КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року, зокрема, обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 17 січня 2025 року включно, та визначено ОСОБА_5 розмір застави, що становить 650 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1 968 200 гривень.

Таке рішення суд, врахувавши, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів проти власності та нетяжких злочинів проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також відсутність даних про міцні соціальні зв`язки, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що існували на момент обрання та продовження запобіжного заходу, які на даний час не зменшились і не зникли, а саме того, що обвинувачений може ухилятись від суду, виконання процесуальних рішень, тиснути на потерпілих та свідків, які ще не були допитані у судовому засіданні, і тому визнав необхідним продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 строк тримання під вартою,оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам протиправної поведінки обвинуваченим.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 , вказуючи на те, що

у нього закінчився строк тримання під вартою, просить звільнити його із Київського СІЗО та зменшити розмір застави.

___________________________________________________________

Справа №11-кп/824/6185/2024 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_6

Категорія: ч. 5 ст. 190 КК України Доповідач ОСОБА_1

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 27.11.2024 він отримав роздруковану на ксероксі ухвалу суду від 19.11.2024, яка так і не з`явилася у судовому реєстрі.

При цьому зазначає, що у нього була міра запобіжного заходу до 25.11.2024, але він дві доби сидів під вартою без будь-яких пояснень з боку суду, так як у судовому засіданні ухвалу винесено не було.

Наголошує й на тому, що 19.11.2024 та на усіх судових засіданнях, які у нього були, вже понад 11 місяців його перебування у СІЗО, прокурор спирається на одну і ту ж саму ст. 177 КПК, яку жодного разу не обґрунтував та жодного доказу не надав, все ґрунтується тільки з його слів та на його припущеннях, але жоден із законів України та КПК не дозволяють спиратися на чиїсь думки або припущення.

Також зазначає, що, згідно з українською та європейською практикою, які базуються на Європейській конвенції з прав людини 1950 р., ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого покарання. Оцінка такого ризику має проводитись з урахуванням ряду інших факторів, які повинні підтвердити існування ризику втечі або свідчить про те, що вона необхідна у вигляді тримання під вартою. Ризик зменшується зі сплином часу проведеного у в`язниці.

Вказує й на те, що на сьогоднішній день досудове розслідування завершено, обвинувальний акт підготовлено та передано до суду, будь-яких інших речей та документів не існує фізично, тому на них не можна вплинути ні в якому разі.

Крім того, зазначає, що ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному правосуддю не може оцінюватися абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами.

При цьому ризик здійснення тиску на свідків може бути визнано належною підставою на початкових стадіях провадження, він не може ґрунтуватися лише на ймовірності покарання, а повинен бути пов`язаний із конкретними фактами.

Також зазначає, що він раніше не судимий, не притягувався до карної та адміністративної відповідальності, при цьому суд ще не розглядав матеріали, які надало слідство, на предмет їх законності та об`єктивності, тому цей ризик ґрунтується тільки на припущенні прокурора та є необґрунтованим і недоказаним.

Окрім цього, вказує й на те, що розмір застави має оцінюватись із огляду на особу підсудного та належну йому власність, проте судом не було враховано його матеріальне становище та його платоспроможність, що він не має власного житла, на його утриманні перебувають малолітній син та мати пенсіонерка, вони орендують однокімнатну квартиру вже близько 5 років, у нього відсутні банківські рахунки, нерухомість, що позбавляє його можливості сплатити таку заставу, а залучення кредитних грошей в такому розмірі опинить його сім`ю на вулиці та призведе до жебрацтва, та визначено розмір застави, який перевищує встановлений ч. 5 ст. 182 КПК розмір у 320 разів, та з часу його перебування у СІЗО (11 місяців), не зменшив його ані на гривну, що є несправедливим до нього.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України, розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

З огляду на вказані вимоги закону апеляційний розгляд здійснено без участі сторін судового провадження, оскільки відсутні клопотання про розгляд апеляційної скарги за їх участю.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини її життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводи обвинуваченого ОСОБА_5 про відсутність підстав для продовження йому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими.

Як убачається з матеріалів провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 , Голосіївським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0000885 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 32, ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 32, ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК України, та ОСОБА_8 увчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, врахувавши, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів проти власності та нетяжких злочинів проти авторитету органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також відсутність даних про міцні соціальні зв`язки, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що існували на момент обрання та продовження запобіжного заходу, які на даний час не зменшились і не зникли, а саме того, що обвинувачений може ухилятись від суду, виконання процесуальних рішень, тиснути на потерпілих та свідків, які ще не допитані у судовому засіданні, і тому визнав необхідним продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 строк тримання під вартою,оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам протиправної поведінки обвинуваченим.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і неможливість застосування до нього жодного з більш м`яких запобіжних заходів, є безпідставними.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи характер та конкретні обставини висунутого ОСОБА_5 обвинувачення у вчиненні ряду особливо тяжких кримінальних правопорушень проти власності та нетяжких кримінальних правопорушень проти авторитету органів державної влади та органів місцевого самоврядування, вчинених в складі організованої групи, за які передбачено покарання, в тому числі у вигляді позбавлення волі на строк до дванадцяти років, а також, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого, який офіційно непрацюючий та щодо якого відсутні дані про наявність міцних соціальних зв`язків, а на розгляді в Дніпровському районному суді м. Києва перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та, з огляду на ці обставини, існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує, у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих правопорушень, може переховуватися від суду, зважаючи на те, що ОСОБА_5 тривалий час знаходився у розшуку та був затриманий за наслідком проведених розшукових дій, незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, які ще не допитані судом, та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається обвинувачений ОСОБА_5 , а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_5 на те,щоу нього закінчився строк тримання під вартою, оскільки у нього була міра запобіжного заходу до 25.11.2024, але він дві доби перебував під вартою без будь-яких пояснень з боку суду, так як у судовому засіданні ухвалу винесено не було, є безпідставними, оскільки, як убачається з матеріалів провадження, за результатами розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зокрема, відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , який здійснювався за участі учасників судового процесу, в тому числі за участі обвинуваченого ОСОБА_5 , постановлено оскаржену ухвалу суду від 19.11.2024, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_5 строком до 17.01.2025 включно.

Що стосується тверджень обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що на сьогоднішній день досудове розслідування завершено, обвинувальний акт підготовлено та передано до суду, будь-яких інших речей та документів не існує фізично, тому на них не можна вплинути ні в якому разі, а ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному правосуддю не може оцінюватися абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами, при цьому ризик здійснення тиску на свідків може бути визнано належною підставою на початкових стадіях провадження, та не може ґрунтуватися лише на ймовірності покарання, а повинен бути пов`язаний із конкретними фактами, а також те, що він раніше не судимий, не притягувався до карної та адміністративної відповідальності, при цьому суд ще не розглядав матеріали, які надало слідство, на предмет їх законності та об`єктивності, тому цей ризик ґрунтується тільки на припущенні прокурора та є необґрунтованим і недоведеним, то вказані обставини жодним чином не вказують на зменшення існування зазначених вище ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, зважаючи на конкретні обставини висунутого обвинувачення, характер та тяжкість діянь, які йому інкримінуються, і покарання, яке загрожує у разі визнання його винуватим у їх вчиненні.

Щодо посилання обвинуваченого ОСОБА_5 на те, що, згідно з українською та європейською практикою, які базуються на Європейській конвенції з прав людини 1950 р., ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого покарання, оцінка такого ризику має проводитись з урахуванням ряду інших факторів, які повинні підтвердити існування ризику втечі або свідчить про те, що вона необхідна у вигляді тримання під вартою, то, як вбачається з оскарженої ухвали, висновок суду про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 ґрунтується на наявності сукупності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та обставин, передбачених ст. 178 КПК України.

Що стосується прохання обвинуваченого ОСОБА_5 про зменшення розміру застави, оскільки він не має власного житла, на його утриманні перебувають малолітній син та мати пенсіонерка, вони орендують однокімнатну квартиру вже близько 5 років, у нього відсутні банківські рахунки, нерухомість, що позбавляє його можливості сплатити таку заставу, а залучення кредитних грошей в такому розмірі опинить його сім`ю на вулиці та призведе до жебрацтва, то воно не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_5 обвинувачується в тому числі у вчиненні особливо тяжких злочинів проти власності, отже суд першої інстанції, з урахуванням розміру збитків потерпілих, що інкриміновані обвинуваченому, згідно обвинувального акту, та положень ч. 3 ст. 183, ч. 5 ст. 182 КПК України, вірно визначив заставу у розмірі 650 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який не є непомірним і може бути внесений в будь-який момент як обвинуваченим, так і іншою фізичною чи юридичною особою.

Враховуючи наведене, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу, що є змістом апеляційної вимоги обвинуваченого, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 рокує законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_9 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року, якою, зокрема, обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 17 січня 2025 року включно, та визначено ОСОБА_5 розмір застави, що становить 650 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1 968 200 гривень, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ ____________________ _____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3