КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві 04 вересня 2024 року апеляційну скаргу прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2024 року,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої екологічної прокуратури Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0002286 від 08.11.2021.

Не погоджуючись з таким рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив, скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про арешт майна ТОВ «Петграніт» у кримінальному провадженні № 0002286 від 08.11.2021 задовольнити.

Вважає оскаржувану ухвалу незаконною, через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду, фактичним обставинам провадження та неповнотою судового розгляду.

Зазначає, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2023 року на вказане у клопотанні майно, накладався арешт. 12 вересня 2023 року ухвалою Київського апеляційного суду вказану ухвалу залишено без змін.

Однак, в подальшому, ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 25 грудня 2023 року, 15 березня, 05 квітня та 02 липня 2024 року накладений на самоскиди арешт, скасовано.

Слідчим суддею під час розгляду клопотання не враховано, що особи, які здійснювали незаконне видобування та перевезення корисних копалин на земельних ділянках сільськогосподарського призначення за допомогою спеціальної техніки, яка зареєстрована на праві приватної власності за ТОВ «Петраграніт», можуть вчинити дії спрямовані на приховування обставин вчиненого злочину, продаж вказаної техніки, приховування та її знищення, з метою уникнення кримінальної відповідальності та застосування спеціальної конфіскації, оскільки вказаний злочин є тяжким.

Крім того, слідчим суддею не враховано те, що у кримінальному провадженні засновнику ТОВ «Петраграніт» - ОСОБА_8 (матеріали відносно якого виділені в окреме провадження) повідомлено про підозру.

Прокурор вважає, що арешт є необхідним для збереження речових доказів та подальшого застосування спеціальної конфіскації, а також для забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення представника власника майна, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 08 листопада 2021 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, під № 0002286, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 240 КК України.

У клопотанні прокурора зазначено, що ОСОБА_8 , будучи засновником підприємства ТОВ «Петраграніт» та ТОВ «Петрабуд» у власності яких є вантажна техніка та місця реалізації будівельних матеріалів, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне видобування корисних копалин місцевого значення - піску у великих розмірах, розуміючи неспроможність самостійно вчиняти злочин, з метою власного незаконного збагачення та у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці до складу організованої групи залучив наступних осіб: директора ТОВ «Нерудбудпостач» ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

За версією органу досудового розслідування, протягом тривалого часу вказана група осіб за попередньою змовою між собою, в порушення правил використання надр, за відсутності дозвільних та технічних документів, які надають право користування надрами, організували на земельних ділянках сільськогосподарського призначення, що знаходяться між селами Тарасівка Фастівського району та Крюківщина, Бучанського району Київської області незаконне видобування корисних копалин місцевого значення (піску) у великих розмірах, проте дозвіл на проведення такої діяльності будь-яким суб`єктам господарської діяльності не видавався.

За результатами проведених слідчих та негласних слідчих (розшукових) дій також встановлено, що незаконний видобуток корисних копалин здійснювався за допомогою гусеничних ескаваторів та в подальшому перевозився з місця його незаконного видобутку з метою його подальшого продажу, зокрема транспортними засобами - самоскидами, що на час вчинення злочину належали ТОВ «Петраграніт».

Постановою старшого слідчого в особливо важливих справах 2-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_13 від 20 лютого 2023 року належні ТОВ «Петраграніт» самоскиди, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

03 липня 2024 року прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої екологічної прокуратури Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на належні ТОВ «Петраграніт» самоскиди, з метою збереження речових доказів.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2024 року у задоволенні клопотання прокурора відмовлено, оскільки прокурором не доведено, що вилучене майно відповідає критеріям, передбачених ст. 98 КПК України.

Колегія суддів погоджується із таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з п. 1 ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, в тому числі збереження речових доказів.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слід переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення, які можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Як вбачається з матеріалів провадження, прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, - з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

Однак, колегія суддів вважає, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався прокурор.

Крім того, в матеріалах, які додані до клопотання прокурора, відсутні докази, що вказане майно набуто кримінально протиправним шляхом або є предметом кримінального правопорушення, а відтак існування правової підстави для арешту вказаного майна з метою забезпечення збереження речових доказів відсутня.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя надав оцінку усім доказам, які наявні в матеріалах справи та які стосуються предмету кримінального провадження, та прийшов до обґрунтованого висновку, що прокурором в клопотанні не зазначено про обставини, які свідчать, що вказане майно має відношення до кримінального провадження, і, таким чином може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні обставин та доданих до нього матеріалах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Відтак, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання прокурора з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді в матеріалах судового провадження і зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2024 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Єдиний унікальний № 757/29788/24-к Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_17

Провадження № 11сс/824/4955/2024 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК України