ОСОБА_5 реальну міру покарання, не врахував наявність щирого каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання та тяжкість наслідків, а також конкретні обставини справи, дані про особу винного та безпідставно не застосував положення ст. 75 КК України;

? судами не враховано та не зазначено в рішеннях, що у ОСОБА_5 знаходиться на утриманні малолітній син, який міг залишитися без засобів для існування, оскільки м. Вугледар перебуває під окупацією рф;

? суди залишили поза увагою відшкодування потерпілим матеріальних збитків та відсутність претензій до ОСОБА_5 .

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, які є аналогічними доводам апеляційної скарги сторони захисту, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Водночас за змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Варто зауважити, що дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився із судом першої інстанції, який призначаючи ОСОБА_5 покарання врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності, не працює, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно.

Крім того, судом першої інстанції враховано обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання у виді щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також відсутність обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання.

Водночас суд апеляційної інстанції, погоджуючись із місцевим судом в частині призначеного покарання, зауважив, що ОСОБА_5 вчинив нові, аналогічні за змістом і за правовою кваліфікацією кримінальні правопорушення, маючи не зняту та не погашену попередню судимість і не сплатив штраф за попереднім вироком.

Отже, врахувавши викладене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що суд першої інстанції вірно призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в межах, встановлених санкціями ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції перевірив посилання й інші доводи, викладені стороною захисту в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Варто зауважити, що доводи захисника про те, що у ОСОБА_5 перебуває на утриманні малолітній син, який міг залишитися без засобів для існування, оскільки м. Вугледар перебуває під окупацією рф, то Суд звертає увагу, що відповідно до встановлених судами обставин, ОСОБА_5 не працює.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що дружина та син ОСОБА_5 мешкають наразі окремо, перебуваючи за кордоном.

Тож, доводи захисника в цій частині є неспроможними.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Колегія суддів зауважує, що касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3