ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9225/22 Номер провадження 11-кп/814/658/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000908, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_9 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 05 квітня 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтави, громадянина України, з середньою освітою, непрацевлаштованого, розлученого, має неповнолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого, визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років.

До набрання вироком суду законної сили залишено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Строк покарання ОСОБА_7 встановлено рахувати з 05 квітня 2024 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання період його попереднього ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення - один день позбавлення волі, який встановлено відраховувати з моменту затримання з 09 червня 2022 року до 05 квітня 2024 року.

Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_9 та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 13 925 гривень 55 копійок в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 50 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 63 925 гривень 55 копійок.

Скасовано накладений арешт на майно та вирішено долю речових доказів.

Згідно з вироком суду, 08.06.2022 приблизно о 23.00 год. ОСОБА_7 перебував на прибудинковій території будинку АДРЕСА_2 , де спільно з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 відпочивав на лаві та розпивав алкогольні напої - горілку.

Під час відпочинку, між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин розпочався конфлікт, під час якого у ОСОБА_7 виник умисел на умисне вбивство ОСОБА_9 .

У подальшому, ОСОБА_7 дістав не установлений досудовим розслідуванням ніж, яким наніс сім ударів в обличчя, тулуб, верхні та нижні кінцівки ОСОБА_9 . Останній, усвідомлюючи, що ОСОБА_7 діє з наміром його вбити, з метою рятування свого життя, почав чинити опір та намагатися втекти. Далі, ОСОБА_9 , подолавши опір ОСОБА_7 , з місця злочину втік, та добіг до будинку АДРЕСА_3 , де перехожими йому викликано карету швидкої медичної допомоги.

08.06.2022 о 23.50 год. ОСОБА_9 каретою швидкої медичної допомоги з адреси: м. Полтава, бульвар Юрія Побєдоносцева, буд. 3 доставлений до КП «2- га міська клінічна лікарня Полтавської міської ради», де йому надано вчасно необхідну медичну допомогу.

ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але наслідки у вигляді смерті ОСОБА_9 не настали з причин, що не залежали від його волі.

Внаслідок дій ОСОБА_7 , ОСОБА_9 згідно висновку експерта № 891 від 25.07.2022, отримав тілесні ушкодження у вигляді рани м`яких тканин грудної клітини зліва, яка проникає в грудну порожнину з наскрізним пораненням перикарда, гемо перикарду, наскрізного поранення діафрагми, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження по ознаці небезпеки для життя (п. 2.1.2.; 2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу МОЗ України № 6 від 17.01.95 р.); рани м`яких тканин черевної стінки, яка проникає в черевну порожнину з ушкодженням лівої долі печінки з розвитком внутрішньо черевної кровотечі та гідротораксом зліва, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження по ознаці небезпеки для життя (п. 2.1.2.; 2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу МОЗ України № 6 від 17.01.95 р.); наскрізної рани м`яких тканин нижньої третини лівого плеча з ділянкою ліктьового суглобу з розвитком кровотечі; наскрізної рани м`яких тканин верхньої третини лівої гомілки з кровотечою, які кваліфікуються, як у своїй сукупності так і кожне окремо, як ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я (п. 2.2.1.; 2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу МОЗ України № 6 від 17.01.95р.); рани м`яких тканин обличчя зліва, рани м`яких тканин верхньої третини лівого плеча з кровотечою, рани та гематоми м`яких тканин нижньої третини лівого стегна з кровотечою, які кваліфікуються, як у своїй сукупності так і кожне окремо, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (п. 2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу МОЗ України № 6 від 17.01.95р.)

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 - захисник в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 1 ст. 121 КК України. Просить скасувати вирок в частині задоволення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що суд поверхово розглянув справу, дав неправильну оцінку здобутим доказам, деяким доказам не дав оцінку взагалі, деякі докази проігнорував, в основу вироку поклав припущення, внаслідок чого ухвалив вирок, який суперечить дійсним обставинам справи, тому його не можна вважати обґрунтованим.

Вказує, що місцевий суд невірно кваліфікував дії ОСОБА_7 та не здійснив належної перевірки доводів сторони захисту.

Зазначає, що ОСОБА_7 жодним чином не бажав заподіяти смерть потерпілому ОСОБА_9 , а тілесні ушкодження, заподіяні йому, є наслідком його провокуючих дій відносно обвинуваченого. Отже вважає, що дії обвинуваченого містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України.

Звертає увагу на відстань, яку потерпілий пройшов від місця заподіяння тілесного ушкодження ( АДРЕСА_2 ) до місця, де його забрала швидка допомога (вул. Ю. Побєдоносцева, 3) - це 1,1 км (дана інформація є загальновідомою завдяки гугл мапс). Вказану відстань людина може подолати пішки за 13 хвилин. З даної інформації можна дійти до висновку, що потерпілий знаходився доволі тривалий час при тямі, не втрачав свідомості та міг пересуватися без сторонньої допомоги. Тобто поранення, заподіяні потерпілому, не були настільки тяжкими, щоб вказувало на умисел обвинуваченого саме на заподіяння йому смерті.

Вказує, що свідки, допитані під час судового розгляду, неодноразово зазначали, що саме потерпілий безпідставно спровокував конфлікт з обвинуваченим, поводив себе агресивно, намагався вдарити ОСОБА_7 та вживав відносно нього принизливі слова. Крім того, свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні наголошував що першим вдарив ОСОБА_7 саме ОСОБА_9 , який спровокував цей конфлікт.

Зазначає, що свідок ОСОБА_15 (сестра потерпілого) під час допиту зазначила, що під час розмови з потерпілим ОСОБА_9 , він сказав що взагалі не знає хто його вдарив ножем. Свідок ОСОБА_16 , також у своїх показаннях вказувала, що сварка почалась саме через потерпілого, який намагався вдарити ОСОБА_7 . Всі інші свідки, які були допитані в судових засіданнях відносно даної події, вказали що самого конфлікту та нанесення удару ножем потерпілому не бачили та нічого з цього приводу додати не можуть.

Також звертає увагу на особу потерпілого ОСОБА_9 , який з 2015 року до 11 березня 2024 року 9 разів притягався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства відносно своїх батьків і зазначена інформація є загальнодоступною, оскільки міститься в єдиному реєстрі судових рішень та не спростована самим потерпілим в судовому засіданні).

Разом з тим зазначає, що наведені у вироку обставини, через які обвинувачений нібито припинив свої злочинні дії, не можуть об`єктивно свідчити про те, що він не вчинив усіх дій, які вважав необхідними, оскільки після того, як потерпілий почав тікати з місця вчинення злочину, обвинувачений не намагався його наздогнати і довести свій умисел на вбивство до кінця. Висновки суду першої інстанції про те що, обвинувачений почав наздоганяти потерпілого не підтверджені під час судового розгляду належними та допустимими доказами.

Крім того зазначає, що ОСОБА_7 після заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, залишався на тому самому місці, і лише через значний проміжок часу пішов додому. На наступний день зранку він пішов на роботу, що свідчить про те, що він не мав ніякого наміру переховуватися від слідства, та не вчинив жодних дій, спрямованих на ухилення від відповідальності за своє діяння.

Щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілого, вказує, що, визначаючи розмір моральної шкоди, суд не навів відповідних мотивів, не обґрунтував розмір у сумі 50 000 тис. грн., не зазначив підстав та не врахував вимог щодо розумності та справедливості.

Зазначає, що жодних доказів, які б підтверджували ступінь таких моральних страждань, потерпілою стороною надано не було.

Вказує, що потерпілий ОСОБА_9 , як зазначалось раніше, з 2015 року по даний час 9 разів притягався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства відносно своїх батьків. Зокрема, 4 рази з яких після отримання ним тілесних ушкоджень 08.06.2022, а саме: 07.11.2022, 20.03.2023, 01.08.2023, 11.03.2024.

Ставить під сумнів наявність моральних страждань, які виключно на думку потерпілого, завдані йому обвинуваченим, оскільки сам потерпілий після отримання ним тілесних ушкоджень систематично вчиняв насильство відносно своїх батьків, що вже виключає сам факт можливості розцінювати його стан як такий, що підданий якимось моральним стражданням.

Крім того зазначає, що місцевим судом, під час задоволення цивільного позову, не було враховано скрутний матеріальний стан обвинуваченого, а саме відсутність будь-якого майна на момент вчинення злочину, відсутність близьких родичів (оскільки на утриманні ОСОБА_7 перебуває неповнолітній син та батько похилого віку), які б змогли допомогти відшкодувати завдану шкоду потерпілому, оскільки обвинувачений утримується під вартою і в нього не має на даний час жодної можливості будь- яким чином допомогти потерпілому.

Зазначає, що ОСОБА_7 позов в частині стягнення в рахунок відшкодування матеріальної шкоди на лікування потерпілого визнав повністю та зобов`язується відшкодувати.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , просить вирок суду змінити та перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 15 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України і призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Вважає, що місцевим судом його дії неправильно кваліфіковані та під час судового слідства не доведено наявність умислу на вчинення вбивства.

Зазначає, що з потерпілим раніше не знайомий і саме ОСОБА_17 спровокував та розпочав конфлікт, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_12 , ОСОБА_20 .

Зазначає, що в день конфлікту він горілку не вживав, а потерпілий був в стані алкогольного сп`яніння, ображав його та наніс декілька ударів йому в обличчя та по тулубу, в той час коли він сидів на лаві, що підтвердив свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні та медична довідка 1-ї міської лікарні про вибитий плечовий суглоб, як наслідок протиправних дій потерпілого.

Крім того вказує на характеристику потерпілого, який відповідно до показань свідка ОСОБА_14 , коли вживає алкогольні напої стає дуже агресивним та чіпляється до людей і в нього виникає бажання когось побити. Також зазначає, що ОСОБА_21 9 разів притягувався до адміністративної відповідальності за домашнє насильство щодо своїх батьків і має судовий припис не наближатися до батьків більше ніж за 5 метрів.

Зазначає, що місцевий суд не взяв до уваги показання свідків лише в частині обвинувачення.

Також вказує, що місцевим судом не взято до уваги, що він не наздоганяв потерпілого, щоб довести свій злочинний умисел до кінця, хоча мав можливість наздогнати його, а залишився на місці, що підтвердив свідок ОСОБА_14 .

Крім того, вважає необґрунтованою заявлену потерпілим суму моральної шкоди, зазначеної в цивільному позові.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати в частині вирішення цивільного позову та задовольнити його цивільний позов в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_7 на його користь 13925 грн. 55 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 200000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що місцевий суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди без належного врахування перенесених ним фізичного та душевного болю внаслідок вчиненого злочину.

Вказує, що отримані ним численні травми завдали йому глибоких душевних та фізичних страждань.

Зазначає, що через отримані травми, протягом тривалого часу він відчував сильний фізичний біль, змушений був проходити стаціонарне лікування в КП «Перша Міська клінічна лікарня Полтавської міської ради», яке тривало майже два місяці. За наслідками вчиненого кримінального правопорушення, через значні травми йому призначено третю групу інвалідності.

Вказує, що у зв`язку із подіями що сталися, у нього назавжди змінився звичайний спосіб життя, частково втратив працездатність, внаслідок чого позбавлений можливості забезпечувати собі достойний матеріальний рівень.

Також зазначає, що він зобов`язаний періодично проходити медичні обстеження, щоб хоча б частково відновити своє здоров`я, на що ним будуть витрачені значні кошти.

Події, що відбулись, негативно позначилися на його психічному та емоційному стані, він зазнає глибоких душевних страждань через втрату здорового способу життя, можливості працювати, вільно жити, втілювати свої плани у життя через втрату працездатності та погіршення морального і фізичного стану.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали подані в інтересах ОСОБА_7 апеляційні скарги з підстав у них наведених, заперечили проти задоволення апеляційної скарги потерпілого. Потерпілий ОСОБА_9 та його представник адвокат ОСОБА_10 заперечили проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, просили задовольнити апеляційну скаргу потерпілого. Прокурор ОСОБА_6 вказала на законність та обгрунтованість вироку суду в частині кваліфікації дій обвинуваченого та призначеного покарання, просила задовольнити апеляційні вимоги потерпілого ОСОБА_9 .

Мотиви суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, розглядаючи провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, не дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства з огляду на наступне.

Стороною захисту в апеляційних скаргах категорично заперечувалося нанесення ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 ударів ножем саме з метою заподіяння йому смерті, а отже захисник та обвинувачений не погоджувалися із кваліфікацією дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та вважали, що в діях обвинуваченого наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

Із системного аналізу закону випливає, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.

Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Згідно з ч. 1 ст. 15 КК замахом на кримінальне правопорушення є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому кримінальне правопорушення не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення кримінального правопорушення, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити кримінальне правопорушення, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Так суд у вироку, зазначаючи формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, вказав: «...У подальшому, ОСОБА_7 дістав не установлений досудовим розслідуванням ніж, яким наніс сім ударів в обличчя, тулуб, верхні та нижні кінцівки ОСОБА_9 …». Тобто судом в установлених обставинах не було зазначено чи діяв ОСОБА_7 , при нанесенні ударів ножем ОСОБА_9 , з прямим умислом чи з непрямим, а саме чи дійсно бажав настання смерті потерпілому.

Попри це кваліфікував дії обвинуваченого як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині ( за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України) та акцентував увагу на тому, що вказаний злочин може бути вчинено лише з прямим умислом.

Суперечність прослідковується і в мотивав суду, де судом вказано про те, що ОСОБА_7 передбачав настання смерті потерпілого і внаслідок таких дій бажав та свідомо припускав настання такого наслідку, що є взаємовиключним, оскільки при замаху на умисне вбивство особа має виключно бажати настання наслідків у виді смерті потерпілого, а не свідомо їх припускати.

За своїми висновками суд так і не зміг визначитися чи діяв ОСОБА_7 з прямим умислом чи все ж таки з непрямим, пославшись на врахування в сукупності об`єктивних обставин справи та вказав, що слід дійти висновку, що ОСОБА_7 розумів, що здійснює посягання на життя потерпілого та свідомо допускав настання наслідків у виді смерті останнього, що попри попередні ствердження суду першої інстанції про прямий умисел ОСОБА_7 на спричинення смерті ОСОБА_9 , є ознаками непрямого умислу.

Отже судом допущено істотні суперечності між кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, яка можлива лише при наявності прямого умислу, що полягає у реалізації особою злочинного умислу, спрямованого на умисне вбивство, усвідомлення суспільно небезпечного характеру своїх дій, передбаченні суспільно небезпечних наслідків у виді смерті потерпілого та бажанні їх настання, та висновками до яких дійшов суд в частині того, що ОСОБА_7 свідомо допускав настання наслідків у виді смерті потерпілого (фактична наявність непрямого умислу), які є в даному випадку взаємовиключними.

Враховуючи зазначені порушення та неможливість через це судом апеляційної інстанції перевірити доводи апеляційних скарг обвинуваченого, захисника та потерпілого, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду.

При новому розгляді суд першої інстанції має створити необхідні умови сторонам кримінального провадження для реалізації їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, перевірити всі доводи, викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого, захисника, потерпілого, оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, після чого ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, а ризики які існували на момент обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися, з метою запобіганню перешкоджанню обвинуваченим судовому розгляду шляхом неявки до суду, колегія суддів вважає за необхідне продовжити строк тримання ОСОБА_7 під вартою до вирішення цього питання судом першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 05 квітня 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 продовжити до вирішення цього питання судом першої інстанції, але не довше ніж на 60 днів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3