Житомирський апеляційний суд
Справа №284/109/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/31/25
Категорія ч.2 ст.286 КК Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника потерпілих ОСОБА_9

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11

обвинуваченого ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м.Житомирі кримінальне провадження №284/109/21 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_10 , начальника відділу Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 , представника потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27.11.2023 відносно

ОСОБА_12 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Народичі Житомирської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_12 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбування покарання обчислено з дня затримання ОСОБА_12 в порядку приведення вироку до виконання.

Зараховано як відбуте покарання строк попереднього ув`язнення з 25.06.2017 по 10.11.2017.

Судові витрати за проведення експертиз в сумі 1285,31 грн. стягнуто з ОСОБА_12 на користь держави.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Народицького районного суду Житомирської області від 26.06.2017 скасовано.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 12.50 год. в порушення вимог п.2.9.а Правил дорожнього руху України, затв. Постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 (далі: ПДРУ), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем «Фольксваген-LT46» д.н.з. НОМЕР_1 , на якому рухався по проїзній частині вул.Ярослава Мудрого в смт.Народичі Житомирської області в напрямку міста Овруч. У вказаний день та час, проїжджаючи біля будинку №268 вказаної вулиці, ОСОБА_12 в порушення вимог п.2.3.б ПДРУ проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, об`єктивно спроможний був виявити малолітніх пішоходів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які перебували на правому узбіччі, та в порушення вимог п.10.1 ПДРУ змінив напрямок руху праворуч, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить небезпеки для інших учасників руху, виїхав на праве узбіччя, де спочатку передньою правою частиною автомобіля контактував з колодою дубової деревини, яка лежала біля паркану домоволодіння, та продовжуючи рух транспортним засобом допустив наїзд на малолітніх пішоходів, в результаті чого потерпілому ОСОБА_13 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження у виді поєднаної тупої травми тіла у вигляді підшкірної гематоми правої здухвинної ділянки, забійної рани тім`яної ділянки волосяної частини голови ліворуч, перелому потиличної кістки зліва з переходом на основу черепу та забою головного мозку легкого ступеню, потерпілому ОСОБА_14 були спричинені тілесні ушкодження у виді численних саден, подряпин, синців голови, обличчя, верхніх та нижніх кінцівок, тулуба, відкритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась переломами кісток та склепіння черепа, забоєм та здавленням головного мозку, які були несумісні з життям та спричинили смерть. Порушення ОСОБА_12 вимог пунктів 2.3.б, 2.9.а, 10.1 ПДРУ знаходяться в прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у виді заподіяння потерпілому ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень та спричинення смерті потерпілому ОСОБА_14 .

Своїми необережними діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження, ОСОБА_12 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України.

В своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, в зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а своїм рішенням закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю вини ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Зазначає, що показання свідка ОСОБА_15 є повністю неправдивими, так обвинувачений ОСОБА_12 показав, що із свідком ОСОБА_15 у нього давні неприязні відносини і у день ДТП свідок перебувала у себе у подвір`ї та з ним не розмовляла. При цьому, свідок обвинувачення ОСОБА_16 показав, що під час ДТП будь-яких осіб на вулиці не було, що повністю спростовує показання свідка ОСОБА_15 . Наголошує, що як на докази перебування ОСОБА_12 у стані алкогольного сп`яніння суд послався на покази свідка ОСОБА_17 , яка неодноразово перед ДТП телефонувала ОСОБА_12 і коли він взяв слухавку, то вона зрозуміла, що він «невмєняємий», при цьому якщо вона і казала у Народицькому районному суді (до скасування вироку цього суду апеляційним судом), що ОСОБА_12 був тверезий, то вона його пожаліла. При цьому, згідно характеристики на обвинуваченого ОСОБА_12 , підписаної ОСОБА_17 , яка залишилася у матеріалах кримінальної справи №284/851/17, останній є виключно порядною людиною, тобто у Коростенському міськрайонному суді цей свідок обмовила ОСОБА_12 , а тому, органами поліції за заявою захисника внесено відомості до ЄРДР стосовно надання свідком ОСОБА_17 неправдивих показань суду. Звертає увагу, що вироку не вбачається, чому суд не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , які перед ДТП близько бачили та особисто розмовляли з обвинуваченим і стверджували, що ОСОБА_12 був тверезим та у порушення вимог ст.374 КПК України не указав, чому дані докази відхилено. Наголошує, що жоден свідок не бачив, щоб обвинувачений раніше керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, жодного разу не притягувався до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП. Крім того, судом не відображено у вироку показання свідка ОСОБА_20 , на обліку в якої перебував хворий на цукровий діабет ОСОБА_12 , згідно яких запах ацетону з роту, який буває у хворих на цукровий діабет, майже однаковий із запахом алкоголю. Вважає, що показання свідків - працівників поліції ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 про те, що від ОСОБА_12 відчувався запах алкоголю, співпадають із показаннями свідка ОСОБА_20 та обвинуваченого ОСОБА_12 про те, що то був запах ацетону з рота у хворого на цукровий діабет ОСОБА_12 . Крім того, звертає увагу на показання у Народицькому районному суді свідка ОСОБА_24 , який бачив, як ОСОБА_12 нормально йшов з фельдшером до його автомобіля, за руку його ніхто не тримав, був тверезим. Наголошує, що ОСОБА_12 був затриманий та примусово доставлений до лікарні працівниками поліції, а не добровільно до неї з`явився, тобто ОСОБА_12 фактично був затриманий працівниками поліції, однак, йому не було забезпечено право на участь захисника у справі. Звертає увагу, що якби ОСОБА_12 проходив обстеження на стан сп`яніння як особа, яка причетна до ДТП, то працівники поліції згідно вимог чинного законодавства мали провести таку перевірку на місці ДТП, що ними не було зроблено. В свою чергу, відбір крові в ОСОБА_12 було проведено з грубими порушеннями чинного законодавства, зокрема, апарат «Алконт», за допомогою якого проводився огляд ОСОБА_12 не був повірений на день огляду, огляд проводився особою, яка не мала права його проводити. Наголошує, що протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди є незаконним, оскільки слідчі ГУНП в Житомирській області та прокурори прокуратури Житомирської області, достовірно знаючи, що досудове розслідування даної дорожньо-транспортної події проводиться слідчими Народицького ВП Коростенського ВП ГУНП в області, а процесуальне керівництво здійснюється прокурорами Коростенської місцевої прокуратури, безпідставно провели огляд місця дорожньо-транспортної пригоди, незаконно вилучили з місця події автомобіль «Фольксваген», не забезпечили участь в огляді чи то обшуку водія вказаного автомобіля затриманого ОСОБА_12 , однак, вилучивши з нього мобільний телефон, хоча дозволу на проникнення до приватної власності - автомобіля не мали. Зазначає, що під час проведення огляду місця ДТП ні слідчими, ні прокурорами, ні спеціалістом не зібрано жодних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_12 вчинив наїзд автомобілем «Фольксваген» на дітей. Звертає увагу, навіть проведений з грубим порушенням права на захист та не уповноваженими особами огляд місця події не дає жодних даних про місце перебування дітей перед ДТП, при цьому, прокурор у Народицькому районному суді вказував, що діти збирали шовковицю у густій траві і їх міг не бачити обвинувачений. Звертає увагу, що оскільки протокол огляду місця ДТП, здобуто незаконним шляхом, то і висновок експерта №3/553 від 14 липня 2017 року є недопустимим доказом. Вважає, що при розгляді справи були відсутні законні підстави для самостійного призначення експертизи №136/137/19-23 від 21 травня 2019 року, так як було відсутнє передбачене для цього ст.332 КПК України підґрунтя. Вважає незаконним і висновок експерта №1626 від 02 серпня 2017 року, оскільки, медичні документи на яких побудовано висновок експерта, речовими доказами у даному кримінальному провадженні не визнавалися, стороні захисту на виконання вимог ст.290 КПК України не надавалися. Звертає увагу, що судом безпідставно відмовлено у призначенні додаткової експертизи технічного стану автомобіля марки «Фольксваген» ЛТ-46 д.н.з. НОМЕР_1 , не надано оцінки грубому порушенню вимог законодавства при винесенні заступником прокурора Житомирської області 14 липня 2017 року постанови про доручення здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення слідчому підрозділу вищого рівня, що потягнуло за собою проведення досудового розслідування не уповноваженим органом. Наголошує, що прокурори ОСОБА_25 та ОСОБА_6 не були визначені прокурорами, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у даному кримінальному провадженні, про що свідчать надані у суді державним обвинувачем витяги з ЄРДР від 25 червня 2017 року та 17 липня 2017 року, у яких вони як прокурори не вказані та відсутність з даного питання будь-якого процесуального рішення їх керівництва у матеріалах, які надавалися стороні захисту при виконанні вимог ст.290 КПК України. Наголошує і на тому, що слідчим за минуванням строку ОСОБА_12 повідомлено про підозру. Звертає увагу і на те, що є незрозумілим, яким чином до матеріалів кримінальної справи №284/109/21 потрапили матеріали кримінальної справи №284/851/17 (докази сторони державного обвинувачення).

В апеляційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, правильності кваліфікації дій обвинувачуваного та доведеності його вини, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання, у зв`язку з невідповідністю покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особи обвинуваченого внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок яким призначити ОСОБА_12 суворіше (максимальне) покарання передбачене ч.2 ст.286 КК України. При цьому, звертає увагу на тяжкість правопорушення та його наслідки смерть - потерпілого та тяжке тілесне ушкодження іншого потерпілого. Звертає увагу і на те, що як на досудовому розслідуванні, так і в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_12 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, давав неправдиві покази, які суперечать зібраним по справі доказам, не намагався і не вчинив будь-яких дій, щоб свідчили про його розкаяння у вчиненому, ні разу протягом 5 років не вибачився перед потерпілою, а лише зухвало поводиться у її присутності. Наголошує, що до цього часу добровільно не відшкодував заподіяні матеріальні збитки та моральну шкоду, заявлений у кримінальній справі цивільний позов не визнав, заявляв всілякі клопотання з метою затягування його розгляду, внаслідок чого потерпіла змушена заявити цивільний позов у порядку цивільного судочинства, однак, і в цьому випадку ОСОБА_12 позовні вимоги не визнає та намагається затягнути розгляд цивільного позову. Вважає, що вищенаведене свідчить про відношення останнього до вчиненого та потерпілої, яка перебуває до цього часу у тяжкому психологічному стані у зв`язку з втратою малолітнього сина. Крім того, ОСОБА_12 вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, що є обтяжуючою обставиною.

Прокурор ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, просить скасувати вирок в частині призначеного покарання обвинуваченому через невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_12 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. При цьому, вважає, що суд першої інстанції, не в повній мірі дотримався вимог ст.65 КК України, та не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, його поведінку після вчинення кримінального правопорушення, наслідки, які настали в результаті дій ОСОБА_12 . Крім того, виходячи із вироку суду першої інстанції, при призначенні строку покарання ОСОБА_12 взагалі не враховано думки потерпілих, які наполягали на суворому покаранні обвинуваченого. Також не взято до уваги показання з даного приводу потерпілих, які фактично спростували факт «добровільності» намагання обвинуваченого щодо відшкодування завданої шкоди, а навпаки стверджували, знаючи обвинуваченого упродовж тривалого часу, про нещирість його дійсних намірів, оскільки такі дії розцінені потерпілими виключно як намагання обвинуваченого будь-яким чином зменшити покарання на яке він дійсно заслуговує. Встановлений вироком суду факт перебування обвинуваченого на момент вчинення інкримінованого йому діяння в стані алкогольного сп`яніння категорично ОСОБА_12 заперечено, але суто з метою розраховувати на право застосування відносно нього Закону України «Про амністію». Цьому підтвердженням є зухвала поведінка обвинуваченого після вчиненого, який взагалі не визнав не тільки винуватість, а взагалі свою причетність до вчинення кримінального правопорушення, звинувативши у тому, що сталось усю судову та правоохоронну систему держави та тварину, стверджуючи про безпідставне і незаконне кримінальне переслідування законослухняного громадянина - ОСОБА_12 , його катування та нелюдське з ним поводження, тощо. Крім того, судом не враховані наслідки які настали, у тому числі непоправний наслідок у виді смерті дитини, заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій дитині. Зважаючи на викладене, вважає, що покарання ОСОБА_12 має бути призначено у виді реального позбавлення волі на строк, найбільш наближений до максимальної межі покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України, що буде справедливим, співрозмірним, достатнім і необхідним для досягнення мети покарання і в повній мірі відповідатиме тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В запереченнях на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілих - адвокат ОСОБА_10 вважає їх безпідставними та просить їх залишити без задоволення, а свої апеляційні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх представника ОСОБА_9 , які підтримали подані ними апеляційні скарги та заперечили проти апеляційної скарги захисника, пояснення обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , які просили задовольнити апеляційну скаргу останнього та відмовити в задоволенні апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Згідно зі статтею 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України на предмет належності, допустимості, достовірності та не викликають у суду сумнівів.

Місцевий суд з достатньою повнотою перевірив всі доводи сторін в судовому засіданні, виклав критичний аналіз окремих доказів. У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, доводи сторін, під час судового розгляду отримали об`єктивну та належну оцінку в судовому рішенні, з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.

В ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_12 свою вину в інкримінованому йому злочині не визнав та пояснив, що зранку ІНФОРМАЦІЯ_2 займався доглядом за батьком-інвалідом. Біля 11-ої год був у кафе «Космос», працював з продавцем, біля 12-ої год заїхав до ОСОБА_26 домовитись про обробіток городу. Рухався по вул.Св.Михайла, вул.Леніна до вул.Калініна. Потім рухався по вул.Житомирській, Короленко, до повороту на Котовського. Ліворуч побачив ОСОБА_27 . Рухався зі швидкістю 30-40 км/год, людей не було. Біля подвір`я ОСОБА_28 з поля вискочив собака. Щоб його не зачавити, загальмував та прийняв вправо, де лежали колоди. Автомобіль занесло, більше нічого не пам`ятає. Його витягували з автомобіля, били, доставили в лікарню, кров на аналіз не брали. Був тверезий, алкоголь не вживав, хворіє на цукровий діабет 2-го типу. Алкоголь вживав з другом 24.06.2017 в період 18-23 год, вжили пляшку горілки, зранку почувався нормально. До цього ДТП не було. Дітей на дорозі не бачив. Напереріз вискочив собака. Вважає, що свідок ОСОБА_29 мститься йому за звільнення, оскільки раніше давала інші показання. Після лікарні його доставили в райвідділ поліції, доставляли в суд, помістили до ІТТ в ОСОБА_30 . У нього були тілесні ушкодження: побита голова, розбитий ніс. Алкоголь вживає рідко, бо має діабет. В огляді місця події участі не приймав. Дітей на дорозі не бачив, переживає через те, що сталось, співчуває батькам. Його батько перераховував батькам потерпілих грошове відшкодування, однак від його отримання вони відмовились, переказ повернувся, він перераховував кошти також. Автомобіль був в його користуванні 2 роки, у 2019 році повернув його власникові. Праве переднє колесо було розгерметизовано.

Колегія суддів зазначає, що невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_12 є його правом та способом захисту, при цьому апеляційний суд критично оцінює покази останнього та вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги такі показання обвинуваченого, виходячи з того, що вони не узгоджуються, суперечать та спростовуються сукупністю наявних доказів у даному кримінальному провадженні, які належним чином досліджені та оцінені судом.

При цьому з позиції сторони захисту слідує, що обвинувачений фактично не заперечує, місце і час даної дорожньо-транспортної пригоди, його присутність на місці події, тяжкі наслідки, що настали у виді заподіяння потерпілому ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень та спричинення смерті потерпілому ОСОБА_14 . В той же час, як убачається зі змісту поданої апеляційної скарги захисника, стороною захисту ставиться під сумнів доведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_12 у вказаній ДТП та її наслідках, при цьому позиція сторони захисту зводиться до того, що як стверджує обвинувачений він не бачив дітей, вискочила собака, занесло автомобіль, праве переднє колесо було розгерметизовано а за версією захисника ОСОБА_12 не бачив дітей перед дорожньо-транспортною пригодою, яка сталася після втрати ним свідомості або, можливо - від розгерметизації правого переднього колеса.

Дослідивши фактичні обставини справи та доводи сторін, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає позицію сторони захисту хибною, а наведені ними доводи щодо не доведення належними й допустимими доказами наявності у діях обвинуваченого всіх ознак об`єктивної сторони інкримінованого злочину такими, що не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Диспозиція ст.286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст.286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст.286 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку. Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження ч. 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження ч.2, загибель кількох осіб ч. 3); причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим є головною, вирішальною умовою, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст.286 КК.

Як вважає апеляційний суд, вина обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, ґрунтується на зібраних у справі й детально досліджених в судовому засіданні доказах в їх сукупності та взаємозв`язку.

Так, потерпілий ОСОБА_7 надав показання про те, що в день події був вдома, забіг сусід ОСОБА_31 та повідомив, що « ОСОБА_32 » (прізвисько ОСОБА_33 ) збив дітей. Він побіг та побачив, як обвинувачений вийшов з автомобіля, був п`яний, схилився над сином, сів в автомобіль та почав його заводити. Він з братом його затримали, побігли до дитини. Син лежав посеред асфальту, а ОСОБА_34 - на узбіччі біля авто. Дітей повезли до лікарні. Автомобіль вдарився в дерево, перед був розбитий. Стан сп`яніння ОСОБА_35 визначив за запахом, по ході. Діти йшли додому від хрещеної ОСОБА_36 по ходу руху автомобіля. Його синові було три роки, племіннику - 7. Стан здоров`я сина відновився, шкода йому не відшкодована, вибачення не принесені.

Потерпіла ОСОБА_8 в суді першої інстанції повідомила, що була вдома, коли почула удар. Вибігла на дорогу та побачила біле авто, яке вдарилось в дерево. Побачила племінника, почала шукати сина. Він був у тяжкому стані, кров йшла з вух та рота. Дітей на авто брата повезли в лікарню. На стан ОСОБА_35 уваги не звертала. Він пропонував відшкодування через адвоката та дружину, пробачення не просив.

Свідок ОСОБА_16 повідомив в судовому засіданні, що ІНФОРМАЦІЯ_2 вийшов за водою, набрав її в криниці сусіда та повертався. За метрів 500 на перехрестя заїздив «бус», який ледь вписався в поворот, вирівнявся, знову вильнув. Попереду йшли діти ОСОБА_37 та ОСОБА_34 , які зійшли з асфальту. Автомобіль знову змістився вправо по руху. Діти побачили автомобіль, який рухався за ними, зійшли. Автомобіль змістився вправо та наїхав на дітей передньою частиною. Автомобілем керував ОСОБА_38 . Про подію він повідомив батька ОСОБА_39 , той побіг на місце події. Водія діставали з автомобіля, він був в нетверезому стані, самостійно не міг вийти з авто, тілесних ушкоджень у нього не бачив, ніхто йому ушкодження не наносив. Діти були без свідомості, їх тіла були знівечені, одна дитина була без ознак життя. Автомобіль вдарився в дерево. За його участі проводились слідчі дії, він на місці відтворював обставини події. Ніяких перешкод для руху водієві не було, він сам змінював напрямок руху. Слідчому він повідомив, що бачив ДТП, був на місці, коли прибули слідчий та прокурор, коли забирали автомобіль, бачив, як водія діставали з автомобіля, крові на ньому не було.

Із показань свідка ОСОБА_15 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2, вона велосипедом їздила до знайомої, поверталась назад. Бачила, що їде ОСОБА_40 , притиск її з велосипедом до паркану. Вона ледь вибралась та поїхала далі. Він знову їхав і знову притиск її до паркану. Був п`яний. Питала, куди він їде в такому стані, він нецензурно висловився. Трохи постояв, знову рушив, здав вправо. Вона їхала слідом. Почула звук удару. Коли доїхала то побачила, що ОСОБА_28 лежить на обочині, а ОСОБА_41 - посеред дороги. У ОСОБА_14 йшла ротом кров, у ОСОБА_39 була розбита голова. Сам момент наїзду не бачила, чула лише звук удару. ОСОБА_38 відрив дверку та випав з машини, щось бурмотів, лежав на землі, ушкоджень йому ніхто не наносив, на стан здоров`я не скаржився. Його забрала «швидка», до якої його тягли, бо він не міг йти. Автомобіль вдарився в дерево, на обочині лежали колоди, які змістились, руху не заважали, перешкод не було, ніхто не їхав, не йшов. Їхав він на бусі, білого кольору. Називали його в Народичах «ОСОБА_32», їздив як король по Народичах, поліції не підчинявся, що хотів, те й робив.

Допитані свідки ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , в своїх показаннях зазначили про те, що очевидцями події ДТП не були, про подію дізнались від мешканців селища, свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_18 бачили ОСОБА_33 в день аварії, ознак сп`яніння в нього не спостерігали, свідок ОСОБА_42 повідомив, що часто бачив ОСОБА_33 в стані сп`яніння під час керування транспортним засобом, свідок ОСОБА_17 стверджувала, що під час телефонної розмови з ОСОБА_44 біля 12-ої год зрозуміла, що він перебуває в стані сп`яніння, бо з її слів той не говорив, а «мукав», що часто їздив за кермом у стані сп`яніння.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_45 , ОСОБА_24 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 повідомили про обставини доставлення ОСОБА_12 до медичного закладу, перебування в ньому, стану його здоров`я.

Свідок ОСОБА_48 дала показання, що як фельдшер НМД прибула на виклик на місце ДТП. Дітей батьки повезли до лікарні. ОСОБА_33 госпіталізували до приймального відділення Народицької районної лікарні. Чи мав ОСОБА_40 ознаки сп`яніння та тілесні ушкодження, не пам`ятає, якщо такі були, то були внесені до карти виклику. На місці події вона виміряла тиск, супровід до лікарні здійснювали працівники поліції.

Свідок ОСОБА_24 показав, що як водій автомобіля УАЗ прибув на місце ДТП. Дізнався, що ОСОБА_40 збив дітей, самого ОСОБА_33 та постраждалих дітей не бачив. На місці події бачив «бус» ОСОБА_33 , бо знав, що він на ньому їздить. Хто їхав назад до лікарні не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_47 показав, що його викликали до лікарні 25.06.2017 через ДТП, в якій постраждали діти. ОСОБА_33 в лікарні він не бачив, йому відомо, що у нього відбирали на аналіз кров. На даний час як сімейному лікареві йому відомо, що у ОСОБА_35 з 2018 року діагностовано цукровий діабет.

Свідок ОСОБА_20 свідчила, що до лікарні «швидка» доставила ОСОБА_33 , якого вона бачила, в якого відбиралась проба на стан алкогольного сп`яніння та робився забір крові. Черговим лікарем був хірург ОСОБА_49 , кров відбирала безпосередньо медсестра ОСОБА_46 в присутності лікаря-невропатолог ОСОБА_50 . До неї, як до лікаря, не звертались. Станом на 2017 рік був перелік закладів щодо проведення проб на стан алкогольного сп`яніння, кожного року 01.06 газоаналізатор проходить повірку. Освідування має проводитись черговим лікарем, якщо особа має травму, доставлена з місця ДТП. Якщо у особи підвищений рівень цукру, то може відчуватись запах ацетону.

Свідок ОСОБА_21 (на час події працівник поліції) дав показання про те, що прибув у складі оперативної групи на місце події для охорони громадського порядку. Зі слів присутніх довідався, що ОСОБА_40 здійснив наїзд на дітей, був у стані сп`яніння: нечітка мова, хитка хода, запах алкоголю. ОСОБА_51 надавалась домедична допомога, супроводжував автомобіль медичної допомоги до лікарні. В лікарні також здійснював охорону громадського порядку, щоб не було ніяких дій в адресу ОСОБА_52 .. При його огляді на стан сп`яніння не був.

Свідок ОСОБА_22 (працівник поліції) показав, що прибув на місце події, місцеві жителі повідомили, що ОСОБА_40 збив дітей. На місці події був до завершення огляду, були присутні слідчі, прокурор, йому давались доручення про допит свідків на місці події. Обставини затримання ОСОБА_33 йому не відомі. Коли забирав ОСОБА_33 від мешканців, то відчував від нього запах алкоголю.

Свідок ОСОБА_23 свідчив по те, що був на місці події до приїзду слідчого зі слідчого управління. Протокол огляду місця події не складав, точно не пам`ятає, хто (він чи начальник відділу) вносив відомості про подію до ЄРДР. ОСОБА_33 у відділені поліції не бачив, його привели через деякий час працівники поліції. Він складав протокол затримання, бо відомості до ЄРДР були внесенні Народицьким РВ. Він був у слідчій групі, бо розслідував справи про ДТП. Де ОСОБА_40 був до 18.10 год. не знає, можливо, що в лікарні. Коли він прибув на місце події, то там ОСОБА_33 вже не було. Бачив у нього подряпини та синець були ознаки алкогольного сп`яніння: запах алкоголю, незв`язна мова, був акт медичного освідування з лікарні. Слідчий ОСОБА_53 проводив огляд згідно наказу про виїзд на тяжкий злочин працівників підрозділу.

На переконання апеляційного суду, підстав сумніватись у показаннях потерпілих та свідків немає, оскільки як потерпілі були попереджені про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України, так і свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за ст.384, 385 КК, а їх пояснення є чіткими, логічними та послідовними, повністю узгоджуються між собою та не суперечать один одному, а також узгоджуються із письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, а незгода сторони захисту із правовою оцінкою судом показань, не є підставою для визнання їх неналежними чи недопустимими.

Апеляційні доводи в частині оцінки показань свідків, зокрема основних свідків ОСОБА_16 , який був безпосереднім очевидцем події, що безпосередньо випливає із змісту показань даного свідка, наведених у вироку суду та свідка ОСОБА_15 , яка бачила обвинуваченого відразу перед та після ДТП, спостерігала за рухом автомобіля ОСОБА_33 , оскільки їхала слідом за ним на велосипеді та чула звук удару і була очевидцем обстановки на місці безпосередньо після події, про їх неправдивість є очевидно надуманими, жодними доказами, всупереч апеляційним доводам захисника, не спростовані.

Надаючи оцінку показанням свідка ОСОБА_16 - єдиного очевидця наїзду обвинуваченим на малолітніх дітей, колегія суддів констатує, що вони повністю узгоджуються із іншим доказами даного кримінального провадження, як письмовими доказами, так і показаннями свідків, а таке не конкретне мотивування захисником неправдивості показань свідка пов`язано виключно з тим, що жодного доказу, який би спростував показання даного свідка у матеріалах провадження немає.

Це ж саме стосується і інших свідків, зокрема свідка ОСОБА_15 та свідка ОСОБА_17 , неправдивість показань яких захисник обґрунтовує виключно показаннями самого обвинуваченого.

На переконання апеляційного суду, захисник на власний розсуд, необ`єктивно трактує показання свідків, посилаючись на те, що головний свідок ОСОБА_16 показав, що під час ДТП будь-яких свідків на вулиці не було, що на переконання захисника спростовує показання свідка ОСОБА_15 , які суд поклав в основу вироку .

В той же час показання свідка ОСОБА_16 відповідають показанням свідка ОСОБА_15 , доповнюють один одного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у свідка ОСОБА_16 в ході судового розгляду питання з приводу того, чи були на вулиці будь-які інші жодна із сторін кримінального провадження не ставила, більше того, висновків про те, що свідок ОСОБА_15 була безпосереднім очевидцем наїзду обвинуваченим на малолітніх дітей суд першої інстанції не робив, як і не повідомляла таких відомостей сама ОСОБА_15 .

Перебіг події, який зафіксований з показань свідків та випливає з мотивувальної частини вироку суду, свідчить про те, що безпосередній наїзд обвинуваченим на малолітніх дітей перебувало в полі зору свідка ОСОБА_16 , перед очима якого сталася дана дорожньо-транспортна пригода, свідок ОСОБА_15 , сприймала обставини події безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, рухаючись по провулку на велосипеді в напрямку вул.Ярослава Мудрого, де сталася ДТП, слідом за обвинуваченим, бачила напрямок руху обвинуваченого, і відразу як він виїхав на вул. Ярослава Мудрого почула звук удару, та доїхавши на велосипеді спостерігала обставини події відразу після дорожньо-транспортної пригоди. Потерпілі, які не були безпосередніми очевидцями дорожньо-транспортної пригоди, також повідомили про обставини, які вони сприймали відразу після дорожньо-транспортної пригоди, оскільки потерпіла ОСОБА_8 почувши звук удару негайно вибігла на дорогу, так само як і потерпілий ОСОБА_7 , якому повідомив свідок ОСОБА_16 , про те, що обвинувачений збив дітей.

Зазначення свідком ОСОБА_16 під час дачі вільних показань в суді першої інстанції про те, що дітей доставали з під автомобіля, на що звертає увагу захисник ОСОБА_10 в доповненнях до апеляційної скарги, на переконання апеляційного суду не свідчить про неправдивість показань даного свідка в цілому, колегія суддів вважає, що в цій частині свідок оговорився, конкретні запитання щодо місця розташування дітей відразу після наїзду на них автомобілем обвинуваченим ні сторона захисту, ні сторона обвинувачення не задавала, при цьому відразу після наїзду на дітей, свідок ОСОБА_16 повідомив, що побіг покликати батьків, щоб повідомити про ДТП, на місце події як раз доїхала свідок ОСОБА_15 , яка чітко повідомила, що одна дитина лежала на дорозі, а інша на узбіччі дороги, це відповідає показанням потерпілих, а також зафіксованих даних, в протоколі огляду місця події. Будь-яких сумнівів щодо місця розташування дітей після наїзду на них автомобілем у колегії суддів не виникає, встановлені судом першої інстанції фактичні обставини доводи, наведені захисником в цій частині не спростовують. Крім того, колегія суддів враховує, що місце розташування малолітніх дітей після ДТП не було предметом спору між сторонами під час всього судового розгляду даного провадження.

Також колегія суддів звертає увагу, що в ході слідчого експерименту свідок ОСОБА_16 повідомив, що бачив як з-під автомобіля обвинуваченого на дорожнє покриття вилетіла дитина, що додатково підтверджує, що даний свідок оговорився про те, що дітей доставали з під автомобіля, а також підтверджує, що даний свідок був безпосереднім очевидцем дорожньо-транспортної пригоди. Не повідомлення свідком в ході слідчого експерименту, що він бачив дітей перед наїздом не спростовує показання свідка в ході судового розгляду, дані ним під присягою, не свідчать про їх неправдивість, а доповнюють один одного, при цьому всі відомості зафіксовані в протоколі слідчого експерименту відповідають його показанням даним в ході судового розгляду.

Посилання захисника на те, що свідок ОСОБА_16 давав показання у нетверезому стані, оскільки як захисник в судовому засіданні повідомив, що відчуває запах перегару від свідка, до уваги апеляційним судом не беруться, оскільки даний свідок показання давав послідовно, на всі відповіді відповідав чітко, конкретно, усвідомлено, явних ознак алкогольного сп`яніння, які б перешкоджали свідку давати показання та відповідати на запитання, чи б впливали на зміст його показань, апеляційним судом не встановлено.

Отже, підсумовуючи викладене слід наголосити, що показання основних свідків обвинувачення ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , а також показання потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає, що вони не викликають жодних сумнівів у їх правдивості, а тому обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_12 .

Що стосується показань решти свідків, зокрема свідків ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , то вони в своїх показаннях зазначили про те, що очевидцями події ДТП не були, про подію дізнались від мешканців селища, свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_45 , ОСОБА_24 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 (працівниками медичного закладу) повідомили про обставини доставлення ОСОБА_12 до медичного закладу, перебування в ньому, стану його здоров`я, працівники поліції ( ОСОБА_21 , ОСОБА_23 , ОСОБА_22 ). повідомили про обставини, які вони спостерігали прибувши на місце події, стан в якому перебував обвинувачений, доставлення його до лікувального закладу та проведення медичного обстеження ОСОБА_33 на стан алкогольного сп`яніння.

Посилання захисника на показання свідка водія ОСОБА_24 , який нібито в Народицькому районному суді при попередньому розгляді справи повідомив, що бачив, як ОСОБА_38 нормально йшов з фельдшером до його автомобіля, за руку його ніхто не тримав, був тверезим, до уваги апеляційним судом не приймається, оскільки згідно вимог ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, в Коростенському районному суді даний свідок ствердно повідомив, що в момент виїзду на місце ДТП він обвинуваченого ОСОБА_12 не бачив, хто їхав назад до лікарні з ним він не пам`ятає.

Крім того, в основу свого висновку про винуватість ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, суд першої інстанції обґрунтовано поклав зібрані в ході досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні письмові докази, які в сукупності з вищенаведеними показаннями потерпілих та свідків, підтверджують винуватість обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.2 ст.286 КК України, а саме дані:

- протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від ІНФОРМАЦІЯ_2, яким зафіксовано місце події по вул.Я.Мудрого смт.Народичі, обстановка на місці ДТП, виявлення автомобіля марки «Фольксваген LT» н.з. НОМЕР_1 з механічними пошкодженнями у виді незначних деформаційних змін по центру кришки капота, значної деформації в правій частині крила, розбитої правої передньої фари, пошкодження переднього правого колеса з розгерметизацією шини, деформації переднього бампера в правій частині, нашарування речовини зеленого та коричневого кольору в передній правій частині від контакту з деревом, контакту взаємодію передньої правої частини з деревом та колоди, сліди кочення коліс, сліди волочіння від переднього правого колеса, слід зсуву дубової колоди від наїзду та осип ґрунту, уламки показчика повороту та фари в кінцевому місці розташування транспортного засобу, плями, схожі на кров (а.п.19-40 т.2);

- протоколу слідчого експерименту від 23.07.2017 року, проведеного за участю свідка ОСОБА_16 , в ході проведення якого свідок розповів і показав обставини вчинення даної дорожньо-транспортної пригоди, продемонстрував рух автомобіля та зміну ним напрямку руху на праве узбіччя, як рухався по узбіччю та як з-під нього на дорожнє покриття вилетіла дитина (а.п.54-60 т.2);

- висновку експерта №3/660 від 31.07.2017 року за результатами проведеної експертизи обставин і механізму ДТП з використанням даних, отриманих під час вищевказаного слідчого експерименту, встановлено, що у даній дорожній обстановці водієві ОСОБА_12 необхідно було діяти відповідно до вимог п.1.10, 2.9.а, 10.1, 12.1 ПДРУ, для оцінки відповідності дій водія ОСОБА_12 вищевказаним пунктам ПДРУ не потрібно спеціальних технічних пізнань в області судової автотехніки (а.п.61-65 т.2);

- висновку експерта №3/553 від 14.07.2017 року, яким встановлено, що гальмова система, рульове керування, ходова частина автомобіля «Фольксваген-LT46» д.н.з. НОМЕР_1 знаходились в технічно працездатному стані, будь-яких характерних ознак технічних несправностей деталей і систем, які б могли призвести до створення аварійної ситуації й виникнення ДТП, не встановлено (а.п.41-52 т.2);

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_54 показав, що транспортний засіб ним був оглянутий на майданчику Народицького РВ, виявлено пошкодження правого колеса, шина зміщена, без тиску, механічних пошкоджень не мала, виникло під час ДТП при наїзді на купу дров, ознак кочення не було. У висновку допущено описку та помилково вказано, що розгерметизованою була ліва шина.

- висновку експерта за результатами проведення комплексної судово-автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи №136/137/19-25 від 21.05.2019 року, яким встановлено, що технічна можливість водія ОСОБА_12 уникнути виїзду за межі проїзної частини керованого ним транспортного засобу і як наслідок наїзду на нерухому перешкоду з послідуючим наїздом на пішоходів, полягала лише у чіткому виконанні водієм ОСОБА_12 вимог пунктів 2.3.б,10.1 ПДРУ, для чого перешкод не вбачається. При виникненні небезпеки необхідно було діяти відповідно до вимог п.12.3 ПДРУ. В діях водія ОСОБА_12 вбачається невідповідність вимогам вказаних вище пунктів ПДРУ. Причиною виникнення даної ДТП слід вважати невідповідність дій ОСОБА_55 технічним вимогам п.10.1 ПДРУ (варіант №1) та пункту 12.3 ПДРУ (варіант №2). (а.п.90-94 т.3);

- висновку експерта №158 від 18.08.2017 року, згідно з яким смерть ОСОБА_14 , 2010 р.н., настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась переломами кісток основи та склепіння черепа, забоєм та здавлення головного мозку, на тілі виявлені незчисленні ушкодження шкіри (садна, подряпини, синці), які утворились від дії твердих тупих предметів, можливо внаслідок наїзду автотранспорту, знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті, є несумісними з життям (а.п.67-69 т.2);

- висновку експерта №1626 від 02.08.2017 року, відповідно до якого ОСОБА_13 , 2014 р.н., в результаті удару виступаючих частин автомобіля, що рухався, при наїзді на пішохода з послідуючим падінням на тупу тверду поверхню, отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя, у виді тупої поєднаної травми тіла у вигляді підшкірної гематоми правої здухвинної ділянки, забійної рани тім`яної ділянки волосяної частини голови ліворуч, перелому потиличної кістки зліва з переходом на основу черепа та забою головного мозку легкого ступеню (а.п.70-71 т.2);

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_56 дав показання про те, що тяжкість тілесних ушкоджень, які отримав потерпілий ОСОБА_41 , була визначена за медичними документами, в т.ч. даними комп`ютерної томографії, якою було зафіксовано перелом черепа.

- довідки про результати токсикологічного дослідження крові ОСОБА_12 , відібраної 25.06.2017 р. о 13.50 год, виявлено етиловий алкоголь в концентрації 2,5 проміле (а.п.73 т.2).

На переконання апеляційного суду, у вироку в повній відповідності до вимог ч.3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому злочину. Зі змісту вироку вбачається, що суд у його мотивувальній частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, і з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки. Викладене судом формулювання обвинувачення є зрозумілим, конкретним та відповідає встановленим фактичним обставинам.

Так, відповідно до під п.«б» п.2.3. ПДР, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Згідно п.2.9.а ПДР водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Також, згідно з вимогами п.10.1 ПДР, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Зібрані у справі докази, які місцевий суд поклав в основу обвинувального вироку, є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення, а саме те, що дії обвинуваченого ОСОБА_12 не відповідали вимогам вказаних пунктів 2.3.б, 2.9.а, 10.1 Правил дорожнього руху України і знаходяться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та її суспільно небезпечними наслідками у виді тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 та тілесних ушкоджень, які були несумісні з життям та спричинили смерть потерпілого ОСОБА_14 .

Посилання захисника ОСОБА_10 на упередженість місцевого суду та взяття ним на себе функції державного обвинувачення відхиляється апеляційним судом як безпідставні.

Судом першої інстанції, за клопотанням сторін кримінального провадження викликано та допитано потерпілих, свідків щодо відомих їм обставин дорожньо-транспортної пригоди, долучено та досліджено ряд письмових матеріалів. Відповідно технічним носіям інформації (звуко- відеозаписам та журналам судових засідань), суд першої інстанції, з метою дотримання принципів доступу до правосуддя, забезпечення права на захист, змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів і доведення перед судом їх переконливості, розглянув всі клопотання сторін кримінального провадження. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом кожному з доказів дана належна оцінка.

При цьому поза увагою захисника залишились положення ч.1 ст.89 КПК України за якими, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення, а тому посилання захисника на ту обставину, що прокурор жодним словом не обмовився про допустимість поданих ним доказів, поклавши цю функцію на суд, чим грубо порушив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є непереконливими. Та обставина, що сторона захисту по-іншому оцінює докази, порівняно з оцінкою їх судом, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду, на що є необґрунтовані посилання в апеляційній скарзі захисника.

Доводи захисника ОСОБА_10 про те, що поза розумним сумнівом не доведено вини обвинуваченого ОСОБА_12 та недопустимості доказів сторони обвинувачення є необґрунтованими і щодо їх спростування колегія суддів керується наступним.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених КПК України.

Докази, для їх допустимості, беручи до уваги положення ч. 1 ст. 86 КПК України, повинні бути отримані у порядку, встановленому КПК України. Недопустимий доказ не може бути використано при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до норм ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та іншими законами України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, слід насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Доводи захисника про проведення досудового розслідування не уповноваженим органом, колегія суддів відхиляє з таких мотивів.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ч.2 ст.286 КК України були внесені в ЄРДР за №0000097 о 15 год 59 хв 25.06.2017 року та слідчим відділом у складі слідчих Народицького відділення поліції Коростенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_23 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 25.06.2017 року розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення за ч.2 ст.286 КК України.

Постановою заступника керівника Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_59 від 25.06.2017 року визначено групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у кримінальному провадженні №0000097 у складі прокурорів Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_60 , ОСОБА_59 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 .

В подальшому постановою заступника прокурора Житомирської області ОСОБА_63 від 14.07.2017 року здійснення подальшого досудового розслідування у даному кримінальному провадженні було доручено слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу - слідчому управлінню Головного управління Національної поліції в Житомирській області, яким визначено слідчого СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_64 уповноваженого здійснювати досудове розслідування у даному кримінальному провадженні.

Отже, досудове розслідування у розпочатому кримінальному провадженні №0000097 першочергово здійснювалось слідчим відділом Народицького відділення поліції Коростенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, а в подальшому за рішенням заступника прокурора Житомирської області було змінено підслідність даного кримінального провадження з Народицького ВП поліції Коростенського ВП ГУ НП в Житомирській області на СУ ГУНП в Житомирській області.

Вищенаведені обставини учасниками кримінального провадження не заперечується.

В той же час на переконання сторони захисту, заступник прокурора Житомирської області ОСОБА_65 при винесенні постанови про зміну підслідності на слідчий підрозділ вищого рівня допустив грубе порушення вимог кримінального процесуального законодавства, оскільки зі змісту постанови вбачається, що зміна підслідності була обумовлена резонансом, що викликала дана подія у суспільстві, тяжкістю наслідків, що настали, а не у зв`язку із встановленням неефективності досудового розслідування, а тому слідчий СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_66 був неуповноважений здійснювати досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, а усі зібрані ним докази та прокурорами прокуратури Житомирської області під час досудового розслідування є недопустимим доказами.

Однак колегія суддів захисту не погоджується з такими доводами сторони.

Так, досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється відповідно до правил підслідності, встановлених у ст.216 КПК України.

Кримінальне провадження в даній справі розслідувалося за ч.2 ст.286 КК України, яка віднесена до підслідності органів Національної поліції.

Місцем вчинення злочину, у якому обвинувачується ОСОБА_12 , є смт.Народичі Житомирської області, що підпадає під територіальну юрисдикцію Народицького відділення поліції Коростенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області і саме цим органом було зареєстровано кримінальне провадження та розпочато досудове розслідування.

При цьому, законодавець, розподіливши кримінальні правопорушення в межах підслідності різних органів досудового розслідування, виходив із презумпції, що саме цей орган здатний здійснити належне досудове розслідування кримінальних проваджень щодо зазначеного переліку кримінальних правопорушень: у силу характеристик кримінального правопорушення, організаційних можливостей органу, звичаїв, потреб у спеціалізації тощо.

Стратегічна мета інституту підслідності полягає в забезпеченні права особи на об`єктивне й неупереджене розслідування, і як результат - гарантування передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права особи на справедливий суд.

Згідно ч.5 ст.36 КПК України (у редакції на час вчинення процесуальної дії) Генеральний прокурор, керівник регіональної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування.

При цьому колегія суддів зауважує, що згідно постанови Об`єднаної палати ККС ВС від 24 травня 2021 року у справі №640/5023/19, на яку звертає увагу сторона захисту, постанова прокурора про доручення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування, її обґрунтування та вмотивування має бути предметом дослідження суду в кожному кримінальному провадженні, яка здійснюється з урахуванням його конкретних обставин. Результати такого дослідження утворюють підстави для подальшої оцінки отриманих у результаті проведеного досудового розслідування доказів з точки зору допустимості.

Враховуючи викладене, колегія суддів враховує, що згідно п.6 розділу Х «Особливості організації взаємодії при розслідуванні дорожньо-транспортних пригод» Інструкції з організації взаємодії органів досудового розслідування з іншими органами та підрозділами Національної поліції України в запобіганні кримінальним правопорушенням, їх виявленні та розслідуванні, затвердженої наказом МВС України від 07.07.2017 року № 575 (в редакції чинної на момент зміни підслідності) кримінальні провадження про ДТП, унаслідок яких спричинено тілесні ушкодження або загибель людей, а також ДТП, що набули суспільного резонансу і знаходяться на контролі Міністерства внутрішніх справ, Національної поліції та Генеральної прокуратури України, розслідуються спеціалізованими підрозділами з розслідування ДТП слідчого управління ГУНП після визначення прокурорами відповідного рівня юрисдикції місця вчинення цих кримінальних правопорушень за слідчим управлінням ГУНП. У разі настання смерті учасника ДТП під час перебування у закладі охорони здоров`я керівник органу досудового розслідування невідкладно ініціює перед органами прокуратури розгляд питання про доручення подальшого розслідування у відповідному кримінальному провадженні спеціалізованому підрозділу з розслідування ДТП слідчого управління ГУНП.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що малолітній потерпілий ОСОБА_14 помер внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у лікувальному закладі, а тому на виконання відомчої інструкції т.в.о.начальника ГУНП в Житомирській області ОСОБА_67 13.07.2017 року звернувся з відповідним листом до прокуратури Житомирської області з ініціюванням питання про зміну підсудності даного кримінального провадження.

У зв`язку з чим 14.07.2017 року заступником прокурора Житомирської області ОСОБА_68 , та з урахуванням суспільного резонансу, тяжких наслідків, а також з метою швидкого, повного і неупередженого розслідування кримінального правопорушення було змінено підслідність кримінального провадження за ч.2 ст.286 КК України на слідчий підрозділ вищого рівня в межах одного органу, а саме на слідче управління ГУНП в Житомирській області.

Враховуючи викладені імперативні вимоги відомчої інструкції, а також конкретні обставини даної справи, особливості розслідування такої категорії справ, її складності, суспільного резонансу та тяжких наслідків у вигляді смерті дитини 7 років та тяжких тілесних ушкоджень дитини 3-х років, колегія суддів вважає, що належне та ефективне досудове розслідування даного кримінального провадження самостійно слідчий відділ Народицького відділення поліції Коростенського відділу поліції здійснювати не міг, оскільки не є спеціалізованим підрозділом по розслідуванню дорожньо-транспортних пригод, на відміну від спеціалізованого підрозділу з розслідування ДТП слідчого управління (відділу) ГУНП, що було передбачено уповноваженими посадовими особами у вищезазначеній відомчій інструкції.

Отже, визначивши підслідність даного кримінального провадження у зв`язку зі смертю потерпілого за відповідним слідчим відділом слідчого управління, заступник прокурора дотримався вимог діючої на той час інструкції та жодним чином не вийшов за межі своїх повноважень, визначених ст.36 КПК України, порушень правил підслідності апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що слідчий СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_66 був уповноважений здійснювати досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_69 , звертатися з відповідним клопотанням про продовження строку досудового розслідування, а заступник прокурора Житомирської області ОСОБА_65 , продовжуючи строк досудового розслідування, діяв в межах своїх повноважень, відповідно до положень ст.294 КПК України.

Відхиляє колегія суддів і апеляційні доводи захисника ОСОБА_10 про неповноважність прокурорів Житомирської обласної прокуратури, оскільки прокурори ОСОБА_6 , ОСОБА_25 та ОСОБА_70 мали відповідні повноваження у цьому провадженні, дані про це у виді відповідної постанови заступника прокурора Житомирської області ОСОБА_63 про призначення групи прокурорів від 17.07.2017 року були надані стороною обвинувачення в суді апеляційної інстанції.

Щодо недопустимості як доказу протоколу огляду місця події від 25.06.2017 року, з підстав вказаних в апеляційній скарзі захисника, зокрема проведення такого огляду неуповноваженими посадовими особами та з порушенням права на захист обвинуваченого, колегія суддів керується наступним.

За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження.

Тобто мета огляду насамперед полягає у виявленні та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення.

Як убачається з вироку, в рамках даного кримінального провадження з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення злочину старший слідчий в ОВС відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_66 , провів 25 червня 2017 року у період з 17 год до 18 год огляд місця дорожньо-транспортної пригоди, за результатами якого було складено відповідний протокол зі схемою ДТП та фототаблицею. При цьому вказана слідча дія проводилась за участю понятих.

Відповідно до ч.3 ст.214 КПК України огляд місця події може проводитися до внесення відомостей до ЄРДР і вимагає негайного внесення відомостей до ЄРДР після його завершення.

Крім того, згідно п.10.1 розділу 10 Особливості взаємодії при розслідуванні ДТП, наказу МВС України від 14.08.2012 року №700 (чинного на момент проведення ОМП) до складу СОГ, яка виїжджає на ДТП, зі смертельними наслідками, в обов`язковому порядку включається слідчий підрозділу з розслідування ДТП слідчого управління (відділу) ГУМВС, УМВС.

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_23 , слідчий Народицького РВ, що був на місці події до приїзду слідчого зі слідчого управління, повідомив, що протокол огляду місця події не складав, при цьому вказав що слідчий ОСОБА_66 проводив огляд місця події згідно наказу про виїзд на тяжкий злочин працівників підрозділу.

Враховуючи викладене, зокрема можливість проведення огляду місця події до внесення відомостей до ЄРДР, обов`язковість виїзду на ДТП, зі смертельними наслідками слідчого підрозділу з розслідування ДТП слідчого управління (відділу) ГУМВС, УМВС, а також враховуючи, що керівником органу досудового розслідування слідчому ОСОБА_71 в подальшому було доручено здійснювати досудове розслідування у даному провадженні після зміни підслідності, колегія суддів відхиляє доводи захисника про недопустимість як доказу протоколу огляду місця ДТП та додатків до нього.

Мотивуючи свої висновки у цій частині, колегія суддів також враховує висновки викладені у постанові від 31.08.2022 року у справі № 756/10060/17, згідно з яким Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

У даному випадку, апеляційний суд констатує відсутність порушень прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією або Конституцією України, при проведенні огляду місця події слідчим СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_72 , оскільки, як вбачається з даних протоколу огляду місця події від 26.06.2017 року, проведеного по вул.Я.Мудрого смт.Народичі, з долученими до нього схемою дорожньо-транспортної пригоди та фототаблицею, сам огляд був спрямований на виявлення та фіксацію відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, без втручання у гарантовані конституційні та конвенційні права і свободи людини.

Жодна із сторін кримінального провадження не оспорює факту проведення огляду за місцем події, вилучення автомобіля з місця, де сталася дорожньо-транспортна пригода. Більше того, захисник ОСОБА_10 , посилаючись на протокол огляду місця події, проводить свої власні вимірювання, що на його переконання спростовує винуватість обвинуваченого.

Будь-яких даних, що зміст протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та додатків до нього не відповідає фактичним обставинам, матеріали справи не містять, та сторона захисту на наявність такої обставини не посилалась.

Крім того, за змістом ч.1 ст.87 КПК доказ має бути визнаний недопустимим лише за умови, якщо він отриманий виключно в результаті дій, що становили істотне порушення прав та свобод людини. Водночас якщо відповідний доказ із неминучістю був би отриманий незалежно від такого порушення прав підозрюваного, такий доказ може бути визнаний допустимим (доктрина «неминучого виявлення» є одним із виключень з доктрини «плодів отруйного дерева»).

Для вирішення питання про допустимість чи недопустимість в цілому протоколу огляду місця події колегія суддів враховує, що автомобіль обвинуваченого, сліди злочину на місці ДТП, були б із неминучістю виявлені, оскільки одразу після ДТП була викликана швидка медична допомога, повідомлені працівники поліції, а тому зазначена слідча дія жодним чином не звузила і не знівелювала право ОСОБА_12 на захист.

При цьому, варто зауважити, що форма та зміст протоколу огляду від 25.06.2017 року вказують на дотримання визначеної законом процедури його провадження, оскільки огляд було проведено - слідчим ОСОБА_72 за участю двох понятих, з роз`ясненням учасникам слідчої дії процесуальних прав, та за результатами якого, з дотриманням вимог ст.ст.104-107 КПК, був складений протокол, засвідчений підписами учасників без будь-яких зауважень чи заперечень.

Що стосується доводів про недопустимість протоколу огляду місця події через те, що ОСОБА_12 , не було залучено до участі в цій слідчій дії, то апеляційний суд зазначає, що положеннями ч. 3 ст. 237 КПК України не передбачено обов`язку слідчого забезпечити присутність потерпілого, підозрюваного, захисника, законного представника та інших учасників кримінального провадження під час огляду, законом визначено лише можливість запрошення вказаних осіб бути присутніми при огляді місця події.

Враховуючи викладене, проведення огляду місця події без участі ОСОБА_12 не становить порушення права на захист останнього, про що вказує захисник у поданій апеляційній скарзі, а відтак апеляційний суд приймає фактичні дані, що містяться в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 25.06.2017 року з додатками до нього в якості належних доказів по справі.

Крім того, колегія суддів відхиляє і апеляційні доводи захисника ОСОБА_10 як безпідставні про незаконність вилучення автомобіля ОСОБА_73 під час вказаного огляду місця події.

Колегія суддів зауважує, що транспортний засіб, порушення правил керування яким призвело до заподіяння фізичної шкоди потерпілим, є знаряддям вчинення злочину в сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, з`ясування технічного стану якого якомога швидше після ДТП, до переміщення його з місця події чи отримання доступу до його керування будь-якою особою може призвести до неможливості вирішення завдань кримінального провадження.

Як вже зазначалось вище, згідно зі ст. 237 КПК України огляд - це слідча дія, під час якої слідчий, прокурор оглядає місцевість, приміщення, речі та документи з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. При проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Разом із тим, на відміну від обшуку, вилучення таких речей під час огляду не завжди має примусовий характер пошуку прихованих слідів злочину та не пов`язане із вторгненням у сферу особистих прав та інтересів громадян.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час огляду місця події 25 червня 2017 року було вилучено автомобіль «Фольксваген-LT46» д.н.з. НОМЕР_1 , за участю якого сталася ДТП та постановою слідчого відділу Народицького відділення поліції Коростенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області зазначений вище автомобіль визнано речовим доказом й приєднано до матеріалів кримінального провадження №0000097. У подальшому на цей автомобіль у встановленому законом порядку, а саме ухвалою слідчого судді Народицького районного суду Житомирської області від 26.06.2017 року було накладено арешт.

Крім того, положеннями ч.9 ст.100 КПК України встановлено, що питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що під час вилучення транспортного засобу та його зберігання не встановлено таких обставин, які б згідно з положеннями ст.87 КПК України свідчили про недопустимість цього доказу, то відповідно немає підстав визнавати недопустимим доказом висновки проведеної з цим транспортним засобом відповідних експертиз, які сторона захисту вважає похідними від протоколу огляду доказами.

Не погоджується колегія суддів і з твердженнями захисника про недопустимість висновку експерта №1626 від 02.08.2017 року. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 27 січня 2020 року (справа №754/14281/17), потерпіла сторона наділена правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди її здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК України належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою, отриманою від указаної сторони. У такому випадку разом із відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження. За інших обставин, тобто якщо потерпіла не згодна надати наявні в її розпорядженні необхідні документи, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу II КПК України.

Крім того, у силу ч. 2 ст. 242 КПК України призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.

На переконання апеляційного суду, надання медичних документів слідчим на дослідження експертам лише сприяло виконанню завдань кримінального провадження, якими є охорона законних інтересів учасників кримінального провадження, у даному випадку потерпілого ОСОБА_7 , який як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції підтвердив, факт добровільної передачі слідчому медичних документів та що такими діями слідчого його права порушено не було. Ніяким чином це не порушило і не могло порушити права обвинуваченого, оскільки документи не стосуються стану його здоров`я.

Відтак, враховуючи, що документи слідчий отримав і передав експерту у спосіб, передбачений законом, апеляційний суд відхиляє доводи сторони захисту про істотне порушення вимог вказаного Кодексу через незастосування заходів забезпечення кримінального провадження та вважає, що підстави вважати, що висновок експерта №1626 від 02.08.2017 року здобутий завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод потерпілого і визнавати його недопустимим доказом, немає.

Крім того, в частині виконання вимог ст.290 КПК України, колегія суддів наголошує, що якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 вказаного Кодексу слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації.

Таким чином, зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону було би невідкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що могло потягнути за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 зазначеного Кодексу. Разом із цим, безспірно встановлена свідома добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст. 290 КПК доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку цього експерта.

Як установлено в цій справі, при ознайомленні в порядку ст. 290 КПК з матеріалами досудового розслідування, в тому числі з даними проведеної експертизи №1626 від 02.08.2017 року, сторона захисту не порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації, а саме виписки з медичної картки стаціонарного хворого №7728 Житомирської обласної дитячої лікарні травматологічного відділення на ім`я ОСОБА_13 та протоколу мультизрізової комп`ютерної томографії головного мозку від 27.06.2017 року, за результатами дослідження яких експертом було сформовано висновки.

При цьому в ході судового розгляду захисник ОСОБА_10 , посилаючись на не відкриття медичних документів, не оспорює зміст вказаного висновку експерта та встановлений за ним ступінь тяжкості отриманих тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_74 .

З огляду на викладене аргументи захисника в апеляційній скарзі про недопустимість як доказу висновку експерта від №1626 від 02.08.2017 року через невідкриття на стадії виконання ст. 290 КПК медичних документів, на яких ґрунтується експертне дослідження, є неприйнятними.

Доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_10 про недоведеність вчинення ОСОБА_12 злочину у стані алкогольного сп`яніння були предметом розгляду місцевого суду та спростовуються детально наведеними в оскарженому вироку доказами, попри показання обвинуваченого, що на момент дорожньо-транспортної пригоди він був тверезий, алкоголь не вживав, хворіє на цукровий діабет 2-го типу.

Згідно ст.94 КПК України суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

В цій частині колегія суддів зазначає, що висновок експерта не має переваг перед іншими доказами, а кримінальний процесуальний закон, з огляду на положення ст. 242 КПК України, не пов`язує встановлення стану сп`яніння виключно із проведенням експертного дослідження, що узгоджується із практикою Верховного Суду (Постанова від 22 серпня 2023 року у справі № 523/6419/20, постанова від 06 листопада 2023 року у справі № 607/7856/22).

Отже, норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи із положень статей 84, 92, 94 КПК України.

Виходячи з вище наведено, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_7 , показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , як такі що підтверджують перебування обвинуваченого ОСОБА_12 в стані алкогольного сп`яніння

Зокрема, потерпілий ОСОБА_7 повідомив, що визначив стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_12 за запахом, по ході, свідок ОСОБА_16 засвідчив, що обвинувачений перебував в нетверезому стані, визначив він це по орієнтованості алкогольного сп`яніння, яка керує людиною, самостійно він не міг вийти з автомобіля та йому допомагали сідати в швидку допомогу, свідок ОСОБА_15 показала, що обвинувачений був п`яний, питала, куди він їде в такому стані, він нецензурно висловився, наголосила, що він був зовсім ніякий, вилазив з машини та випав, по всьому було видно що він п`яний.

Свідки, які на час події були працівниками поліції, а саме свідок ОСОБА_21 надав показання про те, що ОСОБА_40 був у стані сп`яніння: нечітка мова, хитка хода, запах алкоголю та свідок ОСОБА_22 надав показання, що коли забирав ОСОБА_33 від мешканців, то відчував від нього запах алкоголю.

Свідок ОСОБА_23 показав, що він складав протокол затримання, де ОСОБА_40 був до 18.10 год. не знає, можливо, що в лікарні. Бачив у нього подряпини та синець були ознаки алкогольного сп`яніння: запах алкоголю, незв`язна мова, був акт медичного освідування з лікарні.

Свідок ОСОБА_48 , фельдшер НМД, яка прибула на виклик на місце ДТП, при розгляді справи в Коростенському міськрайонному суді дала показання, що не пам`ятає чи мав ОСОБА_12 ознаки сп`яніння, якщо такі ознаки мали місце, то були внесені до карти виклику. При цьому при розгляді справи в Народицькому районному суді Житомирської області, який зрозуміло що за часовим інтервалом, який пройшов з моменту виїзду на місце ДТП і дачі показань в Народицькому районному суді, є значно меншим від того часу, що пройшов до дачі її показань в Коростенському районному суді і тому зрозуміло що при подачі показань при розгляді даної справи першим складом суду вона краще пам`ятала обставини події, які мали місце. Зокрема, свідок ОСОБА_75 повідомила, що вона виїжджала за викликом на вулицю Ярослава Мудрого в смт.Народичі Житомирської області та надавала медичну допомогу обвинуваченому, який був з ознаками алкогольного сп`яніння та саднами на обличчі. Крім цього, в лікарні, куди було доставлено ОСОБА_12 , під час заповнення нею відповідної документації про результати здійсненого виїзду на виклик, останній підтвердив, що перебував у стані алкогольного сп`яніння

Що стосується показань свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_24 , на що звертає увагу захисник в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів їх відхиляє з огляду на наступне.

Свідок ОСОБА_17 надала показання, що під час телефонної розмови з ОСОБА_44 біля 12-ої год зрозуміла, що він перебуває в стані сп`яніння, бо з її слів той не говорив, а «мукав», що часто їздив за кермом у стані сп`яніння. Крім того, варто зауважити, що свідок ОСОБА_17 в Коростенському міськрайонному суді повідомила, що якщо при попередньому розгляді справи вона і повідомляла інші обставини, то виключно у зв`язку із тим, що пожаліла обвинуваченого. Крім того, колегія суддів враховує, що на момент дачі показань вона працювала продавцем в кафе «Космос», власником якого є обвинувачений, а тому була у його підпорядкуванні.

Свідок ОСОБА_24 показав, що як водій автомобіля НМД прибув на місце ДТП. Дізнався, що ОСОБА_40 збив дітей, самого ОСОБА_33 та постраждалих дітей не бачив. На місці події бачив «бус» ОСОБА_33 , бо знав, що він на ньому їздить.

Отже, що стосується зміни показань свідками ОСОБА_17 яка при розгляді справи в Народицькому районному суді повідомляла, що на початку 12 години 25 червня 2017 року вона спілкувалась з обвинуваченим та ознак алкогольного сп`яніння вона не помітила та показань свідка ОСОБА_24 , який в Народицькому районному суді повідомив, що ОСОБА_12 нормально йшов з фельдшером до його автомобіля, за руку його ніхто не тримав був тверезим, спростовуються, як їх власними показаннями, наданими безпосередньо в Коростенському районному суді, а також при їх оцінці колегія суддів оцінює їх комплексно та системно як з показаннями потерпілого ОСОБА_7 так і з показаннями переважної більшості свідків, та письмовими доказами даного провадження, які містять беззаперечні об`єктивні фактичні дані про перебування обвинуваченого ОСОБА_12 під час вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Згідно з матеріалами кримінального провадження після ДТП 25 червня 2017 року ОСОБА_12 був доставлений до Народицької ЦРЛ для проведення огляду на виконання вимог «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 9 листопада 2015 року № 1452/735 (далі - Інструкції), та Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. № 1103.

Свідок ОСОБА_46 свідчила, що як медична сестра чергувала в приймальному відділенні, була присутня при проведенні освідування ОСОБА_76 нього відбиралась проба за допомогою апарату «Алконт», результат якого не пам`ятає, та робився забір крові у дві пробірки. Вона виконувала доручення лікаря, були присутні працівники поліції. Обвинувачений поводився спокійно, здавав проби, скарг не висловлював.

Свідок ОСОБА_20 повідомила, що до лікарні «швидка» доставила ОСОБА_33 , якого вона бачила, в якого відбиралась проба на стан алкогольного сп`яніння та робився забір крові. Черговим лікарем був хірург ОСОБА_49 , кров відбирала безпосередньо медсестра ОСОБА_46 в присутності лікаря-невропатолог ОСОБА_50.

Той факт, що ОСОБА_12 під час кримінального правопорушення перебував у стані алкогольного сп`яніння підтверджено довідкою про результати токсикологічного дослідження крові ОСОБА_12 , відібраної 25.06.2017 р. о 13.50 год, згідно якою у ОСОБА_12 в крові виявлено етиловий алкоголь в концентрації 2,5 проміле (а.п.73 т.2).

Вказані докази беззаперечно підтверджують факт перебування ОСОБА_12 в момент ДТП в стані алкогольного сп`яніння, спростовують його твердження про те, що свідки могли відчувати він нього запах ацетону, оскільки він хворіє на цукровий діабет.

Як вірно врахував суд першої інстанції, стан здоров`я ОСОБА_12 був задовільним, він був у свідомості, скарг не висловлював, на стан здоров`я чи наявність хронічних захворювань не скаржився.

Посилання захисника ОСОБА_10 , що суд не відобразив у вироку показання свідка ОСОБА_20 , у якої на обліку перебуває хворий на цукровий діабет ОСОБА_12 , є недостовірними, у вироку суду повністю відображено зміст показань свідка ОСОБА_20 , яка в суді першої інстанції повідомила, що ОСОБА_12 на даний момент перебуває на обліку у неї, на той момент до неї він за медичною допомогою як до лікаря ендокринолога не звертався.

В матеріалах кримінального провадження відсутні медичні документи, що станом на 25 червня 2017 року обвинувачений ОСОБА_12 хворів на цукровий діабет, звертався до 25.06.2017 року за медичною допомогою. При цьому варто зауважити, за конкретних обставин даного провадження, навіть у разі наявності таких документів, висновків суду про перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди вони б не спростували, оскільки факт алкогольного сп`яніння підтверджуються вищезазначеними письмовими доказами, а також показаннями свідків, які окрім того, що чули запах алкоголю з ротової порожнини, повідомили і про інші ознаки стану сп`яніння (нечітка мова, хода, загальний стан).

Так само як і не спростовує стан алкогольного сп`яніння показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , з показань яких вбачається, що їм відомо що була аварія, що бачили в той день обвинуваченого, як повідомив свідок ОСОБА_18 за декілька годин до аварії, можливо години 2 до, максимум за три години, ніяких ознак алкогольного сп`яніння він не бачив, та як повідомив свідок ОСОБА_19 , що в день ДТП приїжджав до обвинуваченого потруїти жуків на картоплі, до обіду, десь об 11 годині, може раніше, на часи не дивився, годину точно сказати не може, в якому стані не може сказати, в нормальному стані, він з ним лише два слова перекинувся.

Показання вказаних свідків свідчать про те, що вони бачили обвинуваченого не безпосередньо перед ДТП, а за декілька годин до неї, а тому з урахуванням вищенаведених доказів, висновків суду першої та апеляційної інстанції щодо доведеності факту алкогольного сп`яніння вони не спростовують.

Надуманими є твердження захисника про те, що ОСОБА_12 був затриманий та примусово доставлений працівниками поліції до лікувального закладу з порушенням права на захист обвинуваченого, оскільки йому не було забезпечено права на участь захисника.

Як встановлено в ході судового розгляду та підтверджено матеріалами провадження, після ДТП ОСОБА_12 був доставлений до лікувального закладу, добровільно проходив обстеження на виявлення стану сп`яніння, здав аналіз крові, показань до його госпіталізації виявлено не було. Медичне обстеження ОСОБА_33 в медичному закладі проводилось як особи, яка доставлена після ДТП, будь-якого втручання у вказаний процес з боку працівників поліції не вбачається.

При цьому твердження захисника з приводу того, що якби ОСОБА_12 проходив обстеження на стан сп`яніння як особа, яка причетна до ДТП, то працівники поліції мали б провести таку перевірку на місці ДТП є помилковими, оскільки відповідно до п. 8 розділу І Інструкції в разі скоєння ДТП, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я.

Отже, відібрання лікарем біологічних зразків (крові) у ОСОБА_77 як учасника ДТП було здійснено на загальних підставах, відповідно до вимог п.8 розділу І та п. 14 розділу ІІІ Інструкції, а тому доводи сторони захисту про те, що біологічні зразки для проведення лабораторного дослідження було взято з порушенням порядку їх відібрання, є непереконливими.

Слід також зазначити, що згідно із вимогами зазначеного вище нормативного документу про обов`язковість огляду водіїв-учасників дорожньо-транспортної пригоди, ця процедура не є такою слідчою дією як освідування особи у розумінні ст. 241 КПК України, що регулює порядок освідування особи та ст.245 цього Кодексу, яка вказує на необхідність дотримання вимог зазначеної статті в ході отримання біологічних зразків.

Щодо доводів захисника про відібрання біологічних зразків обвинуваченого за відсутності захисника, що призвело до порушення права засудженого на захист, то колегія суддів зауважує, що зразки крові містять інформацію, зміст якої не залежить від волі особи, в якої вони відбираються. Тому присутність чи відсутність захисника у цьому випадку не може позначитися на змісті цієї інформації, що узгоджується із правовими висновками Верховного суду у справі № 730/52/22, постанова від 23 січня 2024 року.

В той же час колегія суддів визнає слушними апеляційні доводи захисника ОСОБА_10 про недопустимість висновку експерта №1740 від 17.08.2017 року, який ґрунтується на медичних документах, за якими дослідження ОСОБА_12 на вміст етилового алкоголю було проведено апаратом «Алконт», оскільки з наданих суду першої інстанції копій свідоцтв про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №12-02/1654 та №12-02/0937 вбачається, що газоаналізатор «Алконт М» №00102-16, що був у користуванні Народицької центральної районної лікарні, був повірений 08 листопада 2016 року на строк до 08 травня 2017 року й 07 липня 2017 року на строк до 07 липня 2018 року, відповідно. Однак, огляд обвинуваченого ОСОБА_12 з використанням аналізатору «Алконт» було проведено 25 червня 2017 року, тобто, в період часу, протягом якого зазначений вимірювальний прилад не міг бути використаним, зважаючи на те, що не був повірений.

З огляду на зазначене, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність виключення посилання суду як на доказ винуватості ОСОБА_12 висновок експерта №1740 від 17.08.2017 року. При цьому, зазначене виключення жодним чином не впливає на доведеність вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України у стані алкогольного сп`яніння та решти висновків суду не спростовують.

Апеляційний суд також не приймає до уваги аргументи сторони захисту про неповноту судового розгляду у зв`язку із відмовою судом першої інстанції у задоволенні клопотання про призначення судової автотехнічної експертизи та вважає, що ті доводи, якими захисник обґрунтовує заявлене клопотання в суді апеляційної інстанції, частково аналогічне доводам клопотання захисника, яке було заявлено ним в суді першої інстанції та яке було предметом перевірки суду першої інстанції, та яким місцевий суд надав належну оцінку, виклав мотиви, з яких визнав вказане клопотання безпідставним.

На переконання колегії суддів, стороною захисту не наведено апеляційному суду переконливих підстав та не встановлено нових обставин необхідності в проведенні будь-яких додаткових експертних досліджень, а також не зазначено того, що експертам не були надані будь-які додаткові матеріали під час проведення ними відповідних експертиз.

Щодо посилання захисника ОСОБА_10 в поданій апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_12 за минуванням строку повідомлено про підозру, апеляційний суд звертає увагу, що в цій частині адвокат не конкретизує свої апеляційні вимоги, при цьому як вбачається із матеріалів провадження ОСОБА_12 був затриманий слідчим СВ Народицького ВП 25.06.2017 року о 18 год 10 хв, повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України було особисто вручено ОСОБА_12 26.06.2017 року о 14 год 20 хв в межах 24-годинного строку, що відповідає приписам, визначених у ч.2 ст.278 КПК України.

Варто зауважити, що протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 25 червня 2017 року містить посилання на норми кримінального процесуального закону, фактичний час затримання (18 год 10 хв), дату, правові підстави затримання, містить підписи всіх учасників процесуальної дії, в тому числі самого затриманого.

Матеріалами провадження підтверджено, що ОСОБА_12 було затримано безпосередньо після вчинення ним дорожньо-транспортної пригоди та проходження обов`язкового медичного огляд на стан сп`яніння у медичному закладі, що відповідає зазначеним приписам кримінального процесуального законодавства в контексті правових підстав для затримання особи підозрюваної у вчиненні злочину.

З матеріалів розглядуваної справи, всупереч доводам сторони захисту, вбачається, що у протоколі затримання ОСОБА_12 детально відображено підстави затримання, повідомлено у вчиненні якого злочину він підозрюється, роз`яснено його права та обов`язки, передбачені ст.42 КПК України, зокрема серед іншого роз`яснено, нічого не говорити з приводу підозри проти нього або в будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, на першу вимоги мати захисника і побачення з ним до першого допиту, на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених КПК України та/або законом, ознайомившись з підставами затримання, правами і обов`язками ОСОБА_12 зазначив про відсутність будь-яких заяв, клопотань що підтверджується його особистим підписом.

З висновку про результати службового розслідування за фактом затримання 25 червня 2017 року ОСОБА_12 , затвердженого 22 червня 2018 року начальником Головного управління Національної поліції в Житомирській області полковником поліції ОСОБА_78 (а.п.241-243 т.3) вбачається, що фактів порушення поліцейськими Народицького відділення поліції Коростенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області вимог законодавства під час затримання 25 червня 2017 року в порядку статті 208 КПК України ОСОБА_12 не встановлено.

На підставі викладеного, а також враховуючи те, що протокол затримання ОСОБА_12 містить усі дані, визначені статтею 208 КПК України, а також те, що відсутні відомості про те, що останній силою або через підкорення наказу змушений був залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою, та затримувався не інакше, як на підставі протоколу затримання, складеного слідчим Народицького відділення поліції ОСОБА_23 о 18 годині 10 хвилин 25 червня 2017 року, колегія суддів відхиляє апеляційні доводи захисника про допущення порушень органом досудового розслідування вимог кримінально-процесуального законодавства при затриманні ОСОБА_12 .

Щодо інших доводів сторони захисту, апеляційний суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у рішеннях «Салов проти України» від 06.09.2005 р., «Проніна проти України» від 18.07.2006 р. та «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р., відповідно до якої, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Отже, враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_12 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та доведеності його вини згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», у вчиненні цього правопорушення.

Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність та вмотивованість наведених висновків апеляційного суду апеляційна скарга сторони захисту не містить.

Що стосується апеляційних доводів прокурора та представника потерпілого про призначення обвинуваченого надто м`якого покарання, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінальних покарань», передбачено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_12 не в повній мірі дотримався вище наведених вимог закону.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що термін "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до змісту оскарженого вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_12 покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до положень ст.12 КК України є тяжким злочином, особу винного, який є інвалідом 3 групи, по місцю проживання та роботи характеризується позитивно, на спеціалізованих обліках не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався.

Врахував суд першої інстанції і відсутність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_12 та наявність обставини, що обтяжує покарання відповідно до ст. 66 КК України, а саме вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Згідно санкції ч.2 ст.286 КК України встановлено покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого

Колегія суддів зазначає, що хоча кримінальне правопорушення ОСОБА_12 вчинив з необережності, однак відповідно до ст.12 КК України воно належить до категорії тяжких, вчинено обвинуваченим у стані алкогольного сп`яніння, і внаслідок таких протиправних дій заподіяно тяжкі тілесні ушкодження дитині 3-х років та настала смерть дитини 7 років.

Відповідно до ст.3 Конституції України життя людини визнано найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має невід`ємне право на життя і ніхто не може свавільно позбавити її життя.

Тяжкі наслідки у виді смерті людини є непоправними. Позитивні характеристики ОСОБА_12 мають формальний характер та жодним чином не зменшують суспільної небезпечності правопорушення вчиненого ним. Не зменшують ступінь тяжкості вчиненого злочину і наявність роботи, інвалідність, на що звертає увагу сторона захисту.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, тобто наближеного до мінімально покарання, визначеного санкцією ч.2 ст.286 КК України, - не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке потягло за собою призначення ОСОБА_12 надто м`якого покарання.

Апеляційний суд констатує, що належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких соціально значимих, як життя та здоров`я особи, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих.

Призначаючи покарання обвинуваченому, відповідно до ст.65 КК України, апеляційний суд враховує: суспільну небезпечність, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, цінність суспільних відносин на які вчинено посягання - безпека дорожнього руху, а також життя та здоров`я особи, наслідки у вигляді тяжких тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_13 , смерті малолітнього потерпілого ОСОБА_14 та дані про особу винного, в тому числі поведінку ОСОБА_12 після вчинення злочину (відсутність щирого каяття у скоєному, не відшкодування потерпілим матеріальної та моральної шкоди).

Крім того, при призначенні покарання обвинуваченому, колегія суддів бере до уваги і позицію потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо призначення покарання, які наполягали на суворому покаранні. Колегія суддів вважає, що позиція потерпілих, яким не було принесено вибачень обвинуваченим протягом всього судового розгляду, не було відшкодовано заподіяної шкоди, не була належним чином враховано судом першої інстанції.

Тому, виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_12 слід призначити більш суворіше покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі.

На думку суду апеляційної інстанції, саме такий вид покарання буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно п.3 ч.1 ст. 407 КПК України суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до ч.2 ст.409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення (в порядку ст.414КПК України).

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги прокурора та представника потерпілих підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання в порядку ч.2 ст.409 КПК України - скасуванню, з ухваленням нового вироку.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 615 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 , прокурора відділу Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 та представника потерпілих ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27.11.2023 року, яким ОСОБА_12 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України в частині призначеного покарання, - скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_12 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Виключити з вироку посилання як на доказ: висновок експерта №1740 від 17.08.2017 року та показання експерта ОСОБА_79 .

В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Копії вироку після його проголошення негайно вручити учасникам судового провадження.

Судді :