УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року

м. Київ

справа № 532/1922/22

провадження № 51-195ск25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , подану в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року,

встановила:

вироком Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2024 року ОСОБА_5 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (далі - КК України), та призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Строк покарання ОСОБА_5 ухвалено обчислювати з моменту його затримання після набрання вироком законної сили.

Цивільний позов прокурора задоволений й ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь: КНП «Кобеляцька міська лікарня» Кобеляцької міської ради - 7 484 гривні 05 копійок витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 ; КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М. В. Скліфосовського Полтавської обласної ради» -

120 993 гривні 89 копійок витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_6 .

Цивільні позови ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 задоволено частково й стягнуто з ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь потерпілих: ОСОБА_6 - 360 000 гривень;

ОСОБА_9 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 - по 237 000 гривень кожному.

Вирішено питання щодо арешту майна, процесуальних витрат і речових доказів.

Відповідно до обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 01 серпня 2022 року приблизно о 09 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем «Nissan Altima», н.з НОМЕР_1 , у с. Бережнівка Полтавського р-ну Полтавської обл по автомобільній дорозі Н-31 Дніпро-Решетилівка в напрямку з м. Кобеляки до м. Решетилівка, в порушення вимог п.12.3 ПДР України, наздоганяючи мікроавтобус «УАЗ 2206», н.з НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку під керуванням водія ОСОБА_7 із пасажирами ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , не вжив заходів до зменшення швидкості, не дотримався безпечної дистанції та допустив зіткнення з цим мікроавтобусом, у результаті чого було заподіяно потерпілим: ОСОБА_6 - тяжкі тілесні ушкодження; ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 - середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 15 жовтня 2024 року зазначений вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості,просить змінити судові рішення та призначити засудженому покарання не пов`язане з позбавленням волі. На обґрунтування своїх вимог вказав, що суди першої та апеляційної інстанцій хоча формально і врахували обставини, які пом`якшують покарання, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують засудженого, однак призначили покарання явно несправедливе та суворе, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Мотиви Суду

Колегія суддів касаційної інстанції розглянула наведені у касаційній скарзі доводи та перевірила надані до скарги копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засудженого, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України касаційний суд переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Під час апеляційного розгляду захисник вважав, що суд мав призначити ОСОБА_5 покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник указує на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, чим фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із дискреційними повноваженнями.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують чи обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Доводи захисника про те, що суди залишили без належної уваги конкретні обставини справи, формально вказавши про врахування обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування шкоди є неприйнятними.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, належним чином урахував, що засуджений вину визнав повністю, розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував потерпілим заподіяну шкоду, тяжкість злочину та спричинених потерпілим тілесних ушкоджень.

Також враховано дані, які характеризують особу засудженого, який характеризується позитивно, має на утриманні матір, яка є пенсіонером, відсутність обставин, що обтяжують покарання, думку потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які при апеляційному розгляді висловили позицію про необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям навіть у більшому розмірі, ніж було призначено місцевим судом.

Однак ці дані з огляду на викладені вище обставини в їх сукупності не свідчать про явну несправедливість обраного ОСОБА_5 заходу примусу та не утворюють достатню і мотивовану підставу для застосування ст. 69 чи ст. 75 КК України щодо обвинуваченого.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, суди першої та апеляційної інстанцій вказали, що відсутні підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст. 69 КК України), врахувавши обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування шкоди, оскільки підставою для застосування цих положень кримінального закону є не просто наявність сукупності обставин, визнаних судом такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а такі обставини також повинні відповідати критеріям, які здатні, з урахуванням особи винного, істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, тобто зменшувати його ступінь суспільної небезпеки до такого рівня, який виходить за межі, типові для кримінальних правопорушень даного виду (окремого його різновиду).

Отже, з огляду на перелічені обставини суд першої інстанції дійшов висновку, що для виправлення та перевиховання ОСОБА_5 необхідно призначити покарання у виді реального позбавлення волі, у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України в розмірі 3 років позбавлення волі, що є мінімальним, співмірним характеру протиправних дій та достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. З таким висновком погодилася колегія суддів апеляційної інстанції.

Ухвала апеляційного суду в частині призначення засудженому покарання достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, призначене засудженому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів та не сприймається як явно несправедливе внаслідок м`якості чи недостатнє для досягнення мети покарання. Підстав вважати його явно несправедливим колегія суддів не вбачає.

Доводи касаційної скарги захисника, а також матеріали провадження за касаційною скаргою не містять даних про порушення судом апеляційної інстанції при розгляді провадження в частині призначення покарання норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

За таких обставин, підстав для задоволення касаційної скарги колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи викладене та керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , поданою в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3