КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2024 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, строком на 60 діб, тобто до 17 лютого 2025 року включно,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2024 року частково задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, строком на 60 діб, тобто до 17 лютого 2025 року включно.

Визначено заставу у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 908 400 грн., у разі внесення якої на ОСОБА_6 покладені обов`язки, визначені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Цією ж ухвалою відмовлено у задоволені клопотання захисника та обвинуваченого про зміну запобіжного з тримання під вартою на більш м`який.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, яке відноситься до особливо тяжких злочинів, а тому враховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого злочину, відповідальність за яке передбачена у виді позбавлення волі до дванадцяти років, враховуючи особу обвинуваченого, який не є резидентом України, суд дійшов висновку, що на даний час продовжують існувати ризики, визначені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, можливість ОСОБА_6 переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому застосування більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить дотримання обвинуваченим процесуальних обов`язків під час судового розгляду.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2024 року та постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, або обрати альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги захисник вказує на те, що ухвала суду є незаконна, необгрунтована та підлягає до скасування у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зокрема, апелянт вважає, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, в судовому засіданні докази щодо наявності ризиків до клопотання не додавалися та судом не досліджувалися.

При цьому, як вважає сторона захисту, ризики переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків, а також можливість вчинення іншого кримінального правопорушення відсутні.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Однак, на думку захисника, ні у клопотанні прокурора, ні під час судового засідання виключність застосування судом запобіжного заходу у виді тримання під вартою жодним доказом не доведена.

Тобто, фактично ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою виключно на підставі тяжкості кримінального правопорушення. Разом з тим це є незаконним, оскільки чисельні висновки ЄСПЛ та рішення національних судів наголошують, що при продовженні строку тримання під вартою повинні бути встановлені виняткові обставини, а не лише тяжкість та складність кримінального провадження.

Окрім того, при продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою та визначення розміру застави, захисник посилався на статтю 182 КПК України, відповідно до якої розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Також, апелянт зазначає, що судом були проігноровані клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про залучення перекладача з білоруської мови, оскільки він є білорусом, та не в повній мірі розуміє російську мову, переклад якого був залучений та вручене судове рішення на російській мові.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КГІК України, у зв`язку з відсутністю клопотання захисника про розгляд апеляційної скарги за участю сторін, апеляційний розгляд здійснюється без участі сторін кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Висновок викладений в ухвалі Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2024 року щодо підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону.

Так суд, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , врахував наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу згідно з вимогами ст. 178 КПК України.

Наведені в ухвалі ризики щодо можливості обвинуваченого ухилитися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, ґрунтується на досліджених у суді матеріалах кримінального провадження, позаяк, ризики які були враховані при обранні обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на момент вирішення питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою не зменшились та продовжують існувати.

Окрім того, з оскаржуваної ухвали вбачається, що суд також врахував тяжкість і підвищену суспільну небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину та покарання, яке загрожує ОСОБА_6 у разі доведеності його винуватості за ч. З ст. 289 КК України, і прийшов до обґрунтованого висновку, що існує ризик переховування від суду задля уникнення кримінальної відповідальності.

Також судом враховано наявність ризику незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, позаяк враховуючи стадію судового розгляду та те, що свідки не допитані, в тому числі, тим самим, наявність ризику впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань та дослідження їх судом.

Доводи захисника ОСОБА_7 про те, що прокурором не додано доказів, які б підтверджували обставини, викладені в клопотанні щодо існування ризиків є безпідставними, оскільки під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються, а при продовженні запобіжного заходу прокурор повинен довести, що зазначені у клопотанні ризики не зникли та не зменшились, а суд розглядав клопотання на підставі наявних матеріалів кримінального провадження.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги захисника про те, що єдиною підставою для тримання обвинуваченого під вартою є тяжкість злочину, в якому він обвинувачується, оскільки висновок суду про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 на наявності сукупності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та обставин, передбачених ст. 178 КПК України, серед яких враховано, зокрема, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, відсутність міцних соціальних зв`язків, відсутність власного житла у м. Києві, а також те, що обвинувачений не є резидентом України.

При цьому тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким, характеризуються підвищеною суспільною небезпекою, що є лише однією з підстав для продовження строку тримання під вартою, а тому посилання захисника на практику ЄСПЛ про те, що тяжкість обвинувачення сама по собі не може бути виправданням тривалого періоду запобіжного ув`язнення у цьому випадку є безпідставними.

Посилання апелянта щодо можливості зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції з достатньою повнотою та об`єктивністю дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого та навів мотиви, з яких прийняв таке судове рішення.

Посилання захисника на ст. 182 КПК України щодо визначення розміру застави є безпідставним, оскільки при визначенні розміру застави зазначені у цій частині обставини були враховані судом, зокрема, обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченого.

Окрім того, відповідно до ч. 5 ст. 182 КПК України, у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Також, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, врахував обставини та тяжкість кримінального правопорушення, у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_6 , та дійшов до обґрунтованого висновку щодо необхідності визначити обвинуваченому заставу в розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки внесення застави саме в такому розмірі може гарантувати виконання покладених на обвинуваченого обов`язків.

Посилання захисника, що судом першої інстанції було проігноровано клопотання ОСОБА_6 про залучення перекладача на білоруську мову є безпідставними, оскільки з оскаржуваної ухвали суду убачається, що в судовому засіданні брав участь перекладач, а тому право на захист порушено не було.

Твердження захисника про те, що ухвала суду першої інстанції суперечить вимогам чинного закону та обраний його підзахисному запобіжний захід не відповідає меті його застосування, загальним засадам кримінального судочинства, вимогам Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є голослівними та не підтверджуються матеріалами провадження, наданим суду апеляційної інстанції.

Прийняте судове рішення суду першої інстанції не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали Києво- Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2024 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 .

Керуючись ст. 422-1 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2024 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, строком на 60 діб, тобто до 17 лютого 2025 року включно, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 369/14570/24

Провадження № 11-кп/824/2931/2025

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10

Доповідач ОСОБА_1