Справа№ 953/7863/24
н/п 1-кп/953/1024/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2024 р. Київський районний суд м. Харкова у складі суду:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000091 від 24.05.2024 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Володарського Донецької області, громадянина України, не одруженого, не маючого дітей на утриманні, з неповною середньою освітою, не є військовослужбовцем, не працюючого, раніше судимого, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , мешкає: АДРЕСА_2

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 357 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

29.04.2024, у денний час доби, більш точний час не встановлено, ОСОБА_4 перебував в трамваї біля станції метро «Студентська», у місті Харкові, де у нього виник раптовий умисел направлений на незаконне викрадення, банківської картки з безконтактним чіпом АТ КБ «ПриватБанк», яка належить потерпілому ОСОБА_5 .

Діючи умисно, протиправно та незаконно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переконавшись, що за його протиправними діями, направленими на викрадення офіційного документа, ніхто не спостерігає, з метою особистого збагачення скориставшись тим, що наплічна сумка ОСОБА_5 , не замкнута, викрав із сумки останнього портмоне в якому знаходилися: банківська картка для виплат АТ КБ «Приватбанк»: № НОМЕР_1 , що належить потерпілому ОСОБА_5 та є офіційним документом так, як згідно до Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657 - 12, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346 - 3, п. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 № 851-4, Положення про міжбанківські розрахунки, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 08.10.1998 № 414, ст. 200 КК України, є електронним платіжним документом, тобто є офіційним документом, так як за своїм юридичним значенням та функціональним призначенням платіжні картки як платіжні інструменти являється засобом доступу до банківських рахунків. Після чого, ОСОБА_4 покинув місце вчинення кримінального правопорушення разом із викраденим офіційним документом потерпілого ОСОБА_5 .

ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 357 КК України, тобто привласнення офіційного документу, вчиненому з корисливих мотивів.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 357 КК України визнав повністю та пояснив, що дійсно вчинив злочин, який йому інкриміновано та зазначено в обвинувальному акті, обставини злочину не спорював, пояснив причини та обставини скоєного. Зазначав, що належні висновки для себе зробив і більше подібного не повториться.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування правопорушенні при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та беручи до уваги, що інші учасники судового розгляду також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачені правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції, роз`яснивши їм положення ст.349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини, вислухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду кримінальної справи в порядку, передбаченого ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються та розглядає справу на підставі ч.3 ст. 349 КПК України. Обвинувачений вірно розуміє зміст обставин справи і у суду немає сумнівів в добровільності та істинності його позиції.

За таких обставин, суд вважає, що винність ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 357 КК України доведена у повному обсязі.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне дії ОСОБА_4 кваліфікувати за ч.1 ст. 357 КК України, як привласнення офіційного документу, вчиненому з корисливих мотивів.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України закрито на підставі п. 4-1 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність такого діяння, на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 02.09.2024 року.

Згідно ст. 65 КК України, особі, що вчинила злочин, призначається покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При визначенні виду та міри покарання обвинуваченому суд враховує характер, ступінь тяжкості та суспільної небезпеки скоєного, єдиний епізод вчиненого, пом`якшуючі покарання обставини, відсутність обтяжуючих покарання обставин, дані по особі обвинуваченого, його відношення до вчиненого.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 раніше неодноразово судимий, останні рази: 25.05.2011 року вироком Московського районного суду м. Харкова за ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 187, ч.1 ст. 263 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, з його слів звільнений по відбуттю покарання у 2015 році; 15.07.2024 року Київським районним судом м. Харкова за ч.1 ст. 309 КК України до 1 року обмеження волі, зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, на обліку у лікаря - психіатра та нарколога не перебуває, не одружений, дітей або інших осіб на утриманні не має, не працевлаштований, не військовозобов*язаний.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, бажанні виправити наслідки вчиненого.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 не заперечував обставин кримінального правопорушення, що сталися з його провини, надав критичну оцінку своїй протиправній поведінці, висловив жаль з приводу скоєного, викрадене майно повернуто потерпілому.

Наведене, на думку суду, у повній мірі підтверджує, що обвинувачений дійсно розкаюється у скоєному.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

При обранні виду та міри покарання обвинуваченому, суд враховує всі обставини, встановлені судом, та вважає за необхідне обрати йому покарання в межах санкції інкримінованої статті, а саме у вигляді обмеження волі. Перешкод для призначення даного виду покарання судом не встановлено.

Згідно ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»».

Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним».

Беручи до уваги наведене, при обранні міри покарання обвинуваченому, суд виходить з положень ст. ст. 50, 65 КК України та враховує те, що ним скоєно кримінальний проступок, всі надані позитивні дані про особу обвинуваченого, наведені вище, ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним, його відношення до скоєного та пояснення щодо обставин вчиненого у період воєнного часу, обставини, що пом`якшують покарання, і вважає необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів обрати покарання саме в межах санкції статті, що інкриміновано.

Тільки таке покарання, з врахуванням особливостей та обставин вчинення обвинуваченим, особи обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий та висновків для себе не зробив, з врахуванням всіх обставин вчиненого та поведінки обвинуваченого, є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та для виконання призначеного судом покарання і попередження вчинення ним нових злочинів.

З врахуванням правової позиції, висловленої у Постанові ВС від 15.02.2021 (справа № 760/26543/17), суд, при вирішенні питання призначення покарання враховує, що положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально виконуються самостійно.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України. Питання скасування арешту підлягає вирішенню відповідно до вимог ст. 176 КПК України.

Враховуючи призначене судом покарання у вигляді обмеження волі, підстав для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили немає, а тому засуджений підлягає негайному звільненню з-під варти в залі суду.

Згідно ст.ст.124,126 КПК України з ОСОБА_4 підлягають стягненню на користь держави понесені судові витрати за проведення судової експертизи № 4670 у розмірі 2271,84 грн.

Керуючись ст. ст. 369, 370, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 357 КК України та призначити йому покарання за ч.1 ст. 357 КК України - у вигляді 1 року обмеження волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 за вироком Київського районного суду м. Харкова від 04.09.2024 року у вигляді 1 року обмеження волі рахувати з дня фактичного виконання покарання у вигляді обмеження волі, зарахувавши відповідно до вимог ст. 72 КК України до строку покарання ОСОБА_4 за даним вироком строк його попереднього ув*язнення (тримання під вартою) з 17.07.2024 року по 04.09.2024 року включно, із розрахунку один день тримання під вартою дорівнює двом дням обмеження волі.

ОСОБА_4 звільнити з-під варти в залі суду негайно, задля належного виконання вироку суду у вигляді обмеження волі.

Вироки Київського районного суду м. Харкова від 04.09.2024 року, яким призначено покарання ОСОБА_4 у вигляді 1 року обмеження волі за ч.1 ст. 357 КК України та Київського районного суду м. Харкова від 15.07.2024 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч.1 ст. 309 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, тривалістю 1 рік, та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України - виконувати самостійно.

Речові докази, передані на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_5 - залишити у його володінні та власності, скасувавши арешт, накладений ухвалами Київського районного суду м. Харкова від 14.06.2024 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави понесені судові витрати за проведення судової експертизи № 4670 у розмірі 2271,84 грн.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий ОСОБА_1