ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2639/24 Справа № 331/2678/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000097, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Микільське Оріхівського району Запорізької області, українця, громадянина України, який має повну середню освіту, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей не має, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 19.06.2015 Гуляйпільським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до 2 років позбавлення волі. На підставі ст.ст. 75, 76, 104 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

- 08.04.2019 Бердянським міським судом Запорізької області за ч. 1 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до 6 місяців арешту;

- 18.10.2019 Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі. 10.12.2021 звільнений у зв`язку із відбуттям строку покарання;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

в режимі відеоконференції

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України і призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 09 квітня 2024 року по 04 червня 2024 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 3 100 (три тисячі сто) гривень у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Цим вироком ОСОБА_6 визнано винним за наступних обставин.

06.03.2024 приблизно о 18 годині 00 хвилин ОСОБА_6 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, діючи повторно, перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_3 , під приводом здійснення телефонного дзвінка, попросив у раніше незнайомого йому ОСОБА_9 мобільний телефон.

У подальшому, потерпілий ОСОБА_9 , будучи введеним в оману, при цьому помилково впевненим в правдивості та добросовісності дій з боку ОСОБА_6 , надав йому власний мобільний телефон марки «РОСО Х3» в корпусі Shadow Gray 6GB RAM 64 GB ROM, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , вартість якого складає 3 100,00 гривень з сім-картою мобільного оператора «Lifecell» НОМЕР_3 , яка для потерпілого матеріальної цінності не представляє, після чого ОСОБА_6 . скориставшись тим, що ОСОБА_9 відволік свою увагу, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись отриманим майном на власний розсуд, чим спричинив матеріальну шкоду ОСОБА_9 на суму 3 100,00 гривень.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном, шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно.

В апеляції:

- захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини ОСОБА_6 та правильності кваліфікації дій останнього, просить вирок суду змінити в частині призначення покарання та призначити ОСОБА_6 покарання із випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном 1 рік.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що при призначенні покарання, судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_6 визнав свою вину, щиро розкаявся, є сиротою з дитинства, внутрішньо переміщеною особою, яка не має офіційного працевлаштування, але до затримання був зайнятий на будівництві фортифікаційних споруд, що характеризує останнього як особу, що за збігом обставин знаходиться в складній особистій життєвій ситуації, що свідчить, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого, а тому вирок суду підлягає зміні.

В запереченнях на апеляційну скаргу, прокурор Вознесенської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_10 просить апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду без змін. Прокурор вважає, що підстави для зміни вироку, які зазначені в апеляційній скарзі, відсутні.

Заслухавши обвинуваченого та його захисника, які кожен окремо і разом підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги захисника, просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду стосовно доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінальних правопорушень та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 190 КК України, в апеляційній скарзі захисника не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_6 менш суворого покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, не є переконливими.

Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував особу обвинуваченого, який неодружений, на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей немає, офіційно не працевлаштований, згідно пояснень до затримання був зайнятий на будівництві фортифікаційних споруд, раніше неодноразово засуджений за вчинення корисливих кримінальних правопорушень, відбував покарання у вигляді позбавлення волі, однак належних висновків не зробив, і знову вчинив корисливий злочин, жодних матеріалів, які б свідчили про можливість зміни поведінки обвинуваченого без реального відбування покарання суду не надані.

Суд першої інстанції також врахував обставину, що пом`якшує покарання, саме щире каяття, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Таким чином, при призначенні покарання, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у розмірі, наближеному до мінімального, передбаченого санкцією злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, у виді двох років обмеження волі, вважаючи таке покарання необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З таким видом і розміром призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_6 погоджується й колегія суддів, оскільки саме таке покарання є достатнім та необхідним для досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України.

При цьому, судом першої інстанції, при призначенні покарання також було розглянуто і варіанти призначення інших видів покарання, зокрема, обґрунтовано було зазначено, що покарання у вигляді штрафу та виправних робіт не можуть бути призначені, оскільки обвинувачений не має офіційного джерела доходу, а покарання у вигляді позбавлення волі, суд вважав занадто суворим.

Що стосується посилання захисника на те, що судом не були враховані усі пом`якшуючі обставини, зокрема те, що ОСОБА_6 визнав свою вину, щиро розкаявся, є сиротою з дитинства, внутрішньо переміщеною особою, яка не має офіційного працевлаштування, але до затримання був зайнятий на будівництві фортифікаційних споруд, що характеризує останнього як особу, що за збігом обставин знаходиться в складній особистій життєвій ситуації, то ці обставини в сукупності були враховані судом першої інстанції та їм була надана відповідна оцінка при призначенні розміру та виду покарання.

За загалом вище наведеного, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст. 69, 75 КК України, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі його захисника, колегія суддів не знаходить.

Таким чином, суд першої інстанції врахував всі обставини по справі, в тому числі й ті, на які посилається захисник в своїй апеляції, та призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, яке відповідає особі винного, і яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та яке не є занадто суворим.

Також зважається на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З врахуванням наведеного, призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а тому підстав для його пом`якшення, не вбачається.

З огляду на вище наведене, апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000097, щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченому, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4