1Справа № 335/2460/25 1-кп/335/597/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі

головуючого - судді Мінаєва М.М.,

при секретарі - Печерей О.С.,

за участю прокурора - Шевченко А.О.,

обвинуваченого - ОСОБА_1 ,

захисника обвинуваченого - адвоката Заруднього І.В.,

потерпілого - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в умовах дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, що був затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, продовженого в подальшому Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX, Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, Указом від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, Указом від 6 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року № 2915-IX, Указом від 01 травня 2023 року № 254/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 № 3057-ІХ, Указом від 26.07.2023 № 451/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 № 3275-ІХ, Указом від 06.11.2023 р. № 734/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 № 3429-ІХ, Указом від 05.02.2024 № 49/2024, затвердженого Законом України від 06.02.2024 № 3564-ІХ, Указом Президента України від 6 травня 2024 року №271/2024, продовженим Законом України № 3684-IX від 08.05.2024, Указом Президента України від 23.07.2024, затвердженим Законом України № 3891-ІХ від 07.08.2024, Указом Президента України від 28.10.2024 № 740/2024, затвердженим Законом України від 29.10.2024 № 4024-IX, Указом Президента України від 14.01.2025 № 26/2025, затвердженим Законом України від 4220-IX від 15.01.2025, кримінальне провадження № 0000026 від 04.01.2025 року за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Матвіївка Вільнянського району Запорізької області, громадянина України, такого, що має вищу освіту, пенсіонера, який не має на утриманні неповнолітніх дітей чи осіб похилого віку, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

04 січня 2025 року приблизно о 19 годині 30 хвилин водій ОСОБА_1 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21114», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух проїзною частиною вул. Незалежної України в м. Запоріжжя з боку пл. Профспілок в напрямку вул. Якова Новицького, зі швидкістю в інтервалі від 58,2 до 60,9 км/год, яка перевищує максимально дозволену швидкість руху в населеному пункті - 50 км/год, встановлену п. 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями (надалі ПДР).

В цей же час, в районі буд. 82 по вул. Незалежної України перебував пішохід ОСОБА_2 , який почав переходити проїзну частину вул. Незалежної України по пішохідному переходу, позначеному дорожньою розміткою 1.14.2 ПДР та дорожнім знаком 5.38.2 ПДР.

У вказаній дорожній обстановці водій ОСОБА_1 повинен був дотримуватись вимог п. 12.4 ПДР, відповідно до якого населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год; п. 12.9 «б» ПДР, відповідно до якого водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6, 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 ПДР; п. 18.1 ПДР, відповідно до якого водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Водій ОСОБА_1 , продовжуючи рух та наближаючись до пішохідного переходу, на якому в цей час знаходився пішохід ОСОБА_2 , маючи об`єктивну можливість бачити його, діючи в порушення п. п. 12.4, 12.9 «б», п. 18.1 ПДР, не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча міг і повинен був їх передбачати, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, для якого може бути створена перешкода чи небезпека, внаслідок чого виїхав на пішохідний перехід, де скоїв наїзд передньою лівою частиною керованого транспортного засобу на пішохода ОСОБА_2 .

При цьому невиконання водієм ОСОБА_1 , вимог п. 18.1 ПДР знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_4 отримав тяжке тілесне ушкодження, а саме закриту черепно-мозкову травму з переломом кісток склепіння (лобної кістки праворуч, правої тім`яної, кістки) з забоєм головного мозку, крововиливом під тверду оболонку головного мозку, синцем правої ділянки очної ямки, крововиливом під оболонки правого ока, а також легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, у виді рани лівої гомілки.

Органом досудового розслідування діяння ОСОБА_1 кваліфіковане за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_1 вину у вказаному кримінальному правопорушенні визнав повністю без будь-яких застережень, не оспорюючи обставини вчиненого ним діяння ані з об`єктивної, ані із суб`єктивної сторони. Пояснив, що рухався на своєму автомобілі зі сторони площі Профспілок по вулиці Незалежної України у м. Запоріжжя. Їхав з лікарні, де відвідував свою сваху, і на цьому грунті, хвилюючись за її здоровя, перебував трохи у збентеженому стані. При наближенні до пішохідного переходу поблизу будинку № 82 по вулиці Незалежної України увагу обвинуваченого відволік автомобіль, що знаходився у стоянковому кармані, і водій якого увімкнув ближнє світло автомобіля, що могла свідчити про намір почати рух. Бажаючи уникнути небезпеки від вказаного автомобіля, обвинувачений не звернув уваги на те, що відбувається на пішохідному переході, і не побачив потерпілого ОСОБА_2 , здійснивши наїзд на останнього. Після ДТП обвинувачений негайно зупинився, перевірив стан потерпілого та вжив заходів щодо надання йому першої швидкої допомоги і виклику карети екстреної медичної допомоги та поліції. В подальшому обвинувачений відвідував потерпілого під час лікування останнього, вибачився, надавав будь-яку необхідну допомогу, а також повністю відшкодував матеріальну і моральну шкоду, про яку попросив потерпілий.

Відтак, обвинувачений заявив про повне визнання своєї вини в інкримінованих йому порушеннях ПДР і наявності прямого причинного зв`язку між його діянням, подією дорожньо-транспортної пригоди та завданням потерпілому тяжкого тілесного ушкодження.

Також обвинувачений просив суворо його не карати, зокрема, не позбавляти права керувати транспортними засобами, оскільки автомобіль і право керувати ним є вкрай важливими для задоволення щоденних потреб сім`ї обвинуваченого, в тому числі для догляду за хворою дружиною обвинувачення, а також для поїздок до належного обвинуваченому дачного будинку в Запорізькому (до 17.07.2020 - Оріхівському) районі Запорізької області.

Потерпілий ОСОБА_2 надав суду показання про те, що 04.01.2025 в проміжку часу між 19-ю і 20-ю годинами повертався додому з розважального закладу, і був у стані незначного алкогольного сп`яніння. Перейшовши по пішохідному переходу біля будинку № 82 по вулиці Незалежної України з однієї сторони вулиці на іншу, він вирішив повернутись назад, оскільки захотів піти до магазину «Варус». Для цього він знову вийшов на пішохідний перехід і пішов по ньому в зворотному напрямку, але коли він переходив через останню з чотирьох смуг руху, з правої сторони на нього наїхав автомобіль, після чого потерпілий пам`ятає події вже у лікарні.

Також потерпілий зазначив, що після дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений ОСОБА_1 постійно відвідував його у лікарні, цікавився станом його здоров`я, вибачався за свої дії і каявся, а після закінчення лікування повністю відшкодував потерпілому матеріальну і моральну шкоду.

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники судового провадження не оспорювали всі фактичні обставини справи, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, за їх згодою провів судовий розгляд кримінального провадження із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілого, дослідженням письмових матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого, та матеріалів, що мають значення вирішення процесуальних питань під час ухвалення вироку.

За таких обставин суд вважає доведеним пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення та кваліфікує вчинене ним діяння за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

При вирішенні питання щодо міри кримінальної відповідальності обвинуваченого суд виходить з такого.

Відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне та достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Оцінюючи характер і ступінь небезпечності вчиненого обвинуваченим діяння, суд констатує, що порушення ОСОБА_1 вимог ПДР не було пов`язане з відвертим і грубим нехтуванням міркуваннями безпеки чи явним ігноруванням дорожньої обстановки, і не свідчить про його в цілому зневажливе ставлення до ПДР та інших учасників дорожнього руху. Недбалість, яку допустив обвинувачений, і яка призвела до дорожньо-транспортної пригоди, носила скоріше характер необачності і неуважності, яка в певній мірі була пов`язана з темною порою доби, і фактором, що відволік увагу обвинуваченого, що робить вчинене ним діяння суспільно небезпечним лише через наслідки у виді заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження.

Оцінюючи особу обвинуваченого, суд бере до уваги, що ОСОБА_1 при своєму віці і значному водійському досвіді (55 років водійського стажу) до цього жодного разу не притягувався ані до кримінальної відповідальності, ані до адміністративної відповідальності за порушення правил безпеки дорожнього руху, що вказує на відсутність у нього ознак стійкої схильності до таких порушень. Його поведінка безпосередньо після події, в ході досудового розслідування та під час судового провадження вказує на те, що він дійсно усвідомлював і усвідомлює суспільну небезпечність наслідків його діяння.

Обвинувачений раніше не судимий, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, є особою похилого віку, веде соціально позитивний спосіб життя, має міцні соціальні зв`язки, позитивно характеризується за останнім місцем роботи і за місцем проживання.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд вважає визнання обвинуваченим вини, активне сприяння досудовому розслідуванню, а також його щире каяття, що проявилось у активних діях з участі у витратах на надання медичної допомоги ОСОБА_2 . Показово, що обвинувачений протягом всього часу досудового розслідування і судового провадження перебував у контакті з потерпілим, зміг налагодити з ним спілкування у процесі відшкодування шкоди, неодноразово просив у нього вибачення, і вони були прийняті.

Відтак, суд враховує, що потерпілий ОСОБА_2 в судовому засіданні просив не застосовувати до обвинуваченого сувору міру покарання і не направляти його для реального відбування призначеного покарання, оскільки між ними досягнуто примирення, і жодних претензій до обвинуваченого він не має.

Таким чином, призначаючи покарання, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для призначення обвинуваченому суворого покарання, оскільки неможна ігнорувати перший у його 89-річному житті факт притягнення до кримінальної відповідальності за порушення правил безпеки дорожнього руху, необережну форму вини, повне відшкодування ним шкоди і в цілому щире каяття, позитивну характеристику обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання і наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання.

Також суд виходить з того, що наявні підстави для застосування до обвинуваченого вимог ст. 69-1 КК України, якою передбачено, що за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 КК України, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України.

Отже, суд вважає, що справедливим і достатнім буде призначення мінімально можливого покарання у виді трьох років позбавлення волі.

Крім того, на переконання суду, наведені вище обставини з очевидністю вказують на те, що наявні всі підстави для застосування до обвинуваченого правил ст. 75 КК України, оскільки життєвий і трудовий шлях ОСОБА_1 , а також його до цього бездоганний водійський досвід є очевидними підтвердженнями того, що виправлення обвинуваченого можливе й без реального відбування покарання.

Вирішуючи питання щодо застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд бере до уваги обставини, на які посилався обвинувачений, і які іншими учасниками провадження не оспорювались, а саме що обвинувачений самостійно доглядає за собою та своєї хворою дружиною похилого віку, сторонньої допомоги не має, змушений лише власними силами обслуговувати себе, свою смію та своє майно, в тому числі те, що знаходиться за межами м. Запоріжжя.

Відтак, очевидним є те, що позбавлення обвинуваченого права керувати транспортним засобом покладе на нього надмірний і непропорційний тягар, покладе на нього необхідність відшукувати інші способи задоволення своїх важливих потреб.

Крім того, в умовах воєнного стану, постійної небезпеки і непередбачуваності, відсутності родичів і близьких, які могли прийти на допомогу, позбавлення права керувати транспортними засобами і мобільності, що випливає з цього за певних обставини може поставити обвинуваченого у небезпеку, невиправдану і несумісну із завданнями кримінального судочинства.

Також суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази, що вказували б на те, що порушення обвинуваченим вимог ПДР було прямо чи непрямо пов`язано з його віком та (або) станом здоров`я.

За таких умов суд не вбачає підстав для позбавлення обвинуваченого такого права.

Щодо вирішення питань процесуального характеру.

Відповідно до матеріалів справи, під час досудового розслідування до обвинуваченого запобіжний захід не застосовувався. Питання про обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченого в судовому провадженні не порушувалось.

Процесуальні витрати на залучення експертів на загальну суму 8754,90 грн. підлягають стягненню з обвинуваченого в порядку ст. 124 КПК України.

Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України, з одночасним вирішенням питання про скасування арешту, накладеного на них під час досудового розслідування.

Цивільний позов у кримінальному провадженні заявлений не був.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 2, 22, 26, 124, 349, 369, 373-376, ч. 15 ст. 615 Кримінального процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України.

Призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді трьох років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк один рік.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_1 обов`язки протягом іспитового строку періодично з`являтись до уповноваженого органу пробації та повідомляти уповноважений орган пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в дохід держави процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 8754,90 грн. (вісім тисяч сімсот п`ятдесят чотири грн. 90 коп.).

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07.01.2025 на автомобіль ВАЗ-21114, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_5 , - скасувати.

Речовий доказ - автомобіль «ВАЗ-21114, реєстраційний номер НОМЕР_1 , повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як правомірному володільцю.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя М.М. Мінаєв