Номер провадження: 11-кп/813/2057/24
Справа № 523/7321/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 18.06.2024 у к/п № 0000317 від 20.02.2024 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, громадянина України, маючого середню освіту, не одруженого, не працевлаштованого, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 127 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 127 КК України та йому призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

На підставі ст. 91-1 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: обмежити йому спілкування з дитиною; заборонити наближатись ближче 50 метрів до місця постійного мешкання малолітнього потерпілого, а саме кв. АДРЕСА_2 ; заборонити листування, телефонні переговори, інші контакти через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб із малолітнім потерпілим ОСОБА_10 .

Вирішено питання щодо речових доказів.

Вказаним вироком суду 1-ої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 19.02.2024 в період часу з 11 год. до 14 год. 30 хв., перебуваючи за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_3 , разом із малолітнім сином своєї співмешканки: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , грубо порушуючи гарантовані державою права і свободи людини, наказав малолітньому ОСОБА_10 не бігати по квартирі та не кричати, однак останній відмовився, на що ОСОБА_7 , користуючись тим, що ОСОБА_10 в силу свого малолітнього віку і фізичного стану не міг захиститись, з метою покарання малолітнього ОСОБА_10 за неслухняність, а саме: за небажання припинити кричати та бігати по квартирі, переслідуючи єдиний умисел, спрямований на скоєння домашнього насилля та катування малолітнього ОСОБА_10 , піддав останнього домашньому насиллю та катуванню, яке виразилось в умисному заподіянні сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання, з метою примусити малолітнього ОСОБА_10 поводитись так, як вимагав ОСОБА_7 , а саме: почав наносити йому удари руками в область сідниць та скроневих ділянок голови, загальною кількістю не менше 5 ударів. Своїми умисними діями ОСОБА_7 згідно з висновком судово-медичної експертизи заподіяв малолітньому ОСОБА_10 тілесні ушкодження, а саме: сінець в правій скроневій ділянці, сінець в лівій скроневій області, сінець в лівій щічній ділянці, сінець на лівій сідниці на всьому протязі в чотирьох квадратах, сінець на правій сідниці на всьому протязі в чотирьох квадратах, дані тілесні ушкодження, як окремо так і разом, не були небезпечними для життя в момент заподіяння, мають незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше 6-ти днів і за цим критерієм згідно п. 2.3.5 «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка їх подала.

В апеляційній скарзі заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 зазначив, що не погоджується із оскаржуваним вироком в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, судом 1-ої інстанції у резолютивній частині вироку при застосуванні обмежувальних заходів, передбачених п.п. 1-4 ч. 1 ст. 91-1 КК України, не встановлено строк таких заходів, передбачений ч. 3 ст. 91-1 КК України.

На підставі викладеного прокурор ОСОБА_9 просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 1 ст. 127 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки, звільнивши його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, 2 ст. 76 КК України. Застосувати до ОСОБА_7 відповідно до ст. 91-1 КК України обмежувальні заходи, що застосовуються до осіб, які вчинили домашнє насильство на строк 3 місяці, поклавши на нього обов`язки відповідно до п.п. 1-4 ст. 91-1 КК України.

Законний представник малолітнього потерпілого ОСОБА_10 - ОСОБА_11 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, водночас надіслала на адресу суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, апеляційну скаргу прокурора підтримала, просила її задовольнити.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 частково підтримав апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 та просив вирок змінити із зазначених у скарзі підстав, водночас обвинувачений та його захисник не заперечували проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників судового розгляду, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до таких висновків

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Враховуючи те, що висновки суду 1-ої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 127 КК України ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Водночас, апеляційний суд вважає, що посилання прокурора ОСОБА_9 на допущення судом 1-ої інстанції неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування судом закону, який підлягає застосуванню, заслуговують на увагу з огляду на таке.

Приписами ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду 1-ої інстанції щодо можливості застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання передбаченого ст. 75 КК України із покладенням на засудженого обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 76 КК України, а також із застосуванням обмежувальних заходів, передбачених ст. 91-1 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до приписів ч. 3 ст. 91-1 КК України заходи, передбачені частиною першою цієї статті, можуть застосовуватися на строк від одного до трьох місяців і за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців.

Разом з тим, відповідно до резолютивної частини оскаржуваного вироку судом 1-ої інстанції у порушення вимог наведеного процесуального закону при застосуванні обмежувальних заходів, передбачених п.п. 1-4 ч. 1 ст. 91-1 КК України не встановлено строк таких заходів, який передбачений ч. 3 ст. 91-1 КК України.

На переконання апеляційного суду для досягнення мети покарання щодо кривдників та для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 необхідним та достатнім є строк таких обмежувальних заходів тривалістю 3 місяці.

Зважаючи на викладене, а також на те, що зазначені вище обставини призвели до неправильного застосування судом 1-ої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при звільненні обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, внаслідок чого існують підстави для відповідної зміни вироку суду в цій частині, а саме покладання відповідних обмежувальних заходів на нього на строк 3 (три) місяці.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із вимогами п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги прокурора ОСОБА_9 та відповідної зміни вироку суду 1-ої інстанції з мотивів, викладених апеляційних судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 413, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 18.06.2024, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 127 КК України змінити.

Абзац 4 резолютивної частини вироку викласти в наступній редакції:

На підставі ст. 91-1 КК України застосувати до ОСОБА_7 обмежувальні заходи, що застосовуються до осіб, які вчинили домашнє насильство, з покладенням на нього строком на 3 (три) місяці наступних обов`язків:

- обмежити спілкування з дитиною ОСОБА_10 ;

- заборонити наближатись ближче 50 метрів до місця постійного мешкання малолітнього потерпілого ОСОБА_10 , а саме кв. АДРЕСА_2 ;

- заборонити листування, телефонні переговори, інші контакти через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб із малолітнім потерпілим ОСОБА_10 .

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскарження в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4