ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/577/25 Справа № 202/1874/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000163 від 20.01.2023за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2024 року, яким :

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с.Берестівка Володимирського району Рівненської області, громадянина України, із середньою освітою, молодшого сержанта, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, командир 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,-

визнано винним та засуджено за ч.4 ст. 402 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Строк покарання обвинуваченому ухвалено обчислювати з моменту затримання в порядку виконання вироку суду.

Зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення з 15.01.2023 по 21.07.2023 року включно.

Долю речових доказів вирішено відповідно до положень ст.100 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК),-

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

Молодший сержант ОСОБА_8 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку, проходження військової служби і підлеглості, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши в умовах воєнного стану військовий злочин за наступних обставин.

15.01.2023 приблизно о 13.55 годині, тобто під час дії в Україні воєнного стану, в ході шикування особового складу НОМЕР_2 стрілецького батальйону НОМЕР_3 окремої танкової бригади в районі території будівлі АДРЕСА_3 командир НОМЕР_2 стрілецького батальйону НОМЕР_3 окремої танкової бригади (військова частина НОМЕР_1 ) корпусу резерву Сухопутних військ Збройних Сил України майор ОСОБА_9 усно довів до особового складу 1 стрілецького батальйону НОМЕР_3 окремої танкової бригади для виконання бойове розпорядження вищестоящого командування № 195 від 14.01.2023 здійснити до 17:00 години 15.01.2023 висунення в район північної околиці населеного пункту Краснополівка та зайняти рубіж оборони. Дане бойове розпорядження, в тому числі, доведено і до ОСОБА_8 , який знаходився в строю під час шикування. При цьому, видане бойове розпорядження (наказ) було чітким та зрозумілим, не суперечило чинному законодавству, доведене до ОСОБА_8 прямим начальником за своїм службовим становищем та начальником за військовим званням, не було пов`язане з порушенням його конституційних прав та свобод. Окрім того, виданий наказ не був явно злочинного змісту, у зв`язку із чим підлягав беззастережному та неухильному виконанню ОСОБА_8 .

В той же день приблизно о 14:00 годині, після отримання вказаного законного наказу свого прямого начальника, молодший сержант ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та проходячи її на посаді командира 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 6, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 35, 36, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, посягаючи на встановлений порядок підлеглості, порушуючи військову дисципліну, діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України у безпосередньому зіткненні з противником, знаходячись в районі території будівлі 152 по вул. Парковій в місті Краматорськ Донецької області, відкрито заявив про відмову від виконання бойового розпорядження (наказу) командира №195 від 14.01.2023, що певною мірою підірвало бойову готовність та боєздатність підрозділу.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.4 ст.402 КК, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 порушує питання про скасування вироку суду, як незаконного та необґрунтованого внаслідок того, що вина ОСОБА_8 за ч.4 ст. 402 КК під час судового розгляду не доведена належними та допустимими доказами.

Посилається на те, що в ході досудового розслідування та під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 свою вину за ч.4 ст. 402 КК не визнав та завжди надавав стабільні незмінні покази про те, що 15.02.2023 він об`єктивно не міг виконати усний наказ командира виключно у зв`язку з поганим станом свого здоров`я та підтвердив свою позицію відповідною медичною документацією, у тому числі висновками військово-лікарської експертизи.

Зазначає, що на момент інкримінованого злочину, ОСОБА_8 було вже 50 років, він страждав на ряд хронічних захворювань, діагностованими лікарями у медичних закладах:

- КНП «Добропільська ЛІЛ» у 2023 році: Субрахноідальний селероз суглобової поверхні, остеофіти надколінника, загострення міжвищелкового возвишення;

-Лікарями офтальмологами Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» у березні, травні, червні, вересня 2020 року: ЦСХРП ОД з диструкцією ПЕС, ангіоіпатія сітківки по гіпертонічному типу, vis OS 02,2, OD 1,0.

У зв`язку із захворюваннями, 11.01.2023 ОСОБА_8 був направлений на військово-лікарську комісію, де у нього були встановлені ряд захворювань. При цьому ОСОБА_8 цією комісією був направлений для поглибленого дослідження на рентгенограму лівого колінного суглоба.

12.01.2023, не дочекавшись цього заключення рентгенограми, військово-лікарьска комісія передчасно склала довідку про придатність ОСОБА_8 до військової служби. При цьому заключення рентгенограми було виготовлено КНП «Добропільська ЛІЛ» лише на наступний день 13.01.2023, про що вказано у відповідній довідці.

Згідно даного заключення ОСОБА_8 страждає на: субхондральний склероз суглобової поверхні, остеофіти надколінника, агостенію міжмищелкового возвишення.

Відповідно до ст. 61 Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби, яка є Додатком 1 до «Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», особи, які страждають артрозами та іншими ураженнями суглобів М15-М19, М22-М25 відносяться до категорії непридатних до військової служби.

На думку захисника, військово-лікарська комісія зробила передчасний висновок без даного заключення рентгенографії, призначеної перед цим самою ж комісією, згідно якого у ОСОБА_8 були встановлені захворювання лівого колінного суглоба, які суттєво впливають на обмеження життєдіяльності обвинуваченого та які, вірогідно, є підставою для визнання особою, яка непридатна або обмежено придатна до військової служби.

Перебування 15.01.2023 ОСОБА_8 з вказаними захворюваннями на передовій позбавили його можливості виконувати штурмові функції військовослужбовця безпосередньо під час бойових дій.

Під час судового розгляду стороною захисту з метою перевірки законності висновку військово-лікарської комісії від 12.01.2023 було направлено ряд скарг. Після цього, за результатами медичної перекомісії ОСОБА_8 була складена довідка № 2318 від 08.11.2023, згідно якої обвинувачений був визнаний обмежено придатним до військової служби. Непридатний до служби у ДШВ, морській піхоті і т.д. Придатний до служби у частинах забезпечення, військових комісаріатах, навчальних закладах тощо.

Таким чином медичною перекомісією встановлено, що ОСОБА_8 за станом свого здоров`я не міг приймати участь у штурмових діях, тобто виконувати 15.01.2023 усний наказ командира щодо здійснення висунення в район НП Краснополівка Бахмутського району Донецької області та безпосередньо брати участь в бойових діях на передовій.

Захисник вказує, що висновки суду першої інстанції, викладені у мотивувальній частині вироку, не ґрунтуються на матеріалах справи. Так, у вироку суду зазначено, що ОСОБА_8 відповідно до своїх моральних якостей і втраченого почуття обов`язку перед державою та суспільством, не заслуговує на довіру та не може виправитися без реального покарання. Водночас, після початку повномаштабного вторгнення росії на територію України, ОСОБА_8 , який офіційно проживав та працював за кордоном у м Берлін ФРН одразу вирішив стати на захист Батьківщини, повернувся та добровільно пішов до лав ЗСУ. Не зважаючи на свій вік та стан здоров`я, приймав безпосередню участь в штурмових діях на передовій, солдатських окопах в Донецькій області, у відбитті агресії російських окупантів проти України.

Тому захисник вважає, що суд першої інстанції не надав доказам, наданим стороною захисту, належної правової оцінки, не проаналізував ці обставини з точки зору прямої належності до суб`єктивної сторони дій ОСОБА_8 .

Крім того, як зауважує апелянт, суд першої інстанції необґрунтовано дійшов до висновку про те, що обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , не встановлено. Так, обвинувачений є особою, раніше не судимою, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався, має постійне місце проживання, є військовослужбовцем ЗСУ, йому вже шостий десяток років, виключно з поганим станом здоров`я, який був документально підтверджений в результаті медичної перекомісії, з об`єктивних причин був вимушений відмовитися 15.01.2023 від виконання усного наказу командира.

Враховуючи наведене, захисник просить вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11.10.2024 щодо ОСОБА_8 скасувати, визнати його невинуватим і виправдати у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК та закрити кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши:

- захисника на підтримку доводів поданої ним апеляційної скарги, який в судовому засіданні просив вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.10.02024 щодо ОСОБА_8 скасувати, визнати його невинуватим, виправдати у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК, та закрити кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК;

- прокурора, яка заперечувала проти апеляційної скарги сторони захисту та просила залишити вирок без змін,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК при обставинах, встановлених вироком суду, правова кваліфікація його дій, вид та міра призначеного покарання - вірні та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.

Відповідно до положень статті 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно статей 85 та 86 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.ч.1,4 ст.95 КПК показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 та п.3 ч.2 ст.99 КПК, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати, зокрема, складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії.

Як убачається з матеріалів провадження, досудове розслідування, з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами проведені з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Істотних порушень закону, які б слугували підставою для скасування рішення суду першої інстанції не допущено, а висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК при зазначених у вироку обставинах відповідає матеріалам провадження та ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах.

Під час розгляду справи судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав, пояснивши, що до лав ЗСУ вступив добровільно, 01.01.2023 виїхав з Черкас до Соледара і відразу потрапив на бойові позиції, де перебував до 07.01.2023. Після того, як їх підрозділ залишив бойові позиції і відступив, їх роззброїли, перевозили з місця на місце. 15.01.2023 вишикували на плацу і зачитали наказ про висунення в район північної околиці населеного пункту Краснопопівка та зайняти рубіж оборони. Далі було оголошено, що ті хто незгоден, повинен вийти зі строю. Оскільки у нього була хвора нога, він вийшов зі строю та повідомив командира про неможливість виконання наказу за станом здоров`я, так як не міг ходити.

Незважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_8 , його вина у вчиненні злочину, за який його засуджено підтверджується дослідженими під час судового розгляду та наведеними у вироку наступними доказами.

Так, допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що є військовослужбовцем та 15.01.2023 був свідком того, як командир зачитував ОСОБА_8 та іншим солдатам наказ про зайняття до конкретної години оборонні позиції, на що частина солдат відмовилась, а частина поїхала на позиції. Це було в районі м. Краматорська. Оголошення наказу фіксувалось на відео, під час цього всі солдати були зі зброєю, бронежилетах, касках.

Свідок ОСОБА_11 повідомив, що він є військовослужбовцем, приблизно в січні 2023 року в районі м. Краматорськ, командир батальйону оголошував наказ, відповідно до якого необхідно було зайняти позиції для оборони, після чого частина військових погодились виконувати наказ, а частина відмовилась, чи був там присутнім ОСОБА_8 - не пам`ятає. Всі військові пройшли ВЛК та були придатними, у всіх була зброя.

Свідок ОСОБА_12 вказав, що проходив службу на посаді старшого офіцера, 15.01.2023 у м. Краматорськ під час оголошення бойового розпорядження була відмова підрозділу від виконання наказу командира, серед яких також був і ОСОБА_8 . Завдання було поставлено командиром бригади, озвучував його командир батальйону майор ОСОБА_9 , а він здійснював відеофіксацію. Під час відмови ОСОБА_8 не назвав об`єктивної причини відмови від виконання наказу.

Допитаний в якості свідка командир батальйону ОСОБА_9 суду пояснив, що був свідком непокори ОСОБА_8 , та за його участю проводився слідчий експеримент. Подія відбувалась в одній із частин у м. Краматорськ, де було озвучено бойове розпорядження першій стрілецькій роті, яке він особисто оголошував, при цьому було застосовано відеофіксацію. Завдання полягало у зайнятті позиції для майбутнього здійснення оборони. Частина військовослужбовців відмовилась виконувати наказ, а частина виконала. Перед цим рота відмовилась виконувати свої обов`язки та залишила свої позиції, у зв`язку з чим їх було направлено на лікарську комісію, після чого було оголошено наказ. Військові тимчасово перебували у ізоляторі тимчасового утримання, а їх зброя перебувала у відповідному місці. Ті військовослужбовці, хто погодився виконати наказ отримали зброю.

Аналогічні пояснення свідок ОСОБА_9 надавав і під час слідчого експерименту, проведеного за його участю на досудовому розслідуванні 15.01.2023, зазначивши, приблизно о 13.35 годин 15.01.2023 він перебував на території військового містечка в/ч НОМЕР_4 , де тимчасово перебувала в/ч НОМЕР_1 , оголосив військовослужбовцям, серед яких був і ОСОБА_8 письмове бойове розпорядження командира тактичної групи «Соледар» про необхідність переміщення у певне місце для заняття позицій оборонного характеру. Приступити до виконання вказаного завдання військовослужбовці 1 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону повинні були негайно з моменту оголошення вказаного бойового розпорядження. Бойове розпорядження не пов`язано було із веденням штурмових дій, а передбачало лише зайняття оборонної позиції. Отримавши цей наказ військовослужбовець ОСОБА_8 відкрито, в умовах воєнного стану, відмовився його виконувати, при цьому не повідомивши причини, через які він відмовляється виконувати наказ (протокол слідчого експерименту від 15.01.2023 з додатком, т.1 а.п.58-61).

Відповідно до вимог ст. 615 КПК, судом першої інстанції було переглянуто відеозаписи допитів свідка ОСОБА_13 , який рахується безвісті зниклим, та свідка ОСОБА_14 .

Відповідно наданого відеозапису, свідок ОСОБА_13 зазначив, що на подвір`ї військової частини у АДРЕСА_3 їх вишикував комбат, оголосив бойове розпорядження про висування на певну позицію, у зв`язку з чим 37 військовослужбовців відмовились, а приблизно 20 військовослужбовців погодились. Також ОСОБА_13 зазначив, що особисто знає військовослужбовців його взводу та назвав їх прізвища. Військовослужбовці відмовлялись у зв`язку з морально-психологічним станом та через недовіру командирам. Наказ був чітким та зрозумілим.

Свідок ОСОБА_14 пояснив, що перебував по вул. Паркова в м. Краматорськ під час оголошення майором ОСОБА_15 наказу про необхідність висунення в район населеного пункту Краснополівки, а частина військових відмовилась виконувати наказ.

Крім наведених пояснень обвинуваченого та свідків, приймаючи рішення про доведеність вини ОСОБА_8 за ч.4 ст.402 КК, судом першої інстанції було враховано письмові докази, долучені до матеріалів провадження, зокрема:

- протокол про зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-кінозйомки, відеозапису від 15.01.2023 з додатком до нього, предметом зняття є відеозапис з назвою «VID_20230115_135507» тривалістю 06 хв. 12 сек., який створено 15.01.2023 та скопійований на цифровий носій інформації CD-диск. При досліджені відеозапису встановлено, що в присутності свідка ОСОБА_12 було відтворено зміст відеозапису, під час чого встановлено факт надання усного наказу командиром 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_9 . Відеофіксацію події свідок ОСОБА_12 здійснював на свій мобільний телефон (т.1 а.п. 41-44);

- довідку військово-лікарської комісії від 12.01.2023 за № 374, відповідно до якої молодший сержант військової служби за призовом ОСОБА_8 , за результатами проведення 12.01.2023 медичного огляду військово-лікарської комісії в/ч НОМЕР_5 має захворювання, що не пов`язані з проходженням військової служби: незріла катаракта лівого ока при гостроті зору 0,3; хронічну вертеброгенну цервікалгію в стадії ремісії, визнаний придатним до військової служби (т.1 а.п.26);

- довідку військово-лікарської комісії від 08.11.2023 за № 2318, відповідно до якої молодший сержант військової служби за призовом ОСОБА_8 , за результатами проведеного 08.11.2023 медичного огляду гарнізонною ВЛК в/ч НОМЕР_6 має захворювання, що пов`язане з проходженням військової служби: варикозна хвороба нижніх кінцівок баз ознак венозної недостатності; має захворювання, що не пов`язане з проходженням військової служби:центральна серозна хоріоретинальна дистрофія сітківки обох очей.

На підставі статті 26Б графи ІІ Розкладу хвороб: обмежено придатний до військової служби.

Непридатний до служби у ДШВ, плавскладі, морській піхоті, спецспорудах.

Придатний до служби у частинах (підрозділах) забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах (т.2 а.п.131).

Колегія судів зауважує, що основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 402 КК є встановлений у Збройних Силах України, інших військах та військових формуваннях України порядок підлеглості в управлінні військами з метою забезпечення їхньої постійної боєготовності та боєздатності, нормального виконання військовими частинами та підрозділами покладених на них завдань. Додатковим факультативним об`єктом можуть бути безпека держави, власність, довкілля.

Під наказом розуміється одна з форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або невчинення підлеглим (групою підлеглих) певних дій по службі.

Так, відповідно до п. 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Згідно з ч. 2 ст. 41 КК наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до п. 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 402 КК полягає у вчиненні діяння у вигляді відкритої відмови виконати законний наказ начальника (непокора), коли підлеглий відкрито та категорично заявляє, що не виконуватиме наказ, або у вчиненні іншого умисного невиконання наказу.

Склад цього кримінального правопорушення є формальним, тобто закінченим його слід вважати з моменту вчинення діяння, а саме з моменту відкритої відмови виконати наказ або з моменту умисного його невиконання.

Суб`єктивна сторона непокори характеризується виною у формі прямого умислу. Умисел на невиконання наказу може виникнути у винної особи як у момент отримання наказу, так і пізніше. Ставлення винного до наслідків непокори (ч.2 ст.402 КК) характеризуються, зокрема, і необережністю. Мотиви можуть бути різними і для кваліфікації цього кримінального правопорушення значення не мають.

Оцінивши зазначені у вироку докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні непокори, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненої в умовах воєнного стану та правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.4 ст. 402 КК.

Підстав вважати недопустимими докази у кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов висновку про винність ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено, апеляційний суд не знаходить, адже суд першої інстанції, згідно із положеннями ст. 94 КПК, під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

На переконання колегія суддів покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 узгоджуються між собою та підтверджуються письмовими доказами, яким судом надано належну оцінку, а тому правомірно покладені в основу вироку суду. При цьому підстав ставити під сумнів правдивість показань зазначених свідків не було у суду першої інстанції, та не вбачає таких підстав й апеляційний суд.

Отже, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.402 КК за обставин, встановлених судом першої інстанції та викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку у вироку.

З вироку убачається, що суд першої інстанції ретельно перевірив версію сторони захисту про неспроможність виконати ОСОБА_16 наказ командира через незадовільний стан здоров`я та не встановив підстав вважати, що існували будь-які перешкоди, які б об`єктивно унеможливлювали виконання ОСОБА_16 бойового завдання.

З матеріалів провадження вбачається, що згідно довідки військово-лікарської комісії від 12.01.2023 за № 374, молодший сержант військової служби за призовом ОСОБА_8 , за результатами проведення 12.01.2023 медичного огляду ВЛК в/ч НОМЕР_5 має захворювання, що не пов`язані з проходженням військової служби, а саме: незріла катаракта лівого ока при гостроті зору 0,3; хронічну вертеброгенну цервікалгію в стадії ремісії. На підставі ст.26 в, ст. 23 г графи Розкладу хвороб, графи ТДВ - придатний до військової служби (т.1 а.п.26).

Водночас, відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 08.11.2023 за №2318, на яку посилається в апеляційній скарзі сторона захисту, молодший сержант військової служби за призовом ОСОБА_8 , за результатами проведеного 08.11.2023 медичного огляду гарнізонною ВЛК в/ч НОМЕР_6 має захворювання, що пов`язане з проходженням військової служби: варикозна хвороба нижніх кінцівок баз ознак венозної недостатності; має захворювання, що не пов`язане з проходженням військової служби:центральна серозна хоріоретинальна дистрофія сітківки обох очей.

На підставі статті 26Б графи ІІ Розкладу хвороб: обмежено придатний до військової служби.

Непридатний до служби у ДШВ, плавскладі, морській піхоті, спецспорудах.

Придатний до служби у частинах (підрозділах) забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах (т.2 а.п.131).

Згідно з вимогами п. 1.1 Розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (в редакції на момент обстеження обвинуваченого), медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови).

Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону (далі - інші військові формування), у мирний час та під час дії особливого періоду.

Згідно п.п. 6.35 розділу 6 Положення, у воєнний час лікування військовослужбовців має бути закінчене у військовому лікувальному закладі (солдатів, матросів, сержантів і старшин - у батальйонах (командах) видужуючих). У виняткових випадках військовослужбовцям може бути надана відпустка за станом здоров`я на 30 календарних днів. За постановою ВЛК відпустка за станом здоров`я може бути продовжена на такий самий строк, а за відповідних медичних показань - повторно продовжена ще на 30 календарних днів. Постанова ВЛК про продовження відпустки за станом здоров`я записується в книгу протоколів засідань ВЛК та в довідку ВЛК, на підставі якої була надана перша відпустка за станом здоров`я, і підписується головою, членами комісії (не менше двох), секретарем комісії та скріплюється гербовою печаткою.

Якщо після продовження відпустки за станом здоров`я військовослужбовець не може приступити до виконання службових обов`язків, то він оглядається ВЛК для визначення ступеня придатності до військової служби.

Відповідно до п. 6.11 розділу 6 Положення постанова ВЛК про потребу військовослужбовця у відпустці за станом здоров`я приймається після закінчення стаціонарного лікування в разі, коли для повного відновлення функції і працездатності необхідний термін - не менше 30 календарних днів. Постанова про потребу у відпустці за станом здоров`я оформлюється довідкою ВЛК, яка підлягає контролю штатною ВЛК (без затвердження).

Пунктом 20.3 глави 20 Положення передбачено, що за результатами медичного огляду військовослужбовців та інших контингентів ВЛК приймаються постанови із зазначенням у ній висновку: придатний, непридатний, потребує, обмежено придатний до військової служби, тимчасово непридатний, тощо.

Отже зміст довідки військово-лікарської комісії № 374 від 12.01.2023 однозначно свідчить про те, що ОСОБА_8 за станом здоров`я може виконувати обов`язки військової служби і підстав для надання йому звільнень, відпусток чи направлення на додаткові обстеження або лікування відсутні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи сторони захисту про неможливість виконання ОСОБА_8 бойового наказу через незадовільний стан здоров`я зводяться лише до суб`єктивної оцінки обвинуваченим стану свого здоров`я на момент події - 15 січня 2023 року, та незгоди з висновком військово-лікарської комісії № 374 від 12.01.2023.

Дослідивши наявну в матеріалах кримінального провадження медичну документацію щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , зокрема довідку військово-лікарської комісії № 374 від 12.01.2023 (т.1 а.п.26) та довідку військово-лікарської комісії № 2318 від 08.11.2023 (т.2 а.п.131), суд першої інстанції визнав їх такими, що не спростовують вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, оскільки зафіксовані наданою медичною документацією факти станом на 15 січня 2023 року, тобто, на момент відмови обвинуваченого від виконання бойового наказу, не давали підстав стверджувати, що виявлені порушення стану здоров`я обвинуваченого перешкоджали йому виконувати бойове завдання або свідчили про його непридатність до військової служби, з чим колегія суддів погоджується та вважає такі висновки суду першої інстанції обґрунтованими та такими, що відповідають фактично встановленим обставинам справи.

Твердження захисника про те, що військово-лікарська комісія 12.01.2023, не дочекавшись заключення рентгенограми від 13.01.2023, відповідно до якої у ОСОБА_8 виявлено субхондральний склероз суглобової поверхні, остеофіти надколінника, агостенію міжмищелкового возвишення, передчасно склала довідку про придатність обвинуваченого до військової служби, не врахувавши ті обставини, що за такими діагнозами особа відповідно до ст. 61 Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби, яка є Додатком 1 до Положення про військово-лікарську експертиз в Збройних силах України, відноситься до категорії непридатних до військової служби, не заслуговують на увагу.

Згідно ст. 61 Додатку 1 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (станом на 15.01.2023) особи, які мають захворювання: артрози та інші ураження суглобів М15-М19, М22-М25 (поліартроз, коксартроз, гонартроз, інші артрози, ураження надколінка, внутрішньосуглобові ураження коліна та інших суглобів); хвороби м`яких тканин М60-М79 (хвороби та ураження м`язів, синовіальної оболонки та сухожилків, бурсопатії, ентезопатії, ураження плеча; остеопатії і хондропатії М80-М94 (остеопороз кісток з патологічним або без патологічного перелому, остеомаляція у дорослих, уповільнене зрощення перелому, стресові переломи, фіброзна дисплазія кісток, остеомієліт, остеонекроз, хвороба Педжета, юнацькі остеохондрози кісток (крім хребта), інші остеохондропатії та ураження хряща), зі значними порушеннями функцій - непридатні до військової служби з виключенням з військового обліку; з помірними порушеннями функцій - непридатні до військової служби в мирний час, обмежено придатні у воєнний час; з незначними порушеннями функцій - непридатні до військової служби в мирний час, обмежено придатні у воєнний час; за наявності об`єктивних даних без порушень функцій придатні до військової служби.

Колегія суддів зауважує, що згідно п.п.6.8-6.10 Розділу 6 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (станом на 15.01.2023), огляд лікарями військовослужбовців, направлених на ВЛК для вирішення питання про потребу у відпустці за станом здоров`я або у звільненні від виконання службових обов`язків, проводиться за медичними показаннями.

При медичному огляді військовослужбовців метод індивідуальної оцінки придатності їх до військової служби повинен застосовуватись у кожному випадку. ВЛК враховує їх вік, освіту, військовий фах, підготовку, досвід, фактичну працездатність, спрямованість до подальшого проходження військової служби, думку командування і начальника медичної служби військової частини, викладені у службовій та медичній характеристиках, та можливість подальшого проходження військовослужбовцем військової служби на посаді, яка найбільше відповідає стану його здоров`я.

Медичний огляд військовослужбовців, які отримали захворювання, травми (поранення, каліцтва, контузії), з метою визначення ступеня придатності до військової служби проводиться при визначеному лікарсько-експертному наслідку (результаті) захворювання, травми (поранення, каліцтва, контузії).

Отже, відповідно до вимог чинного законодавства, висновок про ступінь придатності військовослужбовця до військової служби встановлюється виключно рішенням військово-лікарської комісії за результатами медичного огляду особи. Заключення Ro-графії, на яке посилається захисник, відповідно до якого лікарем-рентгенологом КНП Добропільська ЛІЛ у обвинуваченого ОСОБА_8 12.01.2023 на рентгенограмі лівого колінного суглоба визначається загострення міжмищелкового возвишення, остеофіти надколінника, субхондральний склероз суглобової поверхні, не дає підстави стверджувати, що обвинувачений ОСОБА_8 15 січня 2023 року за своїм станом здоров`я не міг виконувати бойове завдання, а також про непридатність до військової служби останнього.

Не дає підстав для таких висновків і довідка про визнання ОСОБА_8 обмежено придатним до військової служби № 2318 від 08.11.2023, згідно якої у останнього встановлено наявність зовсім інших діагнозів, а саме: варикозна хвороба нижніх кінцівок без ознак венозної недостатності та центральна серозна хоріоретинальна дистрофія сітківки обох очей.

Водночас апеляційний суд зазначає, що під час вчинення інкримінованого злочину обвинувачений ОСОБА_8 жодних скарг на стан свого здоров`я не заявляв. Доказів того, що останній звертався за медичною допомогою з будь-якими заявами щодо свого неналежного стану здоров`я до командування чи медичної частини у період з 12.01.2023 по 15.01.2023 стороною захисту суду надано не було. При цьому суд аргументовано не прийняв до уваги наведені у довідці № 2318 від 08.11.2023 відомості про обмежену придатність до військової служби обвинуваченого ОСОБА_8 , пославшись на те, що станом на 15 січня 2023 року ОСОБА_8 був придатним до військової служби, тоді як довідкою № 2318 від 08.11.2023 зафіксовано його стан здоров`я саме на листопад 2023 року, а не на час відмови від виконання ним бойового наказу.

Враховуючи викладене, оцінюючи сукупність досліджених доказів в їх взаємозв`язку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що вина ОСОБА_8 за ч.4 ст.402 КК знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, а апеляційні доводи захисника про те, що вина обвинуваченого не доведена належними та допустимими доказами, є неспроможними та задоволенню не підлягають.

Будь-яких даних, які б свідчили про необ`єктивність, упередженість органів розслідування або суду під час апеляційного перегляд справи не встановлено.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

З огляду на вищезазначене, судом першої інстанції з достатньою повнотою перевірено всі доводи обвинуваченого та його захисника в судовому засіданні, зроблено аналіз доказів. У своїх висновках суд навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відхилив інші та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, з чим погоджується й колегія суддів.

При цьому, суд дотримався вимог ст. 10 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання сторін кримінального провадження вирішені судом у відповідності до вимог КПК.

Суд першої інстанції, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК.

Фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_8 отримано в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. Тому ці дані в силу ст. 84 КПК є доказами у кримінальному провадженні.

Вищенаведені докази перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та їх обґрунтовано покладено в основу вироку, оскільки вони є належними, допустимими та достатніми.

Отже підстав для закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК щодо ОСОБА_8 за ч.4 ст.402 КК, на чому наполягає сторона захисту, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Аналізуючи вимоги апеляційної скарги захисника про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються визнання окремих обставин такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого та про призначення обвинуваченому занадто суворого покарання, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК та роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Зміст оскаржуваного вироку свідчить про те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК відносяться до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується посередньо, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до вимог ст.ст.66, 67 КК, судом не встановлено.

Отже, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, обставини скоєння кримінального правопорушення та відношення ОСОБА_8 до скоєного, суд першої інстанції дійшов правильних обґрунтованих висновків, що для виправлення винного та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, на строк, наближений до мінімального, передбаченого санкцією ч.4 ст.402 КК шість років, що є наближеним до мінімального розміру покарання.

Вимогами ч.ч.1,2 ст. 66 КК передбачено, що при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються:

1) з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення;

2) добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди;

2-1) надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення;

3) вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім;

4) вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності;

5) вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин;

6) вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність;

7) вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого;

8) вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності;

9) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, поєднане з вчиненням кримінального правопорушення у випадках, передбачених цим Кодексом.

При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Обставини, на які посилається захисник в апеляційний скарзі, а саме те, що ОСОБА_8 є військовослужбовцем, має постійне місце проживання, його вік та стан здоров`я, на переконання апеляційного суду, не є підставою для визнання їх такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого.

Натомість дані про те, що ОСОБА_8 раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності на притягався, є особою, раніше не судимою, після початку повномасштабного вторгнення росії на територію України добровільно пішов до лав ЗСУ, приймав участь у бойових діях - були враховані судом першої інстанції в сукупності з іншими обставинами при призначенні обвинуваченому покарання.

Таким чином, всупереч твердженням захисника, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_17 покарання судом першої інстанції належним чином враховані усі обставини по справі, а тому, на думку апеляційного суду, призначене обвинуваченому покарання - є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінального процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, судом апеляційної інстанції по справі не встановлено.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, а вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня щодо ОСОБА_8 є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК, підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_8 , за ч.4 ст.402 КК - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4