Справа № 404/2447/24
Номер провадження 1-і/404/4/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року м. Кропивницький

Кіровський районний суд міста Кіровограда в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

прокурора ОСОБА_2

дізнавача ОСОБА_3

з участі секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши в підготовчому судовому засіданні клопотання заступника начальника сектору дізнання Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_5 , за погодженням із прокурором Кропивницької окружної прокуратури ОСОБА_2 , про вирішення питання речового доказу у кримінальному провадженні №0005491 за ст. 290 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Заступник начальника сектору дізнання Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_5 , за погодженням із прокурором Кропивницької окружної прокуратури ОСОБА_2 , звернулась до Кіровського районного суду м. Кіровограда з клопотанням про вирішення питання речового доказу у кримінальному провадженні №0005491 за ст. 290 КК України.

На обґрунтування клопотання зазначено, що станом на дату подання клопотання вказане кримінальне провадження закрито, ідентифікаційний номер кузова транспортного засобу піддався змінам, отже визначити власника неможливо, а тому слід передати транспортний засіб в дохід держави на користь Збройний сил України.

В судовому засіданні дізнавач заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні вимоги клопотання підтримав.

Перевіривши долучені до клопотання матеріали, вважаю, що заявлені вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Встановлено, що в провадженні Кропивницького РУП ГУ НП в Кіровоградській області перебували матеріали кримінального провадження №0005491 за ст. 290 КК України за фактом того, що під час перевірки зупиненого автомобіля марки «Opel Vectra» д.н.з. НОМЕР_1 , за кермом якого знаходився ОСОБА_6 було виявлено невідповідність даних до бази «НАІС» з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та номерних знаків автомобіля.

В рамках даного кримінального провадження заступник начальника сектору дізнання Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області звернулась до суду з клопотанням про передачу транспортного засобу марки «Opel Vectra» д.н.з. НОМЕР_1 в дохід держави на користь Збройних сил України.

18.07.2019 року за результатами проведеного огляду місця події у водія-володільця майна ОСОБА_6 вилучили автомобіль «Opel Vectra» д.н.з. НОМЕР_1 .

За результатами досудового розслідування встановлено, що ідентифікаційні позначення транспортного засобу були змінені.

Ухвалою Кіровського районного суду від 22.03.2024 року, кримінальне провадження було закрито на підставі п.3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням особи яка вчинила кримінальне правопорушення.

Під час розгляду клопотання про закриття кримінального провадження та у подальшому прокурор не виявив бажання застосувати спеціальну конфіскацію вилученого автомобіля, тобто неприйнятним стане застосування наслідків спеціальної конфіскації без попереднього розгляду і процесуального вирішення зазначеного заходу кримінально-правового характеру.

При застосуванні спеціальної конфіскації суд повинен не лише послатися на наявність для цього формальних підстав, передбачених у КК, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар» (критерії, визначені Європейським судом прав людини). Приймаючи рішення про застосування спеціальної конфіскації, судам слід перевіряти, чи не порушує цей захід кримінально-правового характеру вказані критерії, ураховуючи при цьому обставини кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю.

Представники сторони обвинувачення вилучений у ОСОБА_6 автомобіль без достатніх правових підстав, всупереч передбаченого законом порядку пропонують перереєструвати за іншою юридичною особою, яка ніколи не була його володільцем в аспекті приписів ч. 1 ст. 100 КПК України.

Разом з тим, зафіксований у протоколі огляду місця події результат, документально підтверджується факт вилучення авто безпосередньо у ОСОБА_6 , тобто володільця. Під час проведення досудового розслідування жодна особа не ставила під сумнів ОСОБА_6 , як володільця. Сторонні особи не оспорювали наявний у ОСОБА_6 правовий статус володільця арештованого майна.

Крім цього, ухвалою слідчого судді про накладення арешту, що набрала законної сили, ОСОБА_6 визначений особою, яка володіла авто, тобто виключно ОСОБА_6 є особою, яка може отримати раніше вилучений у нього транспортний засіб.

Згідно положень ст. 19 Конституції України, слідчий і прокурор зобов`язані діяти у порядку та спосіб передбачений законом.

Представники сторони обвинувачення під час досудового розслідування та судового розгляду не подали клопотання про застосування спеціальної конфіскації до вилученого авто. Вже після закриття кримінального провадження така правова можливість втрачена, тобто ніхто не має процесуального права застосовувати спеціальну конфіскацію, зокрема під час вирішення питання про долю речового доказу.

Практикою застосування рішень ЄСПЛ визначено, що виконання судового рішення є кінцевою стадією судового розгляду. Судове рішення повинно мати законний механізм його виконання.

Відповідно до п. 15 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів…» затверджених постановою КМУ 1388 від 07.09.1998 року, не допускається перереєстрація , зняття з обліку транспортних засобів без ідентифікаційного номера або зі знищеним, пошкодженим чи підробленим символом номера кузова, шасі, рами, двигуна.

Наслідком часткового знищення символів він-коду, є неможливість у передбачений законом спосіб перереєструвати транспортний засіб.

Під час кримінального провадження слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, вимог інших актів законодавства ( законність, як загальна засада кримінального провадження ст. 9 КПК України).

Отже, другою підставою відмови у передачі авто в дохід держави є незаконність вимоги ініціатора клопотання, оскільки він послався на незаконний порядок передачі майна зі знищеним він-кодом.

Право на судовий захист є фундаментальним правом людини, яке є гарантією захисту її прав, свобод і законних інтересів, а рівень його забезпеченості характеризує демократизм держави та її правовий характер.

У кримінальному судочинстві, де стикаються публічні та приватні інтереси, виникає потреба у створенні таких механізмів реалізації права на судовий захист, які забезпечували б ефективне поновлення майнових прав особи, були максимально пристосовані для вирішення його завдань на всіх етапах провадження.

Як визначено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово та послідовно зазначав, що «перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у мирне володіння майном має бути правомірним: друге речення абзацу першого дозволяє позбавляти майна лише «за умов, визначених законом», а другий абзац визнає, що держави мають право контролювати процес користування майном шляхом застосування «законів». Верховенство права (правовладдя) одна із засад демократичного суспільства, притаманна всім статтям Конвенції. Отже питання про те, чи було досягнуто справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та потребою захисту фундаментальних прав особи набуває значення лише після того, як буде встановлено, що втручання, про яке йдеться, відповідало вимозі правомірності і не було свавільним [рішення у справі Iatridis v. Greece від 25 березня 1999 року (заява № 31107/96), § 58; рішення у справі Frizen v. Russia від 24 березня 2005 року (заява № 58254/00), § 33].

За приписами ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не слідує із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга).

Гарантії захисту та порядок відновлення порушеного права на власність мають своє відображення у кримінальному процесуальному законодавстві України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За таких умов необхідно використати практику застосування оцінки доказів, висловлену Верховним Судом по справі № 991/722/21 від 21 листопада 2023 року, коли своїми діями сторона кримінального провадження створила та/або сприяла створенню обставин, через які дослідження доказів став недоступним. Прокурор не дослідив висловлену ним версію розвитку подій, не встановив особу, яка вчинила злочин. Внаслідок бездіяльності прокурора, та порушення ним розумних строків проведення досудового розслідування , володілець арештованого авто не міг адекватно реалізувати власні процесуальні можливості, які могли б компенсувати невигідне становище, у якому він опинився. Цей принцип має також застосовуватися, mutatis mutandis, до інших ситуацій, коли сторона через ті чи інші обставини обмежується у використанні можливостей для з`ясування важливих обставин справи. Наслідки поведінки сторони, яка своїми діями унеможливила або значно ускладнила дослідження важливих доказів, має тлумачитися на користь протилежної сторони, щоб не заохочувати сторону до використання таких прийомів. Проведення слідчим/прокурором однобічного досудового розслідування виключає можливість застосування спеціальної конфіскації, та незаконної передачі вилученого майна сторонній особі.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ініціатор клопотання використав надто формальні ознаки для звернення з клопотанням про вирішення долі речового доказу. Правильність такого твердження міститься у правовому висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № П/9901/736/18 (провадження № 11-989заі18), а також у постановах Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 352/882/18 (провадження № К/9901/65687/18), від 26 червня 2019 року у справі № 826/13030/18 (провадження № К/9901/67011/18), від 21 серпня 2019 року у справі № 826/11852/18 (провадження № К/9901/67801/18), від 27 листопада 2019 року № №819/313/18 (провадження № К /9901/156/19).

При цьому Верховний Суд зазначив, що згідно з практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, та як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм є порушенням права на справедливий судовий захист.Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що порушить майнові права володільця майна, із супутнім ризиком порушення його права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки», «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA), (BelesandOthers v. theCzechRepublic), №47273/99, пп. 50-51 та 69, ЄСПЛ 2002 IX, та «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), №35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року).При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

Крім того, відповідно до огляду судової практики Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду щодо застосування спеціальної конфіскації майна як заходу кримінально-правового характеру зазначено, що тягар доведення необхідності застосування спеціальної конфіскації покладається на сторону обвинувачення, яка має обґрунтувати свої доводи і вказати, що саме підлягає спеціальній конфіскації та чи вирішувалося питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо майна з метою забезпечення спеціальної конфіскації. Якщо у кримінальному провадженні сторона обвинувачення не довела належними і допустимими доказами, що вилучене в ході обшуку/огляду майно обвинувачений отримав унаслідок вчинення інкримінованого йому злочину, а обвинувачення в цій частині останньому не пред`являлося, то підстави для застосування спеціальної конфіскації майна відсутні.

Системно-структурний аналіз положень КК свідчить про те, що за своєю правовою природою спеціальна конфіскація не є покаранням, а належить до інших заходів кримінально-правового характеру, які полягають у передбачених законом обмеженнях прав і свобод особи, що не мають карального навантаження, а спрямовані на забезпечення безпеки суспільства шляхом реалізації превентивної мети утримання винних від скоєння нових протиправних діянь та усунення умов, які сприяють їх вчиненню. Отже, спеціальна конфіскація є заходом процесуального примусу, який обтяжує становище особи. Тому при застосуванні інституту спеціальної конфіскації слід дотримуватися принципу справедливого балансу між інтересами суспільства та необхідністю дотримання прав потерпілого.

Оскільки в даному кримінальному провадженню підозру нікому вручено не було, та станом на дату подання цього клопотання кримінальне провадження закрито, суддя стверджує про безпідставність доводів ініціатора клопотання щодо необхідності застосування спеціальної конфіскації.

Крім того, ініціатор клопотання просить передати вилучене майно суб`єкту публічного права щодо якого не вказано його правовий статус, не має повної назви юридичної особи, це суперечить національному законодавству та вимогам міжнародних стандартів щодо якості проведення досудового розслідування, передбачених ст. 6 Європейської Конвенції, стосовно дотримання принципу юридичної визначеності.

На підставі викладеного, керуючись ст. 100 КПК України -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання заступника начальника сектору дізнання Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_5 , за погодженням із прокурором Кропивницької окружної прокуратури ОСОБА_2 , про вирішення питання речового доказу у кримінальному провадженні №0005491 за ст. 290 КК України задовольнити частково.

Вирішити долю речових доказів у кримінальному провадженні №0005491 за ст.290 КК України та повернути транспортний засіб «Opel Vectra» д.н.з. НОМЕР_1 володільцю ОСОБА_6 .

В частині вимоги про передачу транспортного засобу в дохід держави на користь Збройний сил України відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду.

Суддя Кіровського ОСОБА_1

районного суду

м.Кіровограда