КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/156/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія - ст. 392 ч. 2 КПК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2025 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

при участі :

прокурора ОСОБА_6 ,

адвокатки ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

переглянула у відкритому судовому засіданні, за апеляційною скаргою адвокатки ОСОБА_7 , яка здійснює захист обвинуваченого ОСОБА_8 , ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20.12.2024 про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 17.02.2025 включно, із визначенням застави у сумі 242 240 гривень.

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда перебуває судова справа (обвинувальний акт) про обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 190 КК України /ЄУН 405/176/24, кримінальне провадження №0000252 /.

У межах даного кримінального провадження, за клопотанням прокурора, судом першої інстанції розглянуто питання доцільності продовження строку тримання під вартою зокрема обвинуваченого ОСОБА_8 , клопотання прокурора задоволене.

Судом встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не перестали існувати і не зменшились у тому обсязі, як їх раніше встановлено: можливість обвинуваченого ОСОБА_8 чинити спроби переховуватись від суду, вчинити нове кримінальне правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Враховано судом тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії умисних корисливих особливо тяжких, покарання за яке передбачає позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна, особу обвинуваченого, який негативно характеризований, не має досить міцних соціальних зв`язків, безробітного, багаторазово судимого.

В апеляційній скарзі адвокатка ОСОБА_7 , яка здійснює захист обвинуваченого ОСОБА_8 , просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і постановити нове, яким відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Свої вимоги мотивує такими доводами.

Жоден ризик, передбачений ст. 177 КПК України, прокурором не доведений, ОСОБА_8 не має сенсу переховуватися від суду, оскільки відбуває покарання за іншим вироком.

Зауважує, що лише суворість можливого покарання не може бути підставою до тримання особи під вартою та продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, думку сторони захисту (обвинуваченого ОСОБА_8 і адвокатку ОСОБА_7 ), які підтримали подану скаргу, думку прокурора, який заперечив апеляційну скаргу, дослідивши виділені матеріали, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, ряд інших обставин та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Як встановлено ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

При цьому, у відповідності до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та роз`яснень Пленуму ВСУ (Постанова №4 від 25.04.2003р. «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання та досудового слідства»), тримання під вартою направлено на полегшення здійснення правосуддя та забезпечення громадського порядку та обирається як запобіжний захід при наявності підстав вважати, що інші (більш м`які) запобіжні заходи, можуть не забезпечити виконання підозрюваним (обвинуваченим) обов`язків та його належної поведінки.

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, позицію ЄСПЛ, яка висвітлена в рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України», - суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ «W проти Швейцарії»).

Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин (справи «Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Вимог закону місцевий суд дотримався.

Суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Як вбачається з матеріалів, судом першої інстанції провадиться судове слідство у межах кримінального провадження № 0000252 про обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 190 КК України.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні заволодіння шляхом обману майном потерпілих тобто, умисного корисливого особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, яке карається позбавленням волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Кримінальне правопорушення інкримінується вчиненням організованою групою осіб, під час воєнного стану, багатоепізодне.

Наразі у справі триває судове слідство.

Відповідно до ст. 178 КПК України, враховуються й наступні обставини, встановлені наданими матеріалами.

Обвинувачений ОСОБА_8 не одружений, без утриманців, безробітний, у минулому мешканець м. Бахмут Донецької області, не має сталого джерела доходу до існування, не має міцних соціальних зв`язків.

Крім того, слід зауважити, обвинувачений ОСОБА_8 , багаторазово судимий (2001, 2003, 2008, 2009, 2013, 2014, 2020, 2022, 2023) в тому числі за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності (крадіжки, грабежі, шахрайство), зокрема тяжких, судимості не погашені й не зняті.

Також, стосовно ОСОБА_8 у 2023 році до місцевого суду також скерований обвинувальний акт про його обвинувачення за ч. 5 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України.

Наведене вище свідчить про сталу протиправну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 , стійке небажання останнього стати на шлях виправлення, соціюватись у суспільстві, про його нехтування необхідністю дотримання законослухняної поведінки та зневагу до законних прав інших осіб, яким є і право законного володіння майном, а в цілому про підвищену соціальну небезпечність обвинуваченого.

Відтак, зважаючи на зазначене, можливо стверджувати про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не перестали існувати.

З огляду на кількість епізодів злочинного діяння, тяжкість інкримінованого злочину, враховуючи відсутність достатніх сталих і міцних соціальних зв`язків, обвинувачений ОСОБА_8 зможе переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності за вчинення злочину, в тому числі спробувати виїхати на тимчасово непідконтрольні державі території.

Наявні й підстави вважати, що з метою уникнення кримінальної відповідальності, зміни показань, відмови від надання показань, обвинувачений може впливати на потерпілих та/або свідків у кримінальному провадженні, які до того ж є не допитаними.

При цьому, зауважується, що при встановленні наявності ризику впливу на свідків та потерпілих слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, потерпілими у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України, а отже ризик впливу на свідків та потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, потерпілих та дослідження їх судом.

Береться до уваги й наявність кримінальної історії минулого обвинуваченого ОСОБА_8 (зокрема вчинення умисних корисливих, в тому числі тяжких, кримінальних правопорушень), наразі відсутність сталого джерела доходу, заробітку або іншого законного джерела отримання коштів до існування, є підстави вважати, що існує достатньо високий ризик вчинення обвинуваченим нового кримінального правопорушення у разі застосування стосовно нього більш м`якого запобіжного заходу або не застосування запобіжного заходу.

Наразі, як свідчать наведені обставини, більш м`які запобіжні заходи, зазначені у ст. 176 КПК України, не зможуть забезпечити належне виконання обвинуваченим ОСОБА_8 процесуальних обов`язків, також запобігти встановленим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

При вирішенні питання продовження строку дії стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом належно аналізовано й взято до уваги всі обставини і можливі ризики.

Крім того , судом першої інстанції при продовженні стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 тримання під вартою визначений й альтернативний запобіжний захід як застава, розмір якої встановлений у відповідності до вимог ст. 182 КПК України.

Відтак, з огляду на зазначене вище, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвокатки ОСОБА_7 , яка здійснює захист обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20.12.2024 про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 17.02.2025 включно, із визначенням застави у сумі 242 240 гривень, залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4