УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 520/3030/17

провадження № 51-3827 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 25 липня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року щодо останнього,

встановив:

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 липня 2022 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_5 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2004 року та постанови Верховного Суду України від 06 вересня 2005 року щодо нього.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 25 липня 2022 року - без змін.

У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування зазначає, що переглядаючи вирок Апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2004 року та постанову Верховного Суду України від 06 вересня 2005 року за нововиявленими обставинами, судами було порушено право засудженого на захист, що виразилося у відсутності можливості подавати, збирати, посилатися на докази, іншим чином захищати себе та обстоювати свою правову позицію. Вказує, що місцевим та апеляційним судами проігноровано клопотання ОСОБА_5 про витребування матеріалів архівної справи, повторне дослідження доказів, виклик і допит свідків, дослідження та ознайомлення з матеріалами провадження. Стверджує, що відмовляючи у задоволенні заяви засудженого про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами без проведення повного, об`єктивного судового розгляду із витребуванням та дослідженням всіх доказів, допитом свідків, суди дійшли помилкового висновку щодо відсутності таких обставин, що свідчить про приховану відмову у здійсненні правосуддя та обмеження у доступі до правосуддя, яке стало наслідком невірного, свавільного та хибного тлумачення положень кримінального процесуального законодавства і є помилковою думкою колегій суддів Суворовського районного суду м. Одеси та Одеського апеляційного суду, яка не ґрунтується на законі. Крім цього стверджує, що суддя Одеського апеляційного суду в лютому 2020 року вирішував питання щодо передачі провадження до іншого районного суду, а тому згідно з вимогами статей 75-82 КПК України не мав права розглядати кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 .

Перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України.

Згідно ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Порядок здійснення провадження за нововиявленими обставинами врегульований главою 34 КПК України, у якій наведений вичерпний перелік нововиявлених обставин, за наявності яких можуть бути переглянуті судові рішення, що набрали законної сили.

Так, відповідно до частини 2 статті 459 КПК України нововиявленими обставинами визнаються:

- штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок;

- скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути;

- інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

У пунктах 4, 5 частини 2 статті 462 КПК України вказано, що у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначаються обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду, обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин, та зміст вимог особи, яка подає заяву до суду.

Разом з цим, тлумачення термінів «нововиявлені обставини», «обставини», що вживаються у ст. 459 КПК України, має здійснюватися в системному зв`язку з іншими положеннями КПК України, у першу чергу зі ст. 91 цього Кодексу, яка визначає обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Таким чином, системне тлумачення положень ст. 459, пунктів 4, 5 ст. 462, ст. 91 КПК України вказує на те, що перегляд судових рішень, які набрали законної сили, за нововиявленими обставинами є екстраординарною процедурою перегляду судових рішень, що має місце у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінальної справи у звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій) виявлені обставини, які:

1) об`єктивно існували на момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду й особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами, під час судового провадження, і стали відомі вже після ухвалення відповідного судового рішення;

2) перебувають в органічному зв`язку з елементами предмета доказування в кримінальному провадженні, тобто вони можуть мати значення для оцінки або безпосередньо обставин, які підлягають доказуванню, або доказів, покладених в основу судового рішення;

3) мають істотне значення, оскільки самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

За змістом статей 459 - 467 КПК України, процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей у доказах. У цьому випадку суд не розглядає обвинувачення по суті, а лише перевіряє наявність передбачених у ч. 2 ст. 459 КПК України обставин, на які учасники судового провадження посилаються як на нововиявлені, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, що не були відомі суду на час розгляду справи, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути.

Предметом судового розгляду в порядку провадження за нововиявленими обставинами виступає не обвинувальний акт (висунуте особі обвинувачення), а судове рішення, зокрема вирок суду, що набрав законної сили, яким установлено наявність чи відсутність винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину.

За приписами статей 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Зокрема, як слідує із рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Праведная проти Росії» (заява № 69529/01, пункти 27-28) та рішення у справі «Попов проти Молдови» № 2 (заява № 19960/04, пункт 46), процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду.

Як, неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини (рішення у справі «Брумареску проти Румунії», заява N 28342/95, пункт 61, рішення у справі «Желтяков проти України», заява № 4994/04, пункт 42, рішення у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, пункт 33), що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Принцип правової (юридичної) визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення у справі «Рябих проти Росії», заява N 52854/39, пункт 52, у справі «Желтяков проти України», заява № 4994/04, пункт 43).

Вказаних вимог закону судами першої та апеляційної інстанцій дотримано в повному обсязі.

Як слідує із доданих копій судових рішень, вироком Апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2004 року ОСОБА_5 засуджено за п. п. 1, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 194 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

У заяві про перегляд вказаного вироку засуджений посилався на наступні обставини, які на його думку, є нововиявленими: заяву ОСОБА_6 , з якої слідує, що його катували в ході досудового слідства, у зв`язку з чим він надав завідомо неправдиві покази та оговорив ОСОБА_5 у скоєні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України; клопотання ОСОБА_7 , який є онуком потерпілої ОСОБА_8 , у якому він стверджує, що батько засудженого відшкодував матеріальну шкоду останній у розмірі 10 000 грн, а тому вони не мають претензій до ОСОБА_5 та просять переглянути вирок відносно нього; заяву ОСОБА_9 про відсутність плям крові на речах засудженого ОСОБА_5 , добровільно виданих нею 05 квітня 2004 року.

Перевіривши наведені обставини, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що жодна із обставин, на які посилається засуджений, як на нововиявлені, не є такими в розумінні ч. 2 ст. 459 КПК України.

При цьому, судом першої інстанції здійснено аналіз обставин, на які посилався ОСОБА_5 , як на нововиявлені, та наведено достатні мотиви, з яких вказані обставини не можна вважати нововиявленими.

Зокрема, суд в обґрунтування вказав, що заява ОСОБА_6 , що він надав в ході досудового розслідування завідомо неправдиві показання щодо вчинення ОСОБА_5 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, у зв`язку з катуванням, ним не підписана та в ній не зазначена дата. Крім цього, відсутні й відомості про проведення перевірки правоохоронними органами по факту катування останнього.

Здійснюючи перегляд ухвали суду першої інстанції від 25 липня 2022 року за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , апеляційний суд належним чином перевірив його доводи, надав на них змістовні відповіді з наведенням відповідних аргументів, при цьому погодився із висновками місцевого суду, що обставини, на які посилався засуджений, не є нововиявленими у розумінні ст. 459 КПК України.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується із такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, вважає їх вірними.

На переконання касаційного суду, обґрунтування заяви засудженого про перегляд вироку Апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2004 року та постанови Верховного Суду України від 06 вересня 2005 року щодо нього за нововиявленими обставинами свідчить про незгоду з оцінкою доказів, покладених в основу оскаржуваних судових рішень, а також спробу домогтися повторного розгляду кримінального провадження по суті, що не відповідає меті інституту перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами.

Разом з цим, доводи ОСОБА_4 про незаконність складу колегії суддів апеляційного суду, внаслідок порушення вимог статей 75-82 КПК України щодо недопустимості повторної участі судді ОСОБА_10 у кримінальному провадженні, є неспроможними та ґрунтуються на неправильному тлумаченні кримінального процесуального закону з огляду на таке.

Відповідно до ст. 76 КПК України суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах першої і касаційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду апеляційної інстанції.

З аналізу наведеної норми слідує, що законодавцем не передбачено заборону на участь у провадженні за нововиявленими обставинами судді, який брав участь у цьому ж провадженні у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, у даному провадженні відсутні підстави стверджувати про постановлення оскаржуваної ухвали незаконним складом суду.

Крім того, як слідує зі змісту касаційної скарги, ухвалу апеляційного суду було постановлено у судовому засіданні за участі захисника ОСОБА_4 та засудженого ОСОБА_5 , яким було оголошено склад суду та роз`яснено право відводу, однак вони відвід судді ОСОБА_10 не заявили.

Враховуючи викладене, оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанції за своєю формою та змістом відповідають вимогам статей 370, 372, 419 КПК України, узгоджуються із усталеною практикою Європейського суду з прав людини та Верховного Суду.

Таким чином, у касаційній скарзі не наведено доводів, які би свідчили, що в цьому провадженні були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, не встановлено такого і судом касаційної інстанції.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що з касаційної скарги ОСОБА_4 та доданих до неї матеріалів не вбачається підстав для її задоволення, а томуу відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 25 липня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3