ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 633/1700/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1954/24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.408 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 , який взяв захист своїх інтересів на себе, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою прокурора на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 08.07.2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Новопокровка, Чугуївського району, Харківської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 27.01.2023 Святошинським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік;

- вироком Київського апеляційного суду від 29.08.2023 року скасовано вирок Святошинського районного суду м. Києва від 27.01.2023 в частині призначеного покарання зі звільненням від відбування покарання з випробуванням та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік;

- 04.09.2023 року Святошинським районним судом м. Києва за ч.2 ст. 309 КК України, із застосуванням ст.ст.71, 72 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 2 місяці, -

- визнано винним у вчиненні злочину, передбаченому ч.3 ст. 408 КК України та на підставі ст. 69 КК України призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі, строком на 2 (два) роки.

В порядку ст.71 КК України ОСОБА_7 частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04.09.2023 у вигляді 1 місяця позбавлення волі та остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком 2 (два) роки 1 (один) місяць.

В порядку ст. 62 КК України ОСОБА_7 замінено покарання у вигляді 2 (двох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі на 2 (два) роки та 1 місяць тримання в дисциплінарному батальйоні.

ОСОБА_7 повністю зараховано в строк призначеного покарання строк відбутого покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04.09.2023.

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 15.07.2024 року виправлено описку в резолютивній частині вироку, з виключенням з абзацу про призначення покарання в порядку ст.62 КК України, слова «1 (одного) місяця»

Тобто, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання як би у вигляді 2 (двох) років тримання в дисциплінарному батальйоні.

Згідно вказаного вироку, ОСОБА_7 звинувачується у тому, що він, як військовослужбовець військової служби за контрактом, будучи номером обслуги гранатометного відділення номер 2 роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. ст. 9, 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з метою ухилитись від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, 08 листопада 2018 року близько 08 год. 00 хв. самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка тимчасово дислокувалась за адресою: АДРЕСА_2 , та до теперішнього часу до місця служби не повертався.

26.04.2019 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру та затверджено обвинувальний акт, що був направлений до суду.

Вказані дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 3 ст. 408 КК України - як самовільне залишення військової частини з метою ухилитись від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок стосовно ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченому ч.3 ст.408 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі, строком на 5 років. На підставі ст. 71 КК України, приєднати частково до покарання невідбуту частину покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04.09.2023 року, остаточно призначивши покарання у виді позбавлення волі, строком на 5 років 1 місяць та повністю зарахувати в строк призначеного покарання, строк відбутого покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04.09.2023 року.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а також на помилкове застосування судом до обвинуваченого положень ст. 62 КК України і неправильне тлумачення положень ст.71 КК України. На думку прокурора, при призначенні покарання, судом необґрунтовано було визнано пом`якшуючими обставинами щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розслідуванню, без належного обґрунтування, в чому саме полягало активне сприяння розкриттю злочину та які саме обставини справи або дані про особу підсудного, суд визнав таким, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, попри негативну характеристику з місця служби, а також незнятої та непогашеної судимості. Крім того, не враховано обставину, що обтяжує покарання у виді рецидиву злочину.

Як зазначає прокурор, судом було враховано характер та ступінь скоєного обвинуваченим злочину, його особу, зокрема, те, що він раніше засуджений, судимість у встановленому законом порядку не знята та не погашена, за місцем служби характеризується негативно. Проте, не вказано, які саме обставини справи або дані про особу підсудного, суд визнав такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, та, попри негативну характеристику злочину з місця служби, а також не зняту та непогашену судимість, суд необґрунтовано застосував до обвинуваченого положення ст.69 КК України, тобто, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме - застосував закон, який не підлягає застосуванню, призначивши ОСОБА_7 покарання у виді двох років обмеження волі, яке явно не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Крім того, ч.2 ст.62 КК України, визначено, що тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, замість позбавлення волі не може застосовуватись до осіб, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі. Вказана норма, як зазначає прокурор, є імперативною та подвійному тлумаченню не підлягає і забороняє заміну покарання у виді позбавлення волі на тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі.

На переконання прокурора, суд не надав оцінки тому, що ОСОБА_7 вчинив триваюче кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.408 КК України, тобто, до ухвалення вироку Святошинського районного суду м. Києва від 04.09.2023 року і вказане кримінальне правопорушення є триваючим та закінчилось після ухвалення вказаного вироку. На думку прокурора, суд правильно визначив необхідність застосування ст.71 КК України, проте, виправивши своєю ухвалою від 15.07.2024 описку, якою з резолютивної частини у абзаці про призначення покарання в порядку ст.62 КК України, виключив слова «1 одного місяця», суд фактично призначив обвинуваченому покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання, більш суворим та не врахував вимоги ст.71 КК України, відповідно до якої передбачено повне або часткове приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком. А тому, враховуючи, що на момент ухвалення оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 відбував покарання у виді позбавлення волі за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04.09.2023 року, виправляючи помилку у вироку, з виключенням з вироку слова «1 місяць», суд фактично призначив обвинуваченому покарання, шляхом поглинення більш суворого покарання менш суворим, що за правилами ст.71 КК України. Таким чином, на думку прокурора, суд невірно тлумачив закон, який суперечить його точному змісту.

З огляду на викладене, прокурор просить вирок скасувати та задовольнити його вимоги, ухваливши новий вирок.

Позиції учасників апеляційного провадження.

У судовому засіданні прокурор, просив про задоволення апеляційних вимог у повному обсязі.

Обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційних вимог прокурора, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, думку обвинуваченого, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляції прокурора, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, фактичні обставини його вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання, внаслідок м`якості та неправомірного застосування положень ст.69 та 62 КК України, колегія суддів дійшла висновку, що вони ґрунтуються на законі та матеріалах справи, з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, при призначенні та визначенні виду покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд врахував тяжкість скоєного ним злочину, а саме те, що він скоїв тяжкий злочин, конкретні обставини вчиненого злочину та особу обвинуваченого, який раніше засуджений, судимість у встановленому законом порядку незнята та непогашена, за місцем служби характеризується негативно. Крім того врахував, як пом`якшуючі покарання обставини, відповідно до вимог ст. 66 КК України, щире каяття обвинуваченого, визнання ним вини та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Врахувавши характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, пом`якшуючі покарання обставини, відсутність обтяжуючих покарання обставин, особу обвинуваченого, його відношення до скоєного злочину, суд дійшов висновку, що до обвинуваченого необхідно застосувати положення ст. 69 України та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі, та, в порядку ст. 62 КК України, замінити позбавлення волі на два роки тримання в дисциплінарному батальйоні, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нового злочину.

Також судом, в порядку ст.71 КК України, частково приєднано ОСОБА_7 покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04.09.2023 та не знайдено підстав, з урахуванням вищезазначених обставин, для застосування вимог ст.ст.75, 76 КК України.

З даним висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись з огляду на те, що при призначенні обвинуваченому покарання за ч.3 ст.408 КК України суд першої інстанції у повній мірі не врахував тяжкість кримінального правопорушення, характеру та обставин його вчинення, особу обвинуваченого та невірно застосував положення ст.ст.62, 69, 71 КК України.

Положенням ст. 69 КК України визначено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Виходячи зі змісту мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, судом зазначено про врахування судом щирого каяття обвинуваченого та активного сприяння розкриттю злочину.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений свою вину в інкримінованому йому злочині визнав, щиро розкаявся, погодившись з зазначеними в обвинувальному акті обставинами вчинення злочину, пояснив, що в нього трапився конфлікт з командиром, який не відпускав його додому за сімейними обставинами, тому він покинув службу, а повертатися боявся.

Активне сприяння розкриттю злочину припускає надання особою органам досудового розслідування будь-якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи. При цьому, з пояснень обвинуваченого не вбачається, які саме його дії слід розцінити як активне сприяння розкриттю злочину, а з висновків суду у мотивувальній частині вироку не вбачається обставин, які б свідчили про активне сприяння розкриттю злочину обвинуваченим та які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та давали суду підстави для застосування положень ст. 69 КК України. Тим більше, що з службової характеристики, виданої за місцем проходження служби, ОСОБА_7 характеризується негативно, до військових обов`язків відносить халатно, має низьке почуття відповідальності, не здатний виконувати завдання.

А тому, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про немотивоване та поспішне застосування судом першої інстанції положень ст.69 КК України.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами прокурора щодо наявності такої обтяжуючої покарання обставини, як рецидив кримінальних правопорушень, виходячи з наступного.

Обвинувачений ОСОБА_7 вчинив триваюче кримінальне правопорушення, передбачене ч. З ст. 408 КК України, яке було вчинено в період часу з 08.11.2018 (дата самовільного залишення військової частини військовослужбовцем) по 26.04.2019 (дата повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, дата затвердження обвинувального акту і направлення його на розгляд до суду)

Триваючий злочин визначається вчиненням особою суспільно небезпечного діяння, пов`язаного з подальшим невиконанням протягом певного часу покладених на неї обов`язків, які вона повинна виконувати під загрозою кримінальної відповідальності. Він характеризується безперервним здійсненням протягом визначеного часу певного злочинного посягання, коли його об`єктивна сторона «розтягнута» у часі .

Триваючий злочин вважається закінченим, якщо припинено злочинне посягання або припинено злочинний стан завдяки суб`єктивним або об`єктивним моментам.

Встановлення того, що злочин є триваючим, забезпечує його правильну кваліфікацію, а також обумовлює можливість чи неможливість застосувати до особи амністію інститут давності притягнення до кримінальної відповідальності а також вирішення питання про призначення покарання за сукупністю покарань чи вироків.

Завершення триваючого злочину - це день його припинення за волею або всупереч волі винного, в тому числі викриття особи у вчиненні злочину.

Так, частиною 1 статті 71 КК України встановлено, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Вивченням матеріалів кримінального провадження, встановлено, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення за оскаржуваним вироком останній вчинив в період часу з 08.11.2018 року по 26.04.2019 року. Тобто, часом закінчення злочину є 26.04.2019 року, коли обвинуваченому повідомлено про підозру та затверджено обвинувальний акт відносно нього.

Після цього, ОСОБА_7 був засуджений вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04.09.2023 року, за вчинений ним 19.05.2023 року злочин, передбачений ч.2 ст.309 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік. До якого, із застосуванням ст.ст.71,72 КК України, за сукупністю вироків, ОСОБА_7 частково приєднано до покарання, призначеного цим вироком, невідбуту частину покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 27.01.2023, який скасовано вироком Київського апеляційного суду від 29.08.2023, в частині призначеного покарання із звільненням від відбування покарання з випробуванням, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік та остаточно визначено йому для відбування покарання у виді 1 (одного) року 2 (місяців) позбавлення волі.

Виходячи з вищенаведеного, кримінальне правопорушення за оскаржуваними вироком ОСОБА_7 вчинив в період з 08.11.2018 року по 26.04.2019 року, тобто до постановлення попереднього вироку 04.09.2023 року Святошинським районним судом м. Києва за ч.2 ст. 309 КК України.

На момент вчинення інкримінованого ОСОБА_7 за даним вироком злочину, передбаченого ч.3 ст.408 КК України, він не мав не знятої та непогашеної судимості за умисне кримінальне правопорушення.

Тому, рецидив кримінальних правопорушень, суд не визнає обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки на момент вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, обвинувачений не мав непогашеної судимості за умисне кримінальне правопорушення Крім цього, вказана обтяжуюча покарання обставина (рецидив злочинів) не була зазначена в обвинувальному акті від 26.04.2019 стосовно ОСОБА_7 .

З огляду на викладене, колегія суддів не визнає обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому, рецидив злочинів, про що в своїй апеляційній скарзі просить прокурор, оскільки в силу вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, суд не може вийти за межі висунутого обвинувачення.

Разом з тим, враховуючи, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення за оскаржуваними вироком в період з 08.11.2018 року по 26.04.2019 року, тобто до постановлення попереднього вироку 04.09.2023 року Святошинським районним судом м. Києва за ч.2 ст. 309 КК України, то в даному випадку, при призначенні ОСОБА_7 остаточного покарання, застосовуються положення ч.4 ст.70 КК України.

Частиною ж 4 статті 70 КК України встановлено, що передбачені нею правила призначення покарання застосовуються у разі, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що особа винна ще й в іншому злочині, вчиненому нею до постановлення попереднього вироку. У такому випадку суд може при призначенні покарання за іншим вироком як поглинути покарання за першим вироком, так і приєднати його повністю або частково, однак таким чином, щоб обраний захід примусу не перевищував максимального покарання, встановленого статтею (частиною статті), за якою особу засуджено, і водночас не був меншим строку покарання, визначеного за перший злочин. При цьому суд зобов`язаний в остаточне, призначене за сукупністю злочинів, покарання зарахувати покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до усталеної практики Касаційного кримінального суду Верховного Суду щодо правил призначення винному остаточного покарання в подібних правовідносинах, зокрема в постановах від 18 квітня 2019 року у справі № 408/5060/17-к, від 21 травня 2020 року у справі № 483/729/19, від 05 серпня 2020 року у справі № 401/3143/18, від 20 грудня 2022 року у справі № 526/1542/20, вирішальне значення має момент саме завершення триваючого кримінального правопорушення. У цьому контексті таке кримінальне правопорушення вважається закінченим у момент припинення злочинного посягання або злочинного стану завдяки суб`єктивним або об`єктивним моментам. Тому в разі якщо вчинено триваюче кримінальне правопорушення, яке розпочато до постановлення попереднього вироку і закінчено після його постановлення, але до повного відбуття покарання, зокрема в період іспитового строку, остаточне покарання призначається за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України.

Тобто, ОСОБА_7 вчинив триваючий злочин, який слід вважати закінченим 26 квітня 2019 року, тобто, до постановлення щодо нього попереднього вироку від 04 вересня 2023 року, а тому в даному випадку застосовуються положення ч.4 ст.70 КК України.

Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, викладена, зокрема постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від І8 квітня 2019 року у справі №408/5060/17-к та від 21 травня 2020 року, та у справі № 483/729/19, щодо визначення моменту закінчення триваючого злочину, а також у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 червня 2020 року справі № 766/39/17, відповідно до якої при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання за наявності іншого обвинувального вироку щодо цієї ж особи (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) необхідно брати до уваги, саме час постановлення попереднього вироку, а не час набрання ним законної сили, а також у постанові Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від О5 серпня 2020 року у справі №401/3 143/18, щодо визначення моменту закінчення триваючого злочину.

Разом з тим, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 остаточне покарання на підставі ст. 71 КК України, вказаних вище вимог не дотримався.

Крім того, відповідно до вимог, визначених в ст.62 КК України, покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні призначається військовослужбовцям строкової служби, військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, особам офіцерського складу, які проходять кадрову військову службу, особам офіцерського складу, які проходять військову службу за призовом, військовослужбовцям, призваним на військову службу під час мобілізації, на особливий період, військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (крім військовослужбовців-жінок), на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також якщо суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замінити позбавлення волі на строк не більше двох років триманням у дисциплінарному батальйоні на той самий строк.

При цьому, у частині другій вказаної статті зазначено, що тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців замість позбавлення волі не може застосовуватися до осіб, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі.

З огляду на викладене, застосування судом першої інстанції щодо ОСОБА_7 положень ст.62 КК України, є помилковим та свідчать про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Водночас, згідно роз`яснень, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про призначення обвинуваченому покарання, із застосуванням вимог ст.69 КК України, пославшись на обставини, які він враховує при призначенні покарання, належним чином не мотивував і не навів переконливих доводів про доцільність призначення саме такого розміру покарання, обмежившись лише формальним посиланням на вищезазначені обставини, внаслідок чого, неправильно застосував вимоги ст.62 КК України.

Також Верховним Судом України вказується на обов`язкову необхідність індивідуалізації покарання, яке судом призначається конкретній особі з врахуванням даних, які всебічно характеризують особу винного, суди також повинні додержуватися принципу доцільності покарання, сформульованому у ч. 2 ст. 65 КК України, тобто покарання повинно бути необхідне та достатнє для виправлення особи, попередження вчинення нових злочинів, в кожному конкретному випадку суд, призначаючи покарання повинен мотивувати у вироку чому саме обрана ним міра покарання є достатньою для досягнення цілей, сформульованих у ч. 2 ст. 50 КК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням вимог ст.ст.69, 62 КК України, не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, як і неправильно визначене обвинуваченому остаточне покарання.

На підставі вимог п.4 ч.1, ч.2 ст.409, п.п.1-3 ст.413, п.2 ч.1 ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити свій вирок.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують покарання, передбачені ст.66 КК України, а саме - щире каяття обвинуваченого та вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.3 ст.408 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги прокурора та вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, та ухвалити новий вирок в цій частині, тобто, у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.4 ч.1 ст.409,п.п.1-3 ст.413, 418, 419, п.2 ч.1 ст.420, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора, - задовольнити частково.

Вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 08.07.2024 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 408 КК України, в частині призначеного покарання, - скасувати.

Постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.3 ст. 408 КК України, призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять років).

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04.09.2023 року, більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком, призначити ОСОБА_7 до відбування остаточне покарання - у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 відраховувати з дати постановлення цього вироку суду, тобто, з 22 серпня 2024 року.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання за вироком суду, покарання, відбуте за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04.09.2023 року.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в частині постановленого вироку, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді :

_____________ ______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4