Справа № 502/2223/24
УХВАЛА

07 березня 2025 року м. Кілія

Суддя Кілійського районного суду Одеської області ОСОБА_1

отримавши клопотання

Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор»

про уточнення запобіжного заходу

стосовно засудженого

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Топали Красноокнянського району Одеської області, громадянина України, з базовою середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості

ВСТАНОВИВ:

Вироком Кілійського районного суду Одеської області від 04.03.2025 р. у справі № 502/2223/24 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 152 КК України та призначено йому покарання у виді 13 років позбавлення волі.

06.03.2025 р. до Кілійського районного суду Одеської області надійшло клопотання за підписом начальника Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор», за змістом якої вказано, що у резолютивній частині вироку Кілійського районного суду Одеської області від 04.03.2025 р. не зазначено щодо продовження запобіжного заходу до набрання вироком законної сили. У зв`язку з цим начальник відповідної установи просив суд уточнити запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Проаналізувавши відповідну заяву та релевантні положення законодавства, суддя дійшов наступних висновків.

Як зазначено в п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

А згідно з ч. 2 ст. 539 КПК України у разі необхідності вирішення питання, передбаченого пунктом 14 частини першої статті 537, Кодексу, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається: до суду, який ухвалив вирок.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Відповідно до Пункту 1 глави 1 розділу Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 2019 року №?1769/5, підставами для приймання до СІЗО та тримання ув`язнених і засуджених, серед інших, є вирок суду, що не набрав законної сили, але передбачає тримання особи під вартою.

А відповідно до п. 46 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руслан Яковенко проти України» (заява №?5425/11 від 04.06.2015), підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. У зв`язку з цим ЄСПЛ дійшов висновку, що словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту (рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany), від 27 червня 1968 року, С. 23, п. 9, Series A № 7). Більше того, особа, засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «с» пункту 1 статті 5 Конвенції

З аналізу вищенаведених положень національного та міжнародного законодавства, слід дійти висновку, що Державна установа «Ізмаїльський слідчий ізолятор» як установа, що виконує вирок суду, який не набрав законної сили, в частині тримання обвинуваченого ОСОБА_2 під вартою відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, має право звернутись до Кілійського районного суду Одеської області для вирішення питання про усунення сумнівів щодо виконання вироку від 04.03.2025 р., в резолютивній частині якого не зазначено про запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Враховуючи викладене, на підставі клопотання відповідної установи слід призначити судове засідання з повідомленням, відповідно до ч. 5 ст. 539 КПК України установи, яка звернулась з клопотанням, а також з викликом в судове засідання обвинуваченого, його захисника та прокурора.

Крім того, з метою оперативності судового розгляду клопотання на підставі положень п. 4 ч. 1, ч. 2, ч. 9 ст. 336 КПК України, слід забезпечити участь обвинуваченого, який тримається під вартою, в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

На підставі викладеного, керуючись ст. 336, п. 14 ч. 1 ст. 537, ст. ст. 369-372, 539 КПК України, суддя

У Х В А Л И В :

Призначити розгляд клопотання у відкритому судовому засіданні на 11.03.2025 року об 11:00, - з викликом прокурора, обвинуваченого і його захисника та повідомленням Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор».

Доручити Державній установі «Ізмаїльський слідчий ізолятор» забезпечити участь обвинуваченого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в судовому засіданні, призначеному на 11.03.2025 р. об 11:00 в режимі відеоконференції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_1