Справа № 738/491/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/403/25
Категорія - про приведення вироку у відповідність до нового закону, який звільняє від покарання або пом`якшує його. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

08 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові апеляційну скаргу прокурора Корюківської окружної прокуратури ОСОБА_7 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 10 березня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою задоволено клопотання Державної установи «Менська виправна колонія (№91)» про приведення вироків суду щодо засудженого ОСОБА_8 у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року.

На підставі ч. 2 ст. 74 КК України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнений від призначеного вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2013 року за ч. 3 ст. 185 КК України покарання;

з вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2014 року виключено посилання на епізод за 14 січня 2014 року, за яким сума викраденого майна становила 600 гривень, а ОСОБА_8 звільнений від кримінальної відповідальності за вчинене правопорушення, у зв`язку з усуненням карності діяння;

з вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 липня 2014 року виключено посилання на епізоди: «в ніч з 10.03.2014 на 11.03.2014», за яким сума викраденого майна становила 1 100 грн., «17.03.2014 в період часу з 08.30 год по 18.30 год», за яким сума викраденого майна становила 550 грн., «в період часу з 19.00 год. 31.03.2014 по 09.00 год. 01.04.2014», за яким сума викраденого майна становила 1 000 грн., «в період часу з 03.03.2014 по 21.03.2014», за яким сума викраденого майна становила 1 000 грн., а ОСОБА_8 звільнений від кримінальної відповідальності за вчинене правопорушення, у зв`язку з усуненням карності діяння;

на підставі ч. 2 ст. 74 КК України ОСОБА_8 звільнений від призначеного вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2014 року за ч. 3 ст. 185 КК України покарання;

з вироку Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 серпня 2014 року виключено посилання на епізоди: «12.08.2013 в період часу з 18.00 год до 19.00 год», за яким сума викраденого майна становила 180 грн., «18.09.2013 в період часу з 12.00 год до 15.00 год», за яким сума викраденого майна становила 930 грн., «24.09.2013 в період часу з 12.00 год до 17.20 год», за яким сума викраденого майна становила 320 грн., «грудень 2013», за яким сума викраденого майна становила 490 грн., «з 16.00 год. 01.03.2013 по 17.30 год. 02.03.2013», за яким сума викраденого майна становила 460 грн., а ОСОБА_8 звільнений від кримінальної відповідальності за вчинене правопорушення, у зв`язку з усуненням карності діяння;

з вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2018 року виключити посилання на епізод, вчинений на початку жовтня 2017 року, за яким сума викраденого майна становила 1 144 грн. 60 коп., а ОСОБА_8 звільнити від кримінальної відповідальності за вчинене правопорушення, у зв`язку з усуненням карності діяння.

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що ухвала суду першої інстанції є такою, що суперечить нормам кримінально-виконавчого законодавства та винесена з порушенням вимог ст. 413 КПК України, у зв`язку з чим просить її змінити, та додатково в резолютивній частині ухвали вказати, що ОСОБА_8 слід вважати засудженим за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 357 КК України, до покарання призначеного вироками Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.11.2022 із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань за вказаним вироком та вироком Миколаївського апеляційного суду від 02.11.2021 вважати ОСОБА_8 засудженим до остаточного покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі.

Під час судового розгляду було встановлено, що за переліченими в ухвалі вироками ОСОБА_8 був визнаний винуватим у вчиненні діянь, предметом яких було майно, вартість якого не перевищувала 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Судом виключені посилання на вчинені кримінальні правопорушення за такими епізодами.

Разом з тим, резолютивна частина ухвали не містить посилання на те, за яким вироком, якими статтями та до якої міри покарання необхідно вважати засудженим ОСОБА_8 . Так, вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.11.2022 містить посилання на ч. 4 ст. 70 КК України в частині складання покарань за вироком від 13.07.2021, який був змінений ухвалою апеляційного суду від 02.11.2021, до якого також було приєднано покарання за правилами ст. 71 КК України, за вироком від 26 березня 2018 року, окремий епізод якого був предметом розгляду Менського районного суду.

Незважаючи на те, що судом прийнято правильне рішення в частині звільнення ОСОБА_8 від певної частини епізодів, вчинених правопорушень, рішення про подальше виконання покарання, призначеного на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, фактично прийняте не було, що свідчить про неправильне застосування Законом України про кримінальну відповідальність, а саме, незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Заслухавши доповідача, прокурора, який просив ухвалу суду змінити, визначивши в резолютивній частині ухвали порядок подальшого виконання вироку та остаточний строк покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, який належить відбувати ОСОБА_8 , перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

За змістом ч. 2 ст. 74 КК України особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року (справа№278/1566/21), зміна в ст. 51 КУпАП, яка стосується збільшення розміру коефіцієнта неоподатковуваного мінімуму для кваліфікації відповідних діянь як адміністративного правопорушення, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння для діянь, предметом посягання яких було майно на суму, що не перевищує 2 неоподатковуваних мінімуму.

Кримінальна відповідальність за відповідною частиною ст. 185 КК настає під час вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка) у тому разі, якщо крадіжка майна не є дрібною.

Отже, діяння, вчинені як таємне викрадення чужого майна, якщо вартість цього майна не перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на момент їх вчинення, є дрібною крадіжкою і не є кримінально караними, що виключає кримінальну відповідальність, передбачену ст. 185 КК України.

Беручи до уваги викладене, фактична декриміналізація викрадення майна, вартість якого не перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, має зворотну дію в часі, оскільки поліпшує становище особи.

Неоподатковуваний мінімум доходів громадян - грошова сума розміром у 17 гривень, встановлена пунктом 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу, яка застосовується при посиланнях на неоподаткований мінімум доходів громадян в законах або інших нормативно-правових актах, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу для відповідного року.

Підпунктом 169.1.1 статті 169 передбачено, що податкова соціальна пільга дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом на 1 січня звітного податкового року, для будь-якого платника податку.

На момент вчинення ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, граничний розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України становив: у 2013 році - 1147 грн., у 2014 році - 1218 грн., у 2018 році - 1 600 грн.

З урахуванням викладеного, суд вірно прийшов до висновку, що ОСОБА_8 необхідно звільнити від покарання, призначеного вироком Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 квітня 2013 року, оскільки розмір вартості викраденого ним майна становить 315,30 грн., що менше двох неоподатковуваних мінімумів громадян на час вчинення правопорушення та є дрібною крадіжкою.

З цих же підстав, з вироку Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24 березня 2014 року необхідно виключити посилання на вчинене ОСОБА_8 кримінальне правопорушення по епізоду від 14 січня 2014 року, де вартість викраденого майна ним становить 600 грн., що менше двох неоподатковуваних мінімумів громадян на час вчинення правопорушення.

З вироку Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07 липня 2014 року, у зв`язку з усуненням караності діяння, необхідно виключити посилання на вчинені ОСОБА_8 кримінальні правопорушення по епізодах: «в ніч з 10.03.2014 на 11.03.2014» (вартість викраденого майна 1 100 грн.), «17.03.2014 в період часу з 08.30 год по 18.30 год» (вартість викраденого майна 550 грн.), «в період часу з 19.00 год. 31.03.2014 по 09.00 год. 01.04.2014» (вартість викраденого майна 1 000 грн.), «в період часу з 03.03.2014 по 21.03.2014» (вартість викраденого майна 1 000 грн.), так як вартість викраденого майна по кожному епізоду становить менше двох неоподатковуваних мінімумів громадян на час їх вчинення, звільнивши ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за їх вчинення, у зв`язку з усуненням караності діяння.

Крім того, ОСОБА_8 підлягає звільненню від покарання, призначеного Заводського районного суду міста Миколаєва від 05 серпня 2014 року за ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки розмір вартості викраденого ним майна у даному провадженні 830 грн., що менше двох неоподатковуваних мінімумів громадян на час вчинення правопорушення.

З вироку Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 серпня 2014 року необхідно виключити посилання на епізоди: «12.08.2013 в період часу з 18.00 год до 19.00 год» (вартість викраденого майна 180 грн.), «18.09.2013 в період часу з 12.00 год до 15.00 год» (вартість викраденого майна 930 грн.), «24.09.2013 в період часу з 12.00 год до 17.20 год» (вартість викраденого майна 320 грн.), «грудень 2013» (вартість викраденого майна 490 грн.), «з 16.00 год. 01.03.2013 по 17.30 год. 02.03.2013» (вартість викраденого майна 460 грн.), так як вартість викраденого майна по кожному епізоду складає менше двох неоподатковуваних мінімумів громадян на час їх вчинення, звільнивши ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за їх вчинення, у зв`язку з усуненням караності діяння.

З вироку Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 березня 2018 року виключити посилання на епізод, вчинений на початку жовтня 2017 року, за яким вартість викраденого майна визначена в сумі 1 144 грн. 60 коп., що становить менше двох неоподатковуваних мінімумів громадян на час вчинення правопорушення, звільнивши ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за його вчинення, у зв`язку з усуненням караності діяння.

Вірно вирішивши питання щодо усунення карності за вчинені ОСОБА_8 правопорушення, суд першої інстанції не вирішив питання про подальше виконання вироку суду, за яким засудженому було визначене остаточне покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, що є підставою для зміни оскаржуваного судового рішення, як про це слушно зауважив прокурор в апеляційній скарзі.

Так, вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2022 року ОСОБА_8 був засуджений за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Миколаївського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, остаточно ОСОБА_8 було призначено покарання у виді 5років 3 місяців позбавлення волі.

Вироком Миколаївського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року ОСОБА_8 був засуджений за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, з урахуванням положень ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за цим вироком, суд частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2018 року та остаточно призначив ОСОБА_8 покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2018 року ОСОБА_8 був засуджений за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у виді 3 років 9 місяців позбавлення волі. З вказаного вироку судом був виключений епізод, вчинений на початку жовтня 2017 року, за яким вартість викраденого майна становила менше двох неоподатковуваних мінімумів громадян на час вчинення правопорушення, а ОСОБА_8 за цим епізодом звільнений від кримінальної відповідальності, у зв`язку з усуненням караності діяння.

Однак, викладаючи резолютивну частину ухвали, суд першої інстанції залишив поза увагою, що вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2022 року ОСОБА_8 засуджений за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань за даним вироком та за вироком Миколаївського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року призначено остаточне покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі.

Вчинені ОСОБА_8 кримінальні правопорушення за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2022 року та вироком Миколаївського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року є кримінально-караними, підстави для застосування Закону України № 3886-IX від 18 липня 2024 року у даному випадку відсутні.

Положеннями п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України передбачено, що під час виконання вироку суд вирішує питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального Кодексу України та за приписами п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК України зазначені питання вирішуються місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок.

Тобто, за приписами статей 537 та 539 КПК України, законодавцем визначений вичерпний перелік питань, які має право вирішувати суд під час виконання вироку.

За змістом ч. 2 ст. 74 КК України особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Разом з тим, звільняючи від покарання засудженого за тими епізодами крадіжок, які перестали бути кримінально карними діяннями, суд не сформулював в ухвалі, яким чином повинно виконуватися покарання за тими епізодами обвинувачення, карність яких не усунута, що викликає справедливу критику з боку прокурора, хоча це не є способом приведення вироку у відповідність до діючого законодавства, а логічним завершенням постановленого судом рішення при звільненні засудженої особи від кримінальної відповідальності за окремими епізодами, що не тягне звільнення від кримінальної відповідальності в цілому.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду підлягає зміні в частині вирішення питання щодо остаточної кваліфікації дії засудженого та строку остаточного покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, який йому належить відбути.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 537-539 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора Корюківської окружної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 10 березня 2025 року в частині визначення остаточної кваліфікації дій ОСОБА_8 , після приведення вироків у відповідність до вимог Закону, та остаточної міри покарання, яку він має відбувати, змінити.

У резолютивній частині ухвали після переліку вироків та епізодів за якими засудженого ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинені правопорушення, у зв`язку з усуненням карності діяння, вважати ОСОБА_8 засудженим за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2022 року за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарання за цим вироком та вироком Миколаївського апеляційного суду від 02 листопада 2021року, до остаточного покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі.

У решті ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4