10.07.2024 року КОЗЕЛЬЩИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 542/535/16-к
Провадження № 1-кп/533/59/24
УХВАЛА

іменем України

09 липня 2024 року селище Козельщина

Козельщинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 (у режимі ВКЗ),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 (у режимі ВКЗ),

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 , про повернення обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному у Єдиний реєстр досудових розслідувань 25.01.2013 за № 0000066, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року задоволено апеляційну скаргу прокурора Решетилівської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 та скасовано вирок Козельщинського районного суду Полтавської області від 08 червня 2021 року, призначено новий судовий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

29 квітня 2024 року до Козельщинського районного суду Полтавської області на новий розгляд надійшли матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 439 КПК України після скасування вироку або ухвали судом касаційної інстанції суд першої або апеляційної інстанції здійснює судове провадження згідно із загальними вимогами, передбаченими цим Кодексом, в іншому складі суду.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив призначити судовий розгляд кримінального провадження.

Обвинувачений просив обвинувальний акт повернути прокурору та скасувати кримінальне провадження відносно нього, оскільки відсутній мотив та причини злочину, про що подав письмову заяву.

У письмовій заяві та у судовому засіданні обвинувачений наполягав на тому, що кримінальне правопорушення не вчиняв, а сама дорожньо-транспортна пригода сталася 28.10.2009, після чого відносно нього було порушено кримінальну справу без проведення жодних експертиз. Спочатку вироком Новосанжарського районного суду Полтавської області його було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та ув`язнено у Полтавське СІЗО, де його утримували до 15.08.2012. Пізніше Апеляційним судом Полтавської області вирок скасовано, справу направлено на додаткове розслідування. 28.10.2019 закінчився строк давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачений ч. 1 ст. 49 КК України. З часу порушення проти нього кримінальної справи минуло 14 років і 7 місяців. За цей час кримінальна справа закривалася 26.04.2014 у зв`язку з відсутністю у даному діянні складу кримінального правопорушення. Пізніше вироком Козельщинського районного суду Полтавської області його було виправдано. Проте Полтавським апеляційним судом 11.04.2024 скасовано виправдувальний вирок, а суд касаційної інстанції відмовив у відкритті провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Полтавського апеляційного суду. Уважав, що порушено його конституційні права на справедливий суд у розумні строки, порушена Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, тому обвинувачений змушений звернутися до суду зі заявою про повернення обвинувального акту та скасування кримінального провадження відносно нього.

Захисниця адвокат ОСОБА_5 заяву обвинуваченого підтримала.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого. Уважав, що відсутні підстави, визначені КПК для повернення обвинувального акту, оскільки він складений відповідно до вимог КПК та їм відповідає. Що стосується другої вимоги про скасування кримінального провадження, то така вимога є незрозумілою, не ґрунтуються на положеннях КПК, суд не має повноважень вирішувати такі клопотання на стадії підготовчого провадження. На даний час відсутні підстави для закриття кримінального провадження, окрім як на підставі ст. 49 КК України.

Дослідивши зміст обвинувального акту, суд зробив висновок про відсутність підстав для його повернення з огляду на таке.

Обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування (ч. 4 ст. 110 КПК України).

Вимоги до обвинувального акту передбачені ст. 291 КПК України.

За змістом цієї статті (у редакції, чинній станом на 20.04.2016 дату затвердження обвинувального акту прокурором) обвинувальний акт складається слідчим, дізнавачем, після чого затверджується прокурором.

Згідно з ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості:

1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер;

2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);

3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);

4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора;

5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення;

6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання;

7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;

71) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими;

8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування);

9) дату та місце його складення та затвердження.

Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно (ч. 3 ст. 291 КПК України).

До обвинувального акта серед іншого додається реєстр матеріалів досудового розслідування; розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування (ч. 4 ст. 291 КПК України).

Статтею 314 КПК України передбачено право суду повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам КПК України. При цьому законодавець надає суду право, а не встановлює обов`язок повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України (постанова Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 520/8135/15-к).

Оскільки кримінальний процесуальний закон не містить вичерпного переліку порушень у складанні обвинувального акту, що обумовлює його повернення, норма п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК відсилає до ст. 291 цього Кодексу, що надає можливість визначити перелік порушень, які є похідними від закріплених у цій статті вимог до підсумкового документа досудового розслідування: порушення, які стосуються змісту та форми самого обвинувального акта (неправильність або відсутність в обвинувальному акті такої інформації, як дата і місце його складання та затвердження; формулювання обвинувачення; правова кваліфікація кримінального правопорушення тощо); порушення, які стосуються змісту та наявності додатків до обвинувального акта (недоліки реєстру матеріалів досудового розслідування; недолучення розписки підозрюваного про отримання копії обвинувального акта тощо).

З огляду на викладене, підставою для повернення обвинувального акту має бути невідповідність відомостей, що фактично наявні у обвинувальному акті, тим відомостям, які він має містити згідно з вимогами КПК України. При цьому повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність у ньому таких недоліків, які перешкоджатимуть повноцінному судовому розгляду.

У клопотанні про повернення обвинувального акту обвинувачений ОСОБА_4 як на підставу його повернення посилався, зокрема, на те, що відсутній мотив та причини злочину, а саме провадження надто довго триває.

Аналіз ст. 91 КПК України надає можливість визначити, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, форма співучасті, якщо наявна, та інші обставини та факти, що стосуються вчиненого протиправного діяння, у тому числі розкривають причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням та наслідками), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, а також вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Системний аналіз ст. 91 КПК України та ст. 291 КПК України дає можливість зробити висновок, що обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, втілюються у такій частині обвинувального акту як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 91 КПК України доказування визначається як інтелектуальний процес, що полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. І якщо відповідно до ст. 92-94 КПК України сторона обвинувачення у вигляді слідчого та прокурора мають право як збирати, перевіряти та оцінювати докази, то суд має право лише оцінювати зібрані у кримінальному провадженні докази на підтвердження чи спростування обставин, що визначені у ст. 91 КПК України.

Оскільки доказова діяльність суду у кримінальному провадженні починається лише під час судового розгляду обвинувачення по суті та полягає лише в оцінці зібраних доказів, то під час підготовчого судового засідання суд в жодному разі не може встановлювати, спростовувати, підтверджувати, перевіряти по суті ту частину обвинувального акту, в якій прокурор викладає фактичні обставини кримінального правопорушення, правову кваліфікацію та формулювання обвинувачення. Під час підготовчого судового засідання суд перевіряє лише те, щоб у відповідності до ст. 291 КПК України обвинувальний акт містив відповідну частину, яка при цьому не мала б зайвої натуралізації правопорушення та суттєвих суперечностей, що перешкоджають призначенню обвинувального акту до судового розгляду.

Ураховуючи, що кримінальне провадження здійснюється на засадах змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, то суд доходить до висновку, що прокурор як сторона кримінального провадження, є самостійним у визначені фактичних обставин кримінального правопорушення, правової кваліфікації та формулювання обвинувачення, розкриття характеру дій обвинувачення та суті злочину. Такий висновок, зокрема, підтверджується і тим, що відповідно до ст. 291 КПК України в обвинувальному акті зазначаються ті фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, які «прокурор вважає встановленими».

Суд, маючи повноваження лише щодо вирішення обвинувачення по суті і лише в межах висунутого обвинувачення, не має права втручатися у дискреційні повноваження прокурора, вказуючи на факти та обставини, що потрібно встановити чи спростувати, змінювати у будь-якій спосіб зміст та обсяг обвинувачення, правової кваліфікації.

Отже, встановлення та виклад фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, формулювання обвинувачення та здійснення правової кваліфікації кримінального правопорушення є дискреційними повноваженнями прокурора, а тому викладаються в обвинувальному акті у такому виді, як це вважає за необхідне саме прокурор.

Наявність чи відсутність складу кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується особа, у тому числі суб`єктивна сторона вчиненого діяння, підлягають доведення стороною обвинувачення та встановленню судом під час судового розгляду справи по суті, а не на етапі підготовчого провадження. В ухвалі про повернення обвинувального акту прокурору суд не вправі зазначати про неповноту чи неправильність досудового розслідування, неправильність кримінально-правової оцінки діяння та про необхідність викладення формулювання обвинувачення якось по іншому, а не так як уважає правильним прокурор.

Отже, обвинувальний акт може бути повернутий тільки, якщо він не відповідає вимогам, які передбачені у ст. 110, 291 КПК України.

Відсутність події кримінального правопорушення, відсутність в діяннях обвинуваченого складу кримінального правопорушення чи недоведеність, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, є підставою для ухвалення виправдувального вироку за наслідками судового розгляду матеріалів кримінального провадження, а не для повернення обвинувального акту прокурору на стадії підготовчого провадження.

Що стосується вимоги обвинуваченого «скасувати кримінальне провадження», то ч. 3 ст. 314 КПК України не надає права суду приймати таке рішення. Передбачених п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України підстав для закриття провадження, передбачених пунктами 5-8, 10 частини першої або другою статті 284 КПК України суд не вбачає.

Отже, підстав для повернення обвинувального акту чи закриття провадження суд не вбачає та у задоволенні заяви обвинуваченого відмовляє.

Керуючись статтями 91, 110, 291, 314, 369, 372, 376 КПК України суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_4 про повернення обвинувального акту прокурору та скасування кримінального провадження відносно нього.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти цієї ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Повний текст ухвали складено та підписано суддею оголошено 10 липня 2024 року. Учасники справи на оголошення повного тексту ухвали не з`явилися.

Суддя ОСОБА_1