ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року м.Рівне

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши під час відкритого судового засідання в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0001289 від 20.05.2024 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Озеряни, Дубенського району, Рівненської області, раніше не судимого, неодруженого, із середньою освітою, військовослужбовця ЗСУ, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ,

з участю прокурора ОСОБА_4 , представника потерпілого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 286 КК України, суд -

ВСТАНОВИВ :

20 травня 2024 року, близько 11 години 06 хвилин, ОСОБА_3 керуючи мотоциклом «Honda PC32», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебував у технічно справному стані, рухаючись навпроти будинку №227 на вул.Соборній, зі сторони вул.Коцюбинського в напрямку вул.Старицького, у м.Рівне, в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3, пунктів 18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, проявив неуважність до дорожньої обстановки, з моменту виникнення небезпеки для руху, у вигляді зупинки транспортних засобів перед нерегульованим пішохідним переходом, які рухалися попереду, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості керованого ним мотоцикла аж до повної його зупинки, продовжив рух та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу справа на ліво по ходу руху транспортного засобу, хоча мав технічну можливість зупинити керований ним транспортний засіб до пішохідного переходу та відповідно до лінії руху пішохода.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 померла в КНП «Центральна міська лікарня» РМР.

Порушення ОСОБА_3 , пункту 18.1 Правил дорожнього руху, який передбачає, що водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, пункту 18.4 Правил дорожнього руху, який передбачає, якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, перебувають у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та суспільно-небезпечними наслідками, що настали.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, як своїми діями, що виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин вчинення обвинуваченим вказаного кримінального правопорушення, яке ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням цивільного позову, допитом представника потерпілого та дослідженням характеризуючих даних на обвинуваченого.

Судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнав повністю, щиро покаявся та показав, що 20 травня 2024 року, близько 11 години 06 хвилин, керував мотоциклом «Honda PC32», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебував у технічно справному стані, рухаючись навпроти будинку №227 на вул.Соборній, зі сторони вул.Коцюбинського в напрямку вул.Старицького, у м.Рівне, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не вжив заходів для зменшення швидкості керуючи мотоциклом аж до повної його зупинки, продовжив рух та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу. Свою вину визнав повністю, щиро розкаюється, з потерпілою примирився та відшкодував завдану шкоду.

Цивільний позов поданий представником потерпілої ОСОБА_6 визнав повністю, однак просив про реструктуризацію боргу в рамках моральної шкоди у розмірі 205 474,00 грн., шляхом розтермінування на 12 місяців частинами. Просить суд не позбавляти його волі та не позбавляти права керувати транспортними засобами, оскільки він являється військовослужбовцем ЗС України на посаді водія.

Потерпіла ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, до початку судового засідання подала заяву в якій просила, розгляд справи проводити без її участі, цивільний позов задоволити повністю та визнати виним обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі, оскільки останній відшкодував завдані збитки та протягом року зобов`язується відшкодувати моральну шкоду у розмірі 205 474, 00 грн.

Представник потерпілої ОСОБА_6 в судовому засіданні повністю підтримав заяву потерпілої ОСОБА_5 , просив суд задоволити поданий цивільний позов повністю, щодо розтермінування терміну відшкодування моральної шкоди на 12 місяців не заперечував. Пояснив суду, що потерпіла з обвинуваченим примирились, матеріальна шкода завдана обвинуваченим відшкодована, просив суд застосувати покарання щодо обвинуваченого ОСОБА_3 не пов`язане з позбавленням волі.

Витрати на залучення експертів за проведення судових експертиз становлять 7 194 грн 16 коп.

Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченого не обиралась.

Постановою слідчого розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області лейтенанта поліції ОСОБА_9 від 20.05.2024 мотоцикл HONDA PC32 CB 500, реєстраційний номер НОМЕР_2 , червоного кольору, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , 1997 року випуску, визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження, який в подальшому передано на відповідальне зберігання на територію майданчика тимчасово затриманих транспортних засобів за адресою: м.Рівне, вул.Дворецька.

Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 22 травня 2024 року накладено арешт на мотоцикл HONDA PC32 CB 500, реєстраційний номер НОМЕР_2 , червоного кольору, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , 1997 року випуску.

Представником потерпілої ОСОБА_5 адвокатом ОСОБА_6 було заявлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_3 про стягнення з останнього моральної шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України в сумі 205 474, 00 грн.

Згідно ст. 23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.Пункт 4 частини другої статті 23 в редакції Закону № 3261-IV від 22.12.2005. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Верховний суд України в п. 2 Постанови Пленуму «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року за № 6 (з подальшими змінами та доповненнями) роз`яснив судам, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

За правилами частини 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як зазначено в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. (ч.3 ст.23 ЦК України).

В ході судового розгляду було встановлено, що потерпіла зазнала фізичного болю, моральних страждань внаслідок загибелі її матері, що позначилось на її негативних змінах у житті, щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, регулярна тривога, важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемах поховання близької людини, негативні переживання та спогади, тимчасова відірваність від активного соціального життя, порушення сну, нервозність та дратівливість та інше.

За таких підстав, суд виходячи з вимог справедливості та розумності з урахуванням заяви обвинуваченого ОСОБА_3 про визнання цивільного позову та реструктуризацію боргу, а також заяви потерпілої ОСОБА_5 в якій остання зазначила, що не заперечує щодо такої реструктуризації боргу, суд вважає, що цивільний позов про стягнення з ОСОБА_3 на користь потерпілої моральної шкоди підлягає до задоволення повністю на суму 205 474,00 грн., шляхом розтермінування на 12 місяців частинами, а саме: 17 122 грн. перших одинадцять місяців та 17 132 грн. за дванадцятий місяць.

Виходячи з викладеного, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, та містить склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у вчиненні якого винен останній.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд визнає щире каяття, добровільне відшкодування матеріальної шкоди.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого суд визнає вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, який відноситься до тяжких, який вчинений з необережності.

Що стосується особи обвинуваченого то суд враховує, що він має постійне місце проживання, де характеризуються позитивно, до призову на військову службу до лав ЗСУ займався суспільно-корисною працею, на даний час проходить військову службу на посаді водія в ЗС України, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не судимий.

Крім того, ОСОБА_3 висловив жаль з приводу вчиненого та свої співчуття як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 27 квітня 2021 року, справа № 712/4384/20, провадження № 51-548км21).

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, обставини вчинення необережного правопорушення, особу винного та обставину, що обтяжує покарання, пом`якшуючі обставини, та обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, та те, що обвинувачений працює водієм в ЗСУ, не вчинив повторно жодних правопорушень, повністю відшкодував матеріальну шкоду та зобов`язується відшкодувати моральну шкоду, висловлення щирого жалю з приводу вчиненого, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому ОСОБА_3 має бути призначене покарання без ізоляції від суспільства у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

У відповідності до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїзжати за межі України без дозволу уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь держави судові витрати на залучення експертів в сумі 7 194 (сім тисяч сто дев`яносто чотири) гривні 16 копійок.

ОСОБА_3 запобіжний захід не обирати.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту проголошення вироку.

Речові докази: мотоцикл HONDA PC32 CB 500, реєстраційний номер НОМЕР_2 , червоного кольору, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , 1997 року випуску, який передано на відповідальне зберігання на територію майданчика тимчасово затриманих транспортних засобів за адресою: м.Рівне, вул.Дворецька, повернути обвинуваченому ОСОБА_3 .

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 22 травня 2024 року на мотоцикл HONDA PC32 CB 500, реєстраційний номер НОМЕР_2 , червоного кольору, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , 1997 року випуску.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 205 474 (двісті п`ять тисяч чотириста сімдесят чотири) гривні, шляхом розтермінування на 12 місяців частинами, а саме: 17 122 (сімнадцять тисяч сто двадцять дві) гривні перших одинадцять місяців та 17 132 (сімнадцять тисяч сто тридцять дві) гривні за дванадцятий місяць.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя -