Справа №:755/4094/25
Провадження №: 1-кс/755/879/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва (далі - Суд) у складі слідчого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 та прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 про арешт майна у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 лютого 2025 року за № 0000635, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 Кримінального кодексу (далі КК) України, установив:

І. СУТЬ КЛОПОТАННЯ

До слідчого судді цього місцевого суду надійшло вказане клопотання прокурора про арешт майна у межах кримінального провадження внесеного до ЄРДР 25 лютого 2025 року за № 0000635 у порядку ст. 170 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України.

У клопотанні вказується, що Дніпровським УП ГУ НП в м. Києві здійснюється досудове розслідування цього кримінального провадження у ході якого встановлено, що до УП надійшла заява від ОСОБА_4 про те, що невстановлені особи шляхом обману заволоділи належною йому квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , а саме шляхом використанням підробленої довіреності від його імені на право розпорядження квартирою, 21.02.2025 реалізували вказану квартиру ОСОБА_5 , чим завдали збитку в особливо великому розмірі.

Допитаний в якості потерпілого ОСОБА_4 повідомив, що на початку січня 2025 року, перебуваючи біля свого будинку познайомився з жінкою на ім?я ОСОБА_6 , яка повідомила про можливість надавати йому допомогу, а саме здійснювати за ним догляд, як за пенсіонером, на що останній погодився.

В подальшому, ОСОБА_6 для полегшення догляду за ним вмовила ОСОБА_4 переїхати в квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , де залишила проживати його з невідомими йому особами.

Після чого ОСОБА_6 нібито запропонувала йому укласти договір довічного утримання, у результаті якого, після його смерті, квартира, яка належить йому, перейде на право власність ОСОБА_6 . Для його укладення, до квартири по АДРЕСА_2 , були запрошені невідомі особи, де ОСОБА_4 , не читаючи, підписав документи.

Більш того, всупереч його волі за ініціативою ОСОБА_6 , 17.02.2025 ОСОБА_4 госпіталізовано до КМКЛ №11 по вул. Рогозівській, 6 в м. Києві. Всі особисті документи, які належать ОСОБА_4 , у нього забрала ОСОБА_6 та відмовляється їх повертати.

Окрім того, ОСОБА_4 повідомив, що 18.02.2025 в день видачі довіреності він не відвідував жодні нотаріальні контори, оскільки перебував у лікарні.

У ході досудового розслідування встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 18.02.2025 посвідчено довіреність, згідно якої ОСОБА_4 уповноважує ОСОБА_8 на продаж належної йому квартири.

Крім того, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 18.02.2025 посвідчено довіреність, згідно якої ОСОБА_4 уповноважує ОСОБА_8 та ОСОБА_5 на здійснення фінансових операцій від його імені.

Також, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 18.02.2025 посвідчено заповіт, згідно якого ОСОБА_4 заповів усе його майно ОСОБА_5 .

Надалі, 21.02.2025 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , посвідчено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 , згідно якого новим власником стала ОСОБА_5 .

З огляду на викладене вбачається, що група осіб шляхом обману заволоділи належною ОСОБА_4 квартирою.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири по АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 , РНОКПП - НОМЕР_1 .

Постановою слідчої СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві від 12.03.2025 квартиру АДРЕСА_3 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, у порядку ст. 98 КПК України.

На даний час існують підстави вважати, що невстановлені особи вчиняють дії, що спрямовані на заволодіння нерухомим майном особи похилого віку, квартира може бути повторно реалізована, а майнові права потерпілого порушені, у випадку незастосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

З урахуванням викладеного, з метою збереження речового доказу у кримінальному провадженні та недопущення подальшого відчуження квартири, виникла необхідність у накладенні арешту на об`єкт нерухомого майна.

ІІ. ПОЗИЦІЇ СТОРІН

Прокурор групи прокурорів - прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 вказане клопотання підтримав з вказаних у ньому передумов.

Також, слідчим суддею, враховуючи норми ст. 22, 26, 172 КПК України, щодо того, що неприбуття осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання, визнано за можливе провести цей судовий розгляд за даної явки.

ІІІ. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ ПИТАННЯ

Кримінальний процесуальний кодекс України

Стаття 170. Накладення арешту на майно

1. Арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, […].

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

2. Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів.

3. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

10. Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

11. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

ІV. ОЦІНКА СЛІДЧОГО СУДДІ

Вирішуючи питання про арешт майна з метою збереження речових доказів, слідчий суддя повинен встановити, чи є достатні підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.

Дана стаття КПК (ст. 98) регламентує, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення (ч. 1). Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в ч. 1 цієї статті.

При цьому, слушним буде зауважити, що кожна річ може бути, у порядку ст. 110 КПК, визнана речовим доказом, якщо має значення, на переконання слідчого або прокурора, для кримінального провадження, однак визнання компетентною особою того чи іншого предмета речовим доказом не визначає його як річ, що відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК, для цілей передбачених ч. 3 ст. 170 КПК, а лише вказує на його речове походження.

Питання відповідності майна критеріям ст. 98 КПК, для цілей визначених п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК, аналізується під час розгляду клопотання про арешт такого майна у порядку ст. 94 КПК слідчим суддею виходячи з фактичних обставин справи та суті вчинюваного кримінального правопорушення.

В цьому випадку, наведене майно, згідно постанови слідчого від 12 березня 2025 року, визнано речовим доказом, у порядку ст. 98 КПК, з наведеним відповідних мотивів такого визнання.

В свою чергу, слідчим суддею шляхом дослідженні матеріалів провадження у порядку ст. 94 КПК встановлено, що це майно відповідає критеріям ст. 98 вказаного Кодексу, тобто існує дійсна сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, котре розслідується у межах кримінального провадження.

Відповідність критеріям ст. 98 КПК слідує і з встановленої нині моделі вчинення злочину за ст. 190 КК, позаяк цей матеріальний об`єкт є предметом кримінального правопорушення.

Обставини передбачені абз. 2 ч. 3 ст. 170 КПК також є дійсними, враховуючи аргументи відображені у клопотанні щодо мети арешту.

Саме клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України.

Зазначене у клопотанні майно відноситься до видів передбачених Главою 17 Розділу ІІ КПК України, на які може бути накладено арешт.

У судовому засіданні слідчим суддею не встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто не містить правових підстав для арешту майна, достатності доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження або не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становитиме особистий і надмірний тягар для володільця майна.

З огляду на зазначене, слідчий суддя погоджується з позицією про те, що необхідно накласти арешт на майно, на підставі ст. 170 КПК, оскільки є достатні підстави вважати, що це майно відповідає критеріям, зазначеним у пункті першому частині другій статті 170 цього Кодексу.

V. ВИСНОВОК

Отже, є дійсними обставини регламентовані п. 1 ч. 2, абз. 2 ч. 3 ст. 170 КПК України.

Вказане майно відповідає критеріям ч. 10 ст. 170 КПК України.

З огляду на зазначене, слідчий суддя враховуючи правову підставу для арешту майна; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню та, вважає за необхідне застосувати найменш обтяжливий спосіб арешту майна, тобто такий спосіб арешту майна, який не призведе до наслідків, які суттєво позначаються на інтересах осіб та накласти арешт саме на підставі ч. 2 ст. 170 КПК України, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 131-132, 170-173, 309, 369-372, 376 Кримінального процесуального кодексу України, Суд постановив:

клопотання - задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_3 та перебуває на праві власності у ОСОБА_5 (РНОКПП - НОМЕР_1 ), шляхом заборони розпорядження, у тому числі, заборони укладання будь-яких договорів купівлі-продажу, міни, дарування, іпотеки, застави.

Ухвала підлягає негайному виконанню на всій території України.

В силу ст. 175 КПК України, негайне виконання ухвали про арешт майна покласти на прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 .

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_9