У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2024 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судових засідань - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 про скасування постанови про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000110, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді зі скаргою на постанову прокурора про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000110, посилаючись на те, щопрокурор мотивує прийняте рішення тим, що матеріалами справи не підтверджується факт завдання незаконним затриманням та утриманням ОСОБА_3 протягом доби моральної шкоди, доказів протилежного ОСОБА_3 не надав. Вважає, що постанова винесена прокурором з порушенням положень статті 55 КПК, з мотивів особистої неприязні прокурора щодо ОСОБА_3 .

Стверджує, що оскільки визначення розміру моральної шкоди відбувається на підставі висновку судової психологічної експертизи, прокурор зобов`язаний забезпечити проведення такої експертизи, оскільки ОСОБА_3 як стверджує прокурор не є стороною кримінального провадження. Прокурор жодних заходів для призначення та проведення такої експертизи не вжив, та переклав свій службовий обов`язок доказування розміру моральної шкоди на ОСОБА_3 .

Зазначає, що він являється нейровідмінною людиною та з народження хворіє на гіперкінетичний розлад особистості (синдром дефіциту уваги та гіперактивність) та обсцесивно-компульсивний розлад особистості, внаслідок чого через дефіцит уваги та неконтрольовану необхідність постійного руху у просторі навчався в Нешішаївській ЗОШ номер 2 Бородянського району Київської області з 1 до 9 класу на індивідуальній формі навчання, а в подальшому в Боярській вечірній ЗОШ 3 Києво-Святошинського району Київської області з 10 до 12 класу, про що було відомо працівникам поліції, ТЦК та ДПСУ з довідки про проходження ВЛК в ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.03.2022 року та постановлено діагноз "гіперкінетичний розлад особистості", визнано обмежено придатним до військової служби. Крім того, в 2013 році військово-лікарська комісія ІНФОРМАЦІЯ_2 в 2013 році поставила мені діагноз "обсцесивно-компульсивний розлад особистості" та в подальшому після проходження стаціонарного обстеження в лікарні визнала мене непридатним до служби за призовом. Люди з гіперактивністю не можуть довгий час сидіти на місці, бути замкнутими у приміщеннях, іншим способом обмеженими свободою пересування, оскільки це може спричинити панічні атаки, неконтрольовану активність (наприклад ходіння по колу протягом кількох хвилин або навіть годин, тремор рук та ніг та інші симптоми хвороби). Зачинення його як нейровідмінної особи в відділенні для затриманих автомобіля поліції з якого він не може самостійно вийти, обмеження свободи пересування та пересування в супроводі озброєних людей в кайданках протягом 5 годин порушило нормальний спосіб життя у зв`язку з протиправним посяганням на його свободу пересування. що спричиняло йому психологічне напруження та глибокі моральні страждання, зокрема і через те, що порушниками його прав вчиняли службові особи органів державної влади, яка за своїми функціями має їх захищати від протиправних посягань. Докази наявності в мене психічного захворювання у виді фото-знімків медичної карти та інших медичних документів.

Стверджує, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння заявнику моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є зокрема доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане неправомірним затриманням та утриманням в умовах ізоляції від суспільства , витрати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод, активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків

Ухвалою суду від 18.09.2024 року відкрито провадження за даною скаргою та призначено її до судового розгляду.

Скаржник в судове засідання не з`явився, проте в прохальній частині скарги наявне клопотання про розгляд такої без його участі.

Прокурор в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд скарги без його участі та просив відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 . В обгрунтування зазначив, що відповідне клопотання ОСОБА_3 було подане останнім 13.09.2024 року та розглянуто прокурором з дотриманням встановлених КПК України строків з наданням відповіді заявнику 13.09.2024 року за вих. №30.52/02-5627ВИХ-24. А також вказав, що вивченням матеріалів кримінального провадження 0000110 за ч. 2 ст. 365 КК України встановлено, що внаслідок примусового доставлення ОСОБА_3 до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 вказаній особі фізичної або майнової шкоди не заподіяно. Окрім цього на даний час орган досудового розслідування і прокурор у кримінальному провадженні не володіють даними, які свідчать про те, що судом у порядку цивільного судочинства встановлено факт спричинення ОСОБА_3 моральної шкоди та обчислено її розмір.

Вказав, що аналізуючи обставини даного кримінального провадження, слід констатувати, що у даному випадку не встановлено жодних обставин, які б свідчили про заподіяння ОСОБА_3 матеріальної, моральної чи фізичної шкоди.

Заявником такі не наведено у заяві про залучення до провадження у якості потерпілого, не вбачаються такі й з матеріалів кримінального провадження.

Так, у заяві не вказано, у чому саме полягає матеріальна та моральна шкода, завдана ОСОБА_3 діями (бездіяльністю) саме працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 і поліції, відсутнє обґрунтування хоча б орієнтовного розміру такої шкоди.

За таких обставин, стверджує, що підстави про залучення ОСОБА_3 у якості потерпілого до кримінального провадження за №0000110 від 15.07.2024 відсутні, оскільки ОСОБА_3 не завдано шкоди, зазначеної у ч. 1 ст. 55 КПК України.

У зв?язку з викладеним, 13.09.2024 винесено постанову про відмову у визнанні ОСОБА_4 потерпілим у кримінальному проваджені №0000110 від 15.07.2024.

На даний час у матеріалах справи відсутні фактичні дані, які можуть підтвердити чи спростувати наявність спричинення ОСОБА_3 якоїсь моральної шкоди, тому на цьому етапі досудового розслідування вважаю проведення такої експертизи передчасною.

Враховуючи наведене та дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя дійшов такого висновку.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 КПК України. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених КПК України, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне (ч. 3 ст. 110 КПК).

Необхідно визначити, у яких випадках особа може набувати статусу потерпілого відповідно до норм кримінального процесуального закону. Так, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди (ч. 1 ст. 55 КПК України). Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого (ч. 2 ст. 55 КПК України). Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого (ч. 3 ст. 55 КПК України).

З урахуванням цих положень, потерпілим може бути 1) особа, якій завдано шкоди (моральної, фізичної або майнової), яка 2) подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або 3) яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода, і тому вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Слід враховувати, що прокурор має право відмовити особі у визнанні її потерпілим. Зокрема, така відмова (у формі постанови) є обґрунтованою за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди (ч.5 ст.55 КПК України). Це єдиний випадок, коли можна відмовити особі у визнанні її потерпілим. Так, процесуальною підставою прийняття рішення про відмову у визнанні потерпілим відповідно до ст. 55 КПК України є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява подана особою, якій не завдано шкоди. При цьому відповідні підстави згідно із зазначеною статтею мають бути належним чином мотивовані.

Встановлено, що Шостим слідчим відділом (з дислокацією у м. Ужгороді) Територіального управління ДБР, розташованого у місті Львові проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0000110, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 15.07.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365КК України.

Досудове розслідування у вказаному проваджені розпочато на виконання ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 09.07.2024 згідно якої уповноважених осіб Закарпатської обласної прокуратури зобов?язано внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 від 30.06.2024 про те, що невідомі працівники поліції та ІНФОРМАЦІЯ_3 28.06.2024 вчинили щодо нього перевищення службових повноважень, що виразилося в примусовому доставленні його до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_4.

13.09.2024 до Закарпатської спеціалізованої прокуратури з клопотанням звернувся громадянин ОСОБА_3 про виконання судового рішення, постановленого ухвалами Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.07.2024 та від 01.08.2024 у справі №308/12021/24.

Встановлено, що слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду відповідно до ухвал від 25.07.2024 та від 01.08.2024 у справі №308/12021/24 зобов?язано прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури розглянути клопотання ОСОБА_3 про визнання його потерпілим в рамках кримінального провадження N?0000110 від 15.07.2024 за ч. 2 ст. 365 КК України.

Постановою прокурора Закарпатської спеціалізованої прокуратури в сфері оборони Західного регіону ОСОБА_5 від 13.09.2024 року відмовлено у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні №0000110.

Постанова мотивована тим, що внаслідок примусового доставлення ОСОБА_3 до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 вказаній особі фізичної або майнової шкоди не заподіяно. Окрім цього на даний час орган досудового розслідування і прокурор у кримінальному провадженні не володіють даними, які свідчать про те, що судом у порядку цивільного судочинства встановлено факт спричинення ОСОБА_3 моральної шкоди та обчислено її розмір. Відтак, аналізуючи обставини даного кримінального провадження, слід констатувати, що у даному випадку не встановлено жодних обставин, які б свідчили про заподіяння ОСОБА_3 матеріальної, моральної чи фізичної шкоди. Заявником такі не наведено у заяві про залучення до провадження у якості потерпілого, не вбачаються такі й з матеріалів кримінального провадження. Так, у заяві не вказано, у чому саме полягає матеріальна та моральна шкода, завдана ОСОБА_3 діями (бездіяльністю) саме працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 і поліції, відсутнє обґрунтування хоча б орієнтовного розміру такої шкоди.

Разом з тим, скаржник у заяві (клопотанні) зазначає, що йому внаслідок кримінального правопорушення, яке розслідується, завдано моральну та матеріальну шкоду, однак, не обґрунтовує належним чином ці доводи, не надає доказів на підтвердження.

Згідно з ч. 3 ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до правил оцінки доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, суд повинен виносити вмотивовані рішення (Рішення Великої Палати у справі Moreira Ferreira проти Португалії (no. 2) від 11 липня 2007 року, Заява № 19867/12, параграф 84). Вмотивованість вимагає від суду чітко вказати на підстави тієї чи іншої аргументації. При вирішенні питання про встановлення процесуального статусу осіб, таким чином, необхідно чітко вказати, на підставі яких доказів в осіб виникає такий процесуальний статус.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 КПК України, права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, ч. 5 ст. 55 КПК України, за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

За змістом цієї норми, слідчий або прокурор, у визначених випадках, має право винести вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим.

Вивчивши постанову прокурора від 13.09.2024 року про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні №0000110, слідчий суддя констатує, що у такій зазначені мотиви, на підставі яких було відмовлено. Також слідчий суддя погоджується з доводами прокурора, що на момент розгляду клопотання, останнім не було надано належних доказів того, що йому завдано кримінальним правопорушенням майнової, моральної чи фізичної шкоди.

За таких обставин, слідчий суддя не знаходить підстав для висновків, що ОСОБА_3 в порядку ст. 55 КПК України може бути визнаний потерпілим у кримінальному провадженні №0000110 від 15.072024 р., а тому постанова від 13.09.2024 р. про відмову у визнанні потерпілим є обґрунтованою.

Керуючись вимогами ст.ст.55, 303, 306, 307, 372 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 про скасування постанови про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000110-- відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області ОСОБА_1