Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/861/24 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1 ,
Категорія ст.185 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2024 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, в режимі відео конференції, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2024 року, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Киргизстану, села Ананьєве Іссик-Кульського району Іссик-Кульської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 18 березня 2020 року Комінтернівським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185 КК України;

- 01 грудня 2020 року Суворовським районним судом міста Одеси за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 185 КК України;

- 18 грудня 2020 року Приморським районним судом міста Одеси за ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 185 КК України;

- 02 лютого 2023 року Комінтернівським районним судом Одеської області за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України,

продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 18 січня 2025 року включно, з визначенням застави у розмірі 20 (двадцять) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 60 560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень,

В С Т А Н О В И Л А:

У провадженні Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження, яке внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001004 від 30 травня 2024 року, відносно ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України.

20 листопада 2024 року через канцелярію суду прокурор Олександрійської окружної прокуратури ОСОБА_9 подав клопотання про продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

У судовому засіданні прокурор заявлене клопотання підтримав, оскільки на теперішній час ризики, зазначені у п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, не зменшились, на теперішній час провадження на стадії дослідження письмових доказів, задля гарантування виконання обвинуваченим передбачених ст. 194 КПК України, обов`язків до закінчення судового розгляду, запобігання спробам ОСОБА_8 переховуватися від суду та вчинити інші кримінальні правопорушення, просив суд продовжити дію відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Обвинувачений проти задоволення клопотання заперечував, просив суд змінити обраний запобіжний захід на домашній арешт та зменшити суму застави.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 , заперечувала проти продовження раніше обраного запобіжного заходу обвинуваченому. Зазначила що ризики, на які посилається прокурор формальні, не підтверджені жодним доказом, обвинувачений не має наміру ухилятись від явки до суду, має постійне місце проживання, зазначене в обвинувальному акті, у вказаній квартирі проживав разом із своєю матір`ю, яка на даний час хворіє та потребує допомоги сина. Вважає, що домашній арешт забезпечить належне виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2024 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 .

Продовжено ОСОБА_8 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 18 січня 2025 року включно.

Визначено ОСОБА_8 суму застави у розмірі 20 (двадцять) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 60 560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень та може бути внесена обвинуваченим або заставодавцем за наступними реквізитами: Отримувач ТУ ДСА України в Кіровоградській області, Код отримувача 26 24 14 45, Банк отримувача ДКСУ, м. Київ, Код банку отримувача 82 01 72, рахунок отримувача UA0002505, призначення платежу: запобіжний захід застава за ОСОБА_8 .

При внесенні визначеної суми застави ОСОБА_8 з-під варти звільнити.

У разі внесення визначеної суми застави, зобов`язано обвинуваченого ОСОБА_8 :

- прибувати за викликом до суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає чи перебуває без дозволу суду;

- повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватись від спілкування із потерпілими та свідками по кримінальному провадженню, крім участі під час процесуальних дій.

Роз`яснено ОСОБА_8 , що відповідно до ч. 8, 10 ст. 182 КПК України, за умови сплати застави, у разі невиконання покладених на нього цією ухвалою обов`язків, застава буде звернена в дохід держави, а судом буде вирішено питання про застосування запобіжного заходу у вигляді застави в більшому розмірі або іншого запобіжного заходу.

Відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 , та його захисника - адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу на домашній арешт.

Роз`яснення порядок та строки оскарження судового рішення.

Своє рішення суддя мотивував тим, що обвинувачений під час досудового розслідування переховувався від органу досудового розслідування, за клопотанням слідчого на підставі ухвали суду ОСОБА_8 було доставлено до суду для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, а тому існують підстави вважати, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може знову вдатися до відповідних дій.

Характер та фактичні обставини інкримінованих кримінального правопорушення свідчать про підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого.

Небезпека переховування ОСОБА_8 здається явно переконливою, оскільки він, усвідомлюючи те, що вчинив кримінальне правопорушення, яке має незворотній характер та згідно з ст.12 КК України, відносяться до категорії тяжкого злочину, за який передбачене покарання у вигляді позбавлення волі, не маючи постійного джерела доходів, місця роботи, зареєстрованого місця проживання, маючи можливість вільно пересуватися по території України та безперешкодно покинути місто Олександрія і місце свого проживання, знаходячись на волі буде переховуватися від суду, що являється ризиком, передбаченим п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить змінити йому запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт з носінням електронних засобів контролю, а у разі відмови у прийнятті вказаного рішення просить зменшити розмір застави.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в період дії воєнного стану не можливо навіть пройти на вулиці не поміченим, наміру переховуватись він не має..

Також, просить врахувати Конвенцію, в частині не можливості продовження запобіжного заходу виключно лише на можливості призначення суворого покарання за тяжкий злочин.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які просили застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою або зменшити розмір застави, прокурора, який просив апеляційною скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали клопотання, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, в провадженні Оксандрійського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження, яке внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001004 від 30 травня 2024 року, відносно ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні 8 епізодів кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до кримінального провадження доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_8 міг вчинити кримінальні правопорушення, передбачені ч.4 ст.185 КК України.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_8 до вчинення злочину, обвинувачення у якому йому пред`явлено, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Тобто, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування пред`явивши обвинувачення ОСОБА_8 встановив наявність ризиків передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. Таким чином відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_8 на свободу.

Доводи про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 колегією суддів не можуть бути враховано.

Не визнання вини та тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_8 , в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховуватись від суду та вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Так, ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні 8 епізодів кримінальних правопорушень, які є корисливими тяжкими злочинами, не має стабільного рівня доходів та достатніх репутаційних даних.

Також, з обвинувального акту вбачається відсутність у обвинуваченого ОСОБА_8 обставин, які пом`якшують покарання.

Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 25.07.2001, в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Крім того, на території України триває військова агресія з боку російської федерації, що часто створює невизначеність на кордонах України та позбавляє насамперед прикордонну службу України можливості здійснювати належний контроль за всією ділянкою державного кордону, отже, і пропуск громадян через кордон із дотриманням відповідних порядку та правил. Зазначена обставина не виключає можливості здійснення обвинуваченим спроб перетину межі військового зіткнення та залишитися на окупованій території України, що фактично виключить можливість його розшуку та притягнення до кримінальної відповідальності або взагалі надасть йому можливість залишити окуповану територію України та виїхати до російської федерації.

Викладене вище свідчить, що ОСОБА_8 усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання за вчинення злочину, може планувати втечу з метою уникнення кримінальної відповідальності та переховування від суду.

В той же час колегією суддів не може бути враховано апеляційні доводи

ОСОБА_8 про відсутність вказаних ризики, оскільки в період дії військового стану останній може здійснити перетин кордону незаконним шляхом.

Необхідно зазначити про те, що відповідно до ст. 183 ч. 1, 2 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризиками, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Під час досудового розслідування переховувався від органу досудового розслідування, за клопотанням слідчого на підставі ухвали суду ОСОБА_8 було доставлено до суду для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, а тому існують підстави вважати, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може знову вдатися до відповідних дій для ухилення від суду.

Що стосується тверджень обвинуваченого про те, що можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про обрання щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Колегія суддів вважає, ризики, які мали місце на момент обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишаються і на момент продовження даного запобіжного заходу, а тому застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких, як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешту, застава неможливе.

Отже, ризики передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і будуть продовжувати мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава.

А тому, ці обставини та наявні ризики повинні бути перевірені судом першої інстанції під час розгляду клопотання прокурора по суті.

За таких підстав на даному етапі, належна поведінка ОСОБА_8 не може бути забезпечена шляхом застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, наявний також високий ризик вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки ОСОБА_8 належних висновків не зробив та органом досудового розслідування інкримінують вчинення нових кримінальних правопорушень проти власності.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінальних правопорушень, репутацію обвинуваченого, а також, те, що ОСОБА_8 не працевлаштований, не має міцних соціальних зв`язків, раніше неодноразово судимий, в ході досудового розслідування приймалось рішення про надання дозволу на затримання з метою приводу, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи обвинуваченого та його захисника про необхідність обрання запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

А тому, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Що узгоджується з ч. 5 ст. 9 КПК України, відповідно до якої Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Крім того, колегія суддів враховує, що згідно практикою Європейського суду з прав людини - повторне зазначення в ухвалі про продовження запобіжного заходу одних і тих самих ризиків, з обґрунтуванням продовження їх існування, не становитиме порушення права на свободу та на особисту недоторканість. (Ухвала про неприйнятність від 05.07.2018 року, справа « ОСОБА_10 проти України»).

Що узгоджується з приписами ч. 5 ст. 9 КПК України, відповідно до якої Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Доводи про можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою не можуть бути враховані, оскільки по-перше відсутні докази належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а по-друге враховуючи особу ОСОБА_8 , обвинувачений з високою імовірністю може вчинити норві кримінальні правопорушення проти власності.

Доводи апеляції щодо відсутності у даному кримінальному провадженні ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного містять лише посилання на незгоду з наданими стороною обвинувачення матеріалами, а тому їх слід визнати непереконливими та передчасними, оскільки не досліджені всі матеріали та докази надані стороною обвинуваченого.

Посилання в апеляції, що суд першої інстанції формально вирішив питання про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 , порушив право на ретельний розгляд, судове рішення не мотивоване, в ухвалі суду відсутні обставини, які свідчать про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, - свого підтвердження не знаходять, адже, як убачається безпосередньо із ухвали суду, судом мотивоване постановлене рішення, як і зазначено про ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що їх вважає наявними суд.

Враховуючи вищенаведене, суддя при розгляді даного клопотання врахував обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував наявність обґрунтованої підозри та подальшого обвинувачення у вчиненні підозрюваним інкримінованих кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, у зв`язку із чим посилання захисника на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, порушення вимог Кримінального процесуального Закону при її винесенні, на переконання колегії суддів, є безпідставними.

Отже, колегія суддів вважає, що належна процесуальна поведінка обвинуваченого не може бути забезпечена застосуванням менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Щодо обґрунтування обраного розміру застави

В той же час колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається у таких межах щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Окрім того, колегія суддів враховує значну кількість та вагомість ризиків, передбачених ст. 177 КПК, які встановлені слідчим суддею щодо підозрюваного і дані про його особу.

Також необхідно зазначити про те, що загальна майнова шкода становить 86464,19грн.

З огляду на вище викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що визначена застава в розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не буде надмірним тягарем до ОСОБА_8 в умовах військового стану та зможе забезпечити виконання покладених на нього обов`язків, у тому числі зможе запобігти ризику вчинення нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи те, що шкода кримінальним правопорушення на даний час не відшкодована, є більшою за визначений розмір застави, колегія суддів приходить до висновку про те, що відстуні підстави для зменшення розміру застави.

На підставі викладеного, із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги під час апеляційного перегляду, свого підтвердження не знайшли, підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2024 року, якою ОСОБА_8 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 18 січня 2025 року включно, з визначенням застави у розмірі 20 (двадцять) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 60 560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4