Справа № 461/2330/21
Провадження № 1-кп/461/58/25
УХВАЛА

09.04.2025 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі колегії:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

судді ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

його захисника ОСОБА_7 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт щодо виділених матеріалів судового провадження про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 289, ч.2 ст. 345 КК України (№461/2330/21, провадження №1-кп/461/79/24)

встановив:

у провадженні Галицького районного суду м. Львова знаходиться обвинувальний акт щодо виділених матеріалів судового провадження про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 289, ч.2 ст. 345 КК України (№461/2330/21, провадження №1-кп/461/79/24).

Судове провадження у даній справі було зупинено у зв`язку із призовом обвинуваченого ОСОБА_8 на військову службу під час мобілізації, а також у зв`язку із захворюванням обвинуваченого ОСОБА_6 на тяжку тривалу хворобу, яка виключає його участь у судовому провадженні.

25.10.2024 року, у зв`язку із тим, що під час перевірки судом питання щодо продовження існування обставин, які перешкоджають подальшому провадженню у справі, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 не перебуває на лікуванні у медичному закладі, який надав документ щодо підтвердження його перебування на лікуванні - Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна клінічна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги, провадження у справі було відновлено.

У судовому засіданні прокурор заявив відвід колегії суддів посилаючись на положення п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України.

Заявлений відвід мотивований наступним.

11 липня 2024 року Галицьким районним судом м. Львова у складі колегії суддів головуючий суддя ОСОБА_1 , судді ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ухвалено вирок щодо ОСОБА_9 . Згідно даного вироку, ОСОБА_9 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289 та ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України, у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальні правопорушення вчинено обвинуваченим, та виправдано.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 було проведено та завершено у одному провадженні, адже вказаним особам інкриміновано вчинення кримінального правопорушення у складі організованої групи.

В подальшому щодо зазначених осіб на розгляд суду було скеровано один обвинувальний акт, у якому щодо кожного із них було відображено формулювання обвинувачення.

Внаслідок неможливості участі у судовому провадженні обвинуваченого ОСОБА_8 , у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, а також у зв`язку із захворюванням обвинуваченого ОСОБА_6 на тяжку тривалу хворобу, яка виключає його участь у судовому провадженні, матеріали щодо цих осіб було виділено в окреме провадження, а розгляд обвинувального акту в частині обвинувачення ОСОБА_9 було продовжено і завершено ухваленням наведеного вище вироку.

Кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.289, ч. 2 ст. 345 КК України, закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто у зв`язку зі смертю обвинуваченого.

Прокурор зазначає, що ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_9 колегією суддів фактично висловлено своє бачення та позицію щодо висунутого ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обвинувачення, адже таке тісно пов`язане із обвинуваченням ОСОБА_9 , який згідно обвинувального акту організував незаконне заволодіння транспортними засобами та обвинувачувався у вчиненні тих самих злочинів, що і ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , оскільки вказаним особам інкриміновано вчинення кримінального правопорушення у складі організованої групи.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник, кожен окремо, у судовому засіданні заперечили проти задоволення заяви прокурора, з мотивів її необґрунтованості.

Інші учасники провадження у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 КПК України, у разі заявлення відводу одному, кільком або всім суддям, які здійснюють судове провадження колегіально, його розглядає цей же склад суду.

Згідно положень параграфу 6 глави 3 розділу 1 КПК України, неявка учасників процесу на розгляд заяви про відвід не є перешкодою для розгляду заяви про відвід.

Відповідно до статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Отже, виходячи з наведених положень, а також зважаючи на те, що наявність заяви про відвід перешкоджає можливості продовження судового розгляду, підстав для відкладення розгляду заяви або обставин які зумовлюють неможливість його проведення, зокрема внаслідок неявки учасників провадження, не встановлено.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступних висновків, виходячи з наведених нижче доводів мотивів та міркувань.

Судом встановлено наступне.

У провадженні Галицького районного суду м. Львова знаходиться обвинувальний акт щодо виділених матеріалів судового провадження про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 289, ч.2 ст. 345 КК України (№461/2330/21, провадження №1-кп/461/79/24).

Судове провадження у даній справі було зупинено у зв`язку із призовом обвинуваченого ОСОБА_8 на військову службу під час мобілізації, а також у зв`язку із захворюванням обвинуваченого ОСОБА_6 на тяжку тривалу хворобу, яка виключає його участь у судовому провадженні.

25.10.2024 року, у зв`язку із тим, що під час перевірки судом питання щодо продовження існування обставин, які перешкоджають подальшому провадженню у справі встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 не перебуває на лікуванні у медичному закладі, який надав документ щодо підтвердження його перебування на лікуванні - Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна клінічна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги, провадження у справі було відновлено.

Також, 11 липня 2024 року Галицький районний суду м. Львова у складі колегії суддів головуючий суддя ОСОБА_1 , судді ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ухвалив вирок щодо ОСОБА_9 . Згідно даного вироку, ОСОБА_9 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289 та ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України, у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальні правопорушення вчинено обвинуваченим, та виправдано.

Згідно пояснень прокурора зазначений вирок після оскарження такого в суді апеляційної інстанції залишено у силі, отже він набрав законної сили.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 було проведено у одному провадженні, адже вказаним особам інкриміновано вчинення кримінального правопорушення у складі організованої групи.

В подальшому щодо зазначених осіб на розгляд суду було скеровано один обвинувальний акт, у якому щодо кожного із них було відображено формулювання обвинувачення.

Внаслідок неможливості участі у судовому провадженні обвинуваченого ОСОБА_8 , у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, а також у зв`язку із захворюванням обвинуваченого ОСОБА_6 на тяжку тривалу хворобу, яка виключає його участь у судовому провадженні, матеріали щодо цих осіб було виділено в окреме судове провадження, а розгляд обвинувального акту в частині обвинувачення ОСОБА_9 було продовжено і завершено ухваленням наведеного вище вироку.

Кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.289, ч. 2 ст. 345 КК України, закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто у зв`язку зі смертю обвинуваченого.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України, суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Стаття 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» встановлює право на справедливий судовий розгляд. Кожна людина при визначенні її громадських прав та обов`язків або при висуненні проти неї будь-якого обвинувачення, має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відповідно до положень ч. 1 ст.2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» , рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

У судовій практиці використовується презумпція особистої безсторонності суду, яка передбачає такий стан, допоки не надано доказів протилежного. Між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а й може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій). Отже, у деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію може надати вимога об`єктивної безсторонності.

Об`єктивно безстороннім є судовий орган, діяльність якого відповідає таким критеріям: забезпечується не лише здійснення правосуддя, а й зовнішній вияв того, що відбувається; суддею створено достатні гарантії для усунення об`єктивно виправданих підстав (і навіть потенційної можливості) побоюватися, що він, незалежно від особистої поведінки, не є безстороннім.

Оцінюючи питання ініційоване прокурором, суд вважає за необхідне та доцільне навести практику ЄСПЛ, яку вважає релевантною до даної справи та питання, яке вирішується судом.

Так, в судовому рішенні ЄСПЛ у справі "Мироненко і Мартенко проти України" (Заява №4785/02) зазначено наступне:

62. Посилаючись на пункт 1 статті 6 Конвенції, заявники скаржилися, що суд першої інстанції, який виніс обвинувальний вирок в їхній справі, не був безстороннім, оскільки засідав одноособово суддею ОСОБА_11 , який на попередніх етапах провадження висловив думку про те, що вони винні у вимаганні. У пункті 1 статті 6 Конвенції зазначено: "Кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним безстороннім судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення"

69. Застосовуючи об`єктивний критерій, слід з`ясувати, чи існують, окрім самої поведінки судді ОСОБА_11 , певні факти, які можуть служити підставою для сумніву в його безсторонності. Тобто при визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими (див. згадане вище рішення у справі Веттштайна, п. 44, та рішення у справі "Феррантеллі та Сантанджело проти Італії", рішення від 7 серпня 1996 року, п. 58).

71. Суд зазначає, що ухвалою від 17 серпня 2000 року суддя ОСОБА_11 повернув кримінальну справу стосовно ОСОБА_12 на додаткове розслідування, висловивши думку, що зазначені вище підсудні і заявники вдалися до вимагання і цей факт не був розслідуваний правоохоронними органами. Такі формулювання в його ухвалі як, наприклад, про те, що "оскільки в їх діях вбачається співучасть в скоєнні більш тяжкого злочину - вимагання" (див. п. 9 вище), могли викликати обґрунтовані побоювання, що у судді Б. уже сформувалася думка про вину заявників і що це може позначитися на його безсторонності в разі повторного направлення йому матеріалів цієї справи для розгляду. Отже, на думку Суду, побоювання заявників щодо небезсторонності судді ОСОБА_11 можна вважати об`єктивно обґрунтованими. До того ж, розглядаючи апеляції заявників, суди вищих рівнів проігнорували їхні доводи з цього приводу.

72. Отже, мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

У свою чергу, у рішенні у справі MUCHA v. Slovakia (№ 63703/19) ЄСПЛ висловив наступну позицію.

ЄСПЛ зазначає, що рішення, якими затверджено угоди про визнання винуватості співучасників заявника, містили детальний фактичний опис їхніх злочинів, включно з роллю заявника в них як співучасника, тоді як точний фактичний опис деяких їхніх злочинних дій був тотожний точному фактичному опису приписуваних йому злочинних дій. Хоча ці рішення не містять жодного окремого висновку про вину заявника як таку (див. також пункти 27 і 28 вище), їх слід розглядати у світлі елементів складу злочинів, про які йдеться, зокрема: створення, планування діяльності та утримання злочинного угруповання, що передбачає узгоджені злочинні дії спільних виконавців. Таким чином, засудження співучасників заявника в цих злочинах на основі наданого ними опису їхніх злочинних дій, що містив точне фактичне визначення конкретної ролі заявника в них, в принципі, могло викликати сумніви щодо того, чи не було передчасно вирішено питання про наявність усіх необхідних елементів складу злочину в його діях для визнання його винним у скоєнні кримінальних правопорушень, про які йдеться (див. справу Менг, цит. вище, § 48, із додатковими посиланнями).

ЄСПЛ було визнано, як і більш широко в європейському правовому полі, що у складних кримінальних провадженнях за участю кількох осіб, які не можуть бути судимі разом, посилання суду першої інстанції на участь третіх осіб, які згодом можуть бути судимі окремо, може бути необхідним для оцінки вини підсудних звинувачення чи підозри не можна вважати встановленими фактами. Повертаючись до обставин цієї справи, з огляду на характер злочинів, пов`язаних з організованою злочинністю, у яких були обвинувачені співучасники заявника, і враховуючи те, що злочин створення, планування діяльності та утримання злочинного угруповання міг бути вчинений лише спільно з іншими, безсумнівно, що посилатися на третіх осіб було необхідним для встановлення фактичної ролі у злочинних діях судимих осіб для вирішення їхніх справ.

Справді, у вироках, якими засуджено співучасників, на заявника здійснюються посилання лише за його ініціалами та під псевдонімом. Однак, як також зазначено в об`єднувальному рішенні (див. пункт 29), очевидно, що суд першої інстанції був чудово обізнаний про його особу. Більше того, що ще важливіше (оскільки точне встановлення фактичних обставин щодо злочинних дій заявника ідентичне обставинам злочинних дій співучасників), не може бути сумніву, що його участь у їхніх злочинних діях була конкретно та індивідуально визначена в рішеннях, якими було визнано таких співучасників винними.

Оскільки суд першої інстанції, який судив заявника, вважав вироки щодо його співучасників частиною справи проти нього, принаймні на перший погляд, він мав очевидний стимул залишатися послідовним щодо своїх попередніх рішень, оскільки будь-які суперечливі висновки можуть підірвати довіру (див. справу Навальний і Офіцеров проти Росії, цит. вище, § 108). Подібно до цього, враховуючи, що засудження самого заявника значною мірою ґрунтувалося на свідченнях, наданих співучасниками, які вже інкримінували йому певні злочини своїми зізнаннями, під час укладення угоди про визнання винуватості, є зрозумілим, що в них також був очевидний стимул не суперечити своїм попереднім заявам (див. там само, § 109).

Відповідно, ЄСПЛ вважає, що хоча загальні процесуальні гарантії, визначені в об`єднувальному рішенні від 5 квітня 2017 року, безсумнівно, були доречними, у світлі конкретних фактів цієї справи вони були недостатніми. З огляду на формулювання вироки проти співучасників заявника порушили право заявника вважатися невинуватим доти, доки його вину не буде доведено. Враховуючи роль, яку вони відіграли в судовому розгляді справи заявника, який проходив у тому ж суді, його сумніви щодо неупередженості суду були об`єктивно виправданими. Наостанок ЄСПЛ повторює, що за певних обставин вища або найвища інстанція може виправити недоліки, які було допущено під час розгляду справи в першій інстанції. Хоч вищі суди у справі заявника мали повноваження скасувати рішення суду першої інстанції на тій підставі, що воно було упередженим і що мали місце інші грубі процесуальні порушення, вони цього не зробили і таким чином не надали жодного засобу правового захисту щодо виправлення недоліків (див. справу Менг проти Німеччини, цит. вище, § 64, з додатковими посиланнями).

Таким чином, аналіз наведеної практики ЄСПЛ, в співставленні з положеннями Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та КПК України, в частині визначення справедливого судового розгляду неупередженим судом, вказують на те, що вже висловлена судом оцінка доказів у справі наведена у відповідному судовому рішенні може поставити під сумнів неупередженість суду у провадженні щодо іншого співучасника злочину стосовно якого суду фактично надаються ті самі докази.

У цьому контексті, суд відзначає, що сторона захисту не ставить під сумнів та не оспорює твердження прокурора про те, що у даному кримінальному провадженні стороною обвинувачення для доведення винуватості ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 подаються ті самі докази, що логічно випливає з того факту, що вони збирались у одному кримінальному провадженні відповідним органом досудового розслідування.

Суд погоджується з доводами прокурора про те, що висловлена судом у вироку оцінка відповідних доказів щодо одного із співучасників злочину, якому інкриміновано вчинення кримінального правопорушення у складі організованої групи, може поставити, у тому числі для стороннього спостерігача, під сумнів справедливість та неупередженість судового розгляду щодо інших співучасників злочину. При цьому, за переконанням суду, для оцінки даного фактору не має значення який саме вирок ухвалено судом, виправдальний чи обвинувальний. Ключовим фактором у даному випадку є те, що суд вже надав оцінку у вироку усім доказам, які надаються стороною обвинувачення щодо інших співучасників злочину.

Таким чином, зважаючи на вищенаведені доводи та мотиви, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви прокурора.

Керуючись ст.ст. 7, 8, 75, 80, 81 КПК України,

ухвалив :

Заяву прокурора задовольнити.

Відвести суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від участі у розгляді обвинувального акту щодо виділених матеріалів судового провадження про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 289, ч.2 ст. 345 КК України (№461/2330/21, провадження №1-кп/461/79/24).

Ухвала остаточна, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1

суддя ОСОБА_3

суддя ОСОБА_2