20.02.25
Провадження № 1-в/635/24/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року с-ще Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції),

засудженого - ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі Харківського району суду Харківської області клопотання засудженого:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Слав`янськ, Донецької області, українця, громадянина України, не одруженого, має неповну вищу освіту, який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Темнівській виправна колонія (№100)», засудженого вироком Апеляційного суду Харківської області

від 31.03.2003 року за п.п. 1, 2, 4, 6, 9 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 194, ст. 70 КК України

до довічного позбавлення волі,

в порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України щодо питань про всякого роду сумнівів і протиріччя,

що виникають при виконанні вироку,

ВСТАНОВИВ:

До Харківського районного суду Харківської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 в порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України щодо розгляду питання про всякого роду сумнівів і протиріччя, що виникають при виконанні вироку. В обґрунтування свого клопотання засуджений ОСОБА_5 зазначив, що на даний час він перебуває в ДУ «Темніківській

виправній колонії (№100)», де фактично відбуває покарання за вироком Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року яким його було засуджено за п.п. 1, 2, 4, 6, 9 ч. 2

ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 194, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі. 14 жовтня 2003 року Верховним Судом України вирок був залишений без змін. Початок строку тримання рахується з 13 грудня 2001 року. З 13 грудня 2016 року ДУ «Темнівська

виправна колонія (№100)» виконувала вирок з видом кримінального покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Даний вид кримінального покарання не мав перспективи

до звільнення. Вважає позбавлення його волі в період з 13 грудня 2016 року незаконним тому,

що вид кримінального покарання не відповідає приписам чинним міжнародним договорам, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України. Станом на даний час він відбув більше ніж 15 років, а саме 23 роки позбавлення волі. На підставі викладеного, вважає, що вирок від

31 березня 2003 року Апеляційного суду Харківської області не відповідає міжнародним договорам, вимогам чинного законодавства України та просить звільнити його з місць ув`язнення.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції засуджений ОСОБА_5 підтримав своє клопотання, просив задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені

у клопотанні.

Захисник ОСОБА_4 в судовому засіданні в повному обсязі підтримав клопотання засудженого ОСОБА_5 та просив задовольнити у повному обсязі.

Прокурор у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання засудженого.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 31 березня 2003 року Апеляційним судом Харківської області ОСОБА_5 засуджено за п.п. 1, 2, 4, 6, 9 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 194, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 14 жовтня 2003 року вирок Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року - залишено без змін.

Суд при постановленні вироку засудженому ОСОБА_5 призначив покарання

у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.

02 грудня 2021 року Європейський суд з прав людини ухвалив остаточне рішенні у справі «Сьомак та інші проти України» яким констатував порушення щодо ОСОБА_5 (заява

№ 17745/21) ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення. Посилаючись на вказане рішення, засуджений ОСОБА_5 звернувся до Великої Палати Верховного Суду із заявою про перегляд оскаржуваного судового рішення щодо нього за виключними обставинами, у якій просив скасувати ухвалене рішення та постановити нову ухвалу. При цьому у своїй заяві засуджений також посилається на Рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року

№ 6-р(ІІ)/21 та вважає, що висновки викладені у цьому рішенні свідчать про незаконність призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі. Велика Палата Верховного Суду відмовила ОСОБА_5 у відкритті провадження, посилаючись на ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК України про те, що судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянут

за виключними обставинами, однією з яких є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом. 02 грудня 2021 року Європейський суд з прав людини у справі «Сьомак

та інші проти України» встановив порушення Україною ст. 3 Конвенції щодо деяких осіб, зокрема і ОСОБА_5 (заява № 17745/21), стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення. Загальні принципи, яких дотримувався Європейський суд з прав людини при ухваленні рішення,

а саме оцінка та аналіз наведених ним фактів, констатований зміст порушень Конвенції

та визнання встановлення порушення достатньою справедливою сатисфакцією, свідчать про допущення щодо ОСОБА_5 таких порушень гарантованих Конвенцією прав, які за цих обставин неможливо відновити у вигляді того стану чи становища, що існували до вчинення порушень. У таких випадках засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування моральної шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру. Виконання цих заходів покладається на компетентні органи державної влади. Щодо ОСОБА_5 таке повне відновлення попереднього юридичного стану не є можливим, оскільки Європейський суд з прав людини

у рішенні від 02 грудня 2021 року у справі «Сьомак та інші проти України» констатував порушення Конвенції лише щодо довічного ув`язнення без перспективи звільнення та не зробив висновку про порушення конвенційних прав заявника під час розгляду в судах справи щодо нього.

Крім того, необхідно зазначити, що згідно ст.152 КВК України, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закону України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Кримінальним кодексом України, передбачені окремі види покарань, які утворюють певну їх систему, яка закріплені у ст. 51 КК України у формі встановленого законом і обов`язкового для суду вичерпного переліку видів покарань, які розташовані у певному порядку - відповідно

до ступеня їх суворості. Так, ст. 51 КК України серед інших видів покарань визначені два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

У відповідності зі ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Згідно ст. 4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

Виходячи із Кримінального процесуального кодексу України, можливість звільнення від відбування покарання може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Разом з тим, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Згідно ч. 1, 2 ст. 87 КК України, помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Крім того, зі змісту ч. 7 ст. 151 КВК України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним

не менше двадцяти років призначеного покарання.

На час розгляду клопотання засудженого ОСОБА_5 , в національному законодавстві України відсутній механізм звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, окрім

як помилування, та наявності серйозного захворювання, несумісного з триманням під вартою.

На теперішній час засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання за вироком Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2003 року, а тому, вказаний вирок суду

на теперішній час виконується.

Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення

у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання

про помилування «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання

(ч. 7 ст. 151КВК України). Таким правом може скористатися і засуджений ОСОБА_5 .

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09 липня 2013 року

в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення

в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при по життєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 369-372, 376, 537-539 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_5 поданого до суду в порядку

п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України щодо питань про всякого роду сумнівів і протиріччя, що виникають при виконанні вироку - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення через Харківський районний суд Харківської області.

Суддя ОСОБА_7