Провадження № 1-в/127/916/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_4 про приведення вироку у відповідність до вимог чинного законодавства,-

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся з клопотаннями про приведення вироку у відповідність до вимог чинного законодавства засуджений ОСОБА_4 .

Зі змісту клопотань судом встановлено, що ОСОБА_4 вважає призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що не відповідає вимогам КК України, оскільки він засуджений за вчинення тяжкого злочину. За його доводами за тяжкий злочин може бути призначено покарання до десяти років позбавлення волі, а тому вирок слід привести у відповідність та замінити призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

В судовому засіданні засуджений клопотання підтримав з наведених у них підстав, зазначив про своє незаконне засудження за вчинення тяжкого злочину до довічного позбавлення волі та просив замінити призначене покарання на строкове позбавлення волі.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_5 вважала клопотання та позицію підзахисного обґрунтованими. Просила задоволити клопотання.

Прокурор щодо задоволення клопотань заперечував, зазначивши, що ОСОБА_4 призначено покарання в межах санкції статті, підстав для приведення вироку у відповідність не вбачає.

Заслухавши доводи сторін, дослідивши клопотання та матеріали особової справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання.

Так, згідно із вироком, що міститься в матеріалах особової справи, ОСОБА_4 засуджений вироком Київського міського суду від 27.12.1999 року за вчинення злочинів, передбачених ст. 94, п.п. «ж», «з» ст. 93 КК України (1960) до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі, що підтверджується ухвалою Верховного Суду України від 08.06.2000 року.

З зазначених судових рішень вбачається, що відносно ОСОБА_4 не застосовувалась процедура приведення вироку у відповідність в зв`язку з визнанням неконституційними положень КК України, які передбачали як вид покарання смертну кару, оскільки на момент ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року вирок суду першої інстанції не набув законної сили, а перебував на стадії оскарження до Верховного Суду України, який діяв як суд з перегляду законності вироків апеляційних судів, як суд другої інстанції.

Таким чином вирок щодо ОСОБА_4 був ухвалою Верховного Суду України змінений в частині покарання зі смертної кари на довічне позбавлення волі, в решті був залишений без змін, а тому ОСОБА_4 вважається судимим вироком Київського міського суду від 27.12.1999 року за вчинення злочинів, передбачених ст. 94, п.п. «ж», «з» ст. 93 КК України (1960) до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі, призначення якого мотивоване Верховним Судом України, а не судом першої інстанції.

Так, Верховний Суд України, переглядаючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_4 покарання, зазначив на підстави зміни вироку суду та обґрунтував мотиви для заміни покарання з смертної кари на довічне позбавлення волі, вказавши на підвищену ступінь суспільної небезпечності вчинених ОСОБА_4 злочинів та вимоги ст. 39 КК України (1960), яка регулювала загальні начала призначення покарання.

Так, згідно з ст. 39 КК України (1960), суд призначає покарання в межах, встановлених статтею закону, яка передбачає відповідальність за вчинений злочин, у точній відповідності з положеннями Загальної частини цього Кодексу. При призначенні покарання суд, керуючись правосвідомістю, враховує характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу винного і обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Санкція ст. 93 КК України (в редакції 1960 року, що діяла на час ухвалення Верховним Судом України вказаного рішення) передбачала покарання у виді позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти

років або довічне позбавлення волі.

Як вже зазначено, Верховний Суд України, обґрунтував підстави зміни міри покарання (зміни в КК України в зв`язку з неконституційністю) та обґрунтував мотиви з яких він призначає інший вид покарання у виді довічного позбавлення волі - підвищену ступінь суспільної небезпечності вчинених ОСОБА_4 . злочинів.

Доводи ОСОБА_4 про необхідність врахування ступені тяжкості вчинених злочинів є підміною понять, оскільки ст. 39 КК України (1960) року, яка регулювала «начала призначення покарання» такої вимоги не містила, а містила поняття «ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину».

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як засада призначення покарання, введена в дію КК України 2001 року та закріплена у ст. 65 КК України у діючій редакції, згідно із якою суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В КК України 1960 року існувало лише поняття тяжкого злочину (ст. 7-1 КК України). Жодної градації, яка існує на даний час і визначена ст. 12 КК України, на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі, КК України (1960) року не містив.

Пунктом 18 Прикінцевих та Перехідних положень до Кримінального кодексу України 2001 року, визначено, що при вирішенні питання про віднесення злочинів, передбачених Кримінальним кодексом України 1960 року, які були вчинені до набрання чинності цим Кодексом, до злочинів невеликої тяжкості, середньої тяжкості, тяжких або особливо тяжких слід керуватися статтею 12 цього Кодексу, якщо це пом`якшує кримінальну відповідальність осіб, які вчинили злочини до набрання чинності цим Кодексом. В інших випадках необхідно застосовувати відповідні положення Кримінального кодексу України 1960 року.

Вказаним підтверджено те, що поняття «ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення» визначено лише діючим КК України.

Частина 2 ст. 115 КК України в діючий редакції є особливо тяжким злочином, передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавленням волі, а відтак не пом`якшує кримінальну відповідальність ОСОБА_4 . За вказаного підстав для застосування до ОСОБА_4 п. 18 Перехідних Положень КК України з віднесенням, вчинених ним злочинів до градації ст. 12 КК України не має. Він є засудженим ст. 94, п.п. «ж», «з» ст. 93 КК України (1960) з призначенням покарання на підставі правил, визначених ст. 39 КК України (1960) на основі ступеня суспільної небезпечності вчинених злочинів, а не тяжкості, визначеній новим КК України.

Формулювання застосоване у ст. 25-2 КК України (1960), що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк, є не новою градацією злочинів, введеною в дію лише у 2001 році, а законодавчо закріпленим відображенням рівня суспільної небезпеки вчиненого злочину, який і має враховуватись за правилами, закріпленими у ст. 39 КК України при призначенні покарання.

Підсумовуючи, суд зазначає, що по суті всі твердження ОСОБА_4 можливо описати як випадок юридичного омоніму, тобто слів з однаковим звучанням і написанням, але різними за значеннями в КК України 1960 року та КК України 2001 року.

ОСОБА_4 відбуває призначене йому у відповідності до Закону покарання, підстави для приведення вироку у відповідність зі зміною міри покарання відсутні, що зумовлює відмову у клопотанні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 537-539 КК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання ОСОБА_4 про приведення вироку у відповідність до вимог чинного законодавства відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя: