Справа № 944/1879/24
Провадження №1-кп/944/911/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.12.2024м.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Яворові обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 березня 2024 року за № 0000392 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Миртюки Стрийського району Львівської області, українця, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не одруженого, із середньою спеціальною освітою, військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 , посада стрілець-оператор 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу 7 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону, військове звання солдат, раніше судимого, останній раз 12 листопада 2024 року Шевченківським районним судом міста Львова за ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України до покарання, із застосуванням ст.59-1 Кримінального кодексу України, у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України,

встановив:

ОСОБА_4 під час проходження військової служби за мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не маючи наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби, самовільно залишив розташування Військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_3 та в період часу з 25 січня 2024 року до 29 березня 2024 року був відсутній на службі без поважних причин і не виконував свої службові обов`язки, в умовах воєнного стану.

Своїми умисними діями, які виразились у самовільному залишенні військової частини, вчиненому військовослужбовцем (крім строкової служби), в умовах воєнного стану, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України.

Обвинувачений ОСОБА_4 в ході судового розгляду справи свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, надав пояснення, аналогічні обставинам, викладеним в обвинувальному акті. В судовому засіданні також пояснив, що відсутність на військовій службі у вказаний період пов`язана із тим, що він поїхав на похорон до друга, після чого залишився дома. На військову службу пішов добровільно, про що не шкодує. Водночас, зі служби пішов, через несправедливе, на його переконання, ставлення командування. В іншу частину щодо переведення не звертався. На даний час бажає повернутися на військову службу. У вчиненому розкаявся, просив його суворо не карати та призначити мінімальне покарання.

Обвинувачений та прокурор в судовому засіданні не заперечували фактичних обставин кримінального провадження і не заперечили проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються.

При цьому, судом встановлено, що всі учасники кримінального провадження правильно розуміють зміст фактичних обставин кримінального провадження і немає сумнівів у добровільності їхніх позиції.

У зв`язку з викладеним, на підставі ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України, за згодою учасників судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються.

Також, з врахуванням викладеного, суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують його особу.

Крім того, учасникам кримінального провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення доведена, його дії правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України як дії, які виразились у самовільному залишенні військової частини, вчиненому військовослужбовцем (крім строкової служби), в умовах воєнного стану.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання, суд враховує дані про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, має непогашену судимість, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, за місцем проходження військової служби характеризується посередньо, а також ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Як обставини, які пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 Кримінального кодексу України суд визнає щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які відповідно до ст. 67 Кримінального кодексу України обтяжують покарання, судом не встановлено.

Також суд зазначає, що у зв`язку із набранням 27 січня 2023 року чинності Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13 грудня 2022 року, посилено кримінальну відповідальність за вчинення військових кримінальних правопорушень, та обмежено застосування ст. ст. 69, 75 Кримінального кодексу України у випадках засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 Кримінального кодексу України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Тобто вказаний Закон вносить зміни до статей 69 та 75 Кримінального кодексу і виключає можливість призначення більш м`якого покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, враховуючи те, що в умовах воєнного стану обвинуваченим ОСОБА_4 було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України, відсутні правові підстави застосування положень ст. 69 та ст. 75 Кримінального кодексу України.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідно до ст. 50 Кримінального кодексу України необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, здійснення виховного впливу та попередження вчинення ОСОБА_4 нових кримінальних правопорушень, є призначення йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі строком 5 років.

Також суд встановив, що вироком Шевченківського районного суду міста Львова від 12 листопада 2024 року у справі № 466/8592/23 ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання, застосувавши ст. 59-1 Кримінального кодексу України, у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік.

Відповідно до ч. 4 ст.70 Кримінального кодексу України за правилами, передбаченими в частинах першій третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст.70 Кримінального кодексу України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Беручи до уваги те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України, було вчинене ОСОБА_4 до ухвалення Шевченківським районним судом міста Львова від 12 листопада 2024 року, суд при призначенні покарання ОСОБА_4 керується положеннями ч. 4 ст. 70 Кримінального кодексу України та призначає остаточне покара ння шляхом поглинання менш суворого покарання за вироком Шевченківського районного суду міста Львова від 12 листопада 2024 року у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік більш суворим покарання за цим вироком у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років.

Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 366, 371, 373, 374, 381, 382 Кримінального процесуального кодексу України,

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років.

На підставі частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України шляхом поглинання менш суворого покарання за вироком Шевченківського районного суду міста Львова від 12 листопада 2024 року у справі № 466/8592/23 у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік, більш суворим покарання за цим вироком, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з часу приведення цього вироку до виконання.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 349 Кримінального процесуального кодексу України, до Львівського апеляційного суду через Яворівський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1