ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 127/23746/20

Провадження № 11-кп/4820/582/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

з участю: апелянта ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції з ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 02 квітня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 квітня 2024 року у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про вирішення питань про всякого роду сумніви та протиріччя, що виникають при виконанні вироку відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати. Постановити нову ухвалу, якою вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області як суду першої інстанції від 04 листопада 2008 року у кримінальній справі № 01-57/08 щодо нього змінити та звільнити його від відбування покарання у зв`язку із відбуттям такого на підставі п. 5 ч. 1 ст. 49 КК України, абз. 2 ст. 152 КВК України.

Ухвалу вважає необґрунтованою, невмотивованою, незаконною, такою що підлягає скасуванню.

На думку апелянта місцевий суд безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання, оскільки Апеляційний суд Дніпропетровської області, призначаючи йому покарання за вироком від 04 листопада 2008 року відповідно до вимог статті 65 КК України, врахував дані про його попередню судимість, яка була погашена у встановленому законом порядку, з чим погодився суд касаційної інстанції.

А тому із вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області як суду першої інстанції від 04 листопада 2008 року та ухвали Верховного Суду України від 17 березня 2009 року щодо нього слід виключити посилання на його попередню судимість та призначити остаточне покарання без урахування такої.

Вважає, що ухвала місцевого суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, оскільки не містить обґрунтованих мотивів прийнятого рішення та спростування його доводів.

Не правильно зазначено, що він порушує питання про перевірку обґрунтованості вироку та надання іншої оцінки доказам.

Стверджує, що посилання суду на те, що порушенні у його клопотанні питання вже розглядались місцевим судом, у задоволенні яких йому було відмовлено не свідчить про помилковість його позиції, а лише вказує на незаконність та необґрунтованість таких рішень, що унеможливлює приведення вироку у відповідність з діючим законодавством.

В ході розгляду його клопотання не було досліджено додатків до нього.

Місцевий суд безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про здійснення судового розгляду колегіально.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 п. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Виходячи з вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Наведених вимог суд першої інстанції дотримався в повній мірі.

Так, згідно п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати серед іншого інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, або інших осіб, установ або організацій у випадках, встановлених законом.

До питань про будь-які сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, які належить вирішувати суду, що ухвалив вирок, відносяться: уточнення посади чи виду діяльності, якщо при призначенні покарання (основного або додаткового) у вигляді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю допущено неточні, неконкретні формулювання; усунення суперечностей і неточностей при написанні прізвища, імені, по батькові чи інших біографічних даних засудженого; звільнення з-під варти особи, засудженої до покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, якщо підсудний був під вартою, і суд не вирішив питання про зміну запобіжного заходу; скасування заходів забезпечення кримінального провадження, якщо вони не були скасовані судом при ухваленні виправдувального вироку, тощо.

Наведений перелік питань про будь-які сумніви і суперечності, недоліки, допущені судом при ухваленні вироків, а також питань, що виникають в процесі виконання вироків, які належить вирішувати суду під час виконання вироків, не є вичерпним.

Отже, під час виконання вироків суд може вирішувати лише ті питання, які не стосуються суті вироку. Тобто повноважень ревізувати вирок, який набрав чинності та залишений без змін касаційним судом, суд не має.

Як вбачається із матеріалів справи вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2008 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 94 КК України (1960 року), п.п. 7, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 296, ч.1 ст. 263 КК України та призначено йому покарання: за ст. 94 КК України (в редакції 1960 року) у виді позбавлення волі строком на 13 років; за п.п. 7, 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі; за ч. 4 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років; за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Призначаючи ОСОБА_5 таке покарання суд врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, а саме те, що він вчинив особливо тяжкий та тяжкі злочини, особу підсудного, який характеризується задовільно, наявність обставини, що обтяжує покарання, а саме вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

При цьому суд констатував, що ОСОБА_5 в 1999 році вже притягувався до кримінальної відповідальності, однак після цього належних висновків не зробив і знову вчинив, як у першому, так і в другому випадку умисне вбивство із застосуванням вогнепальної зброї в громадських місцях.

У вступній частині вироку зазначено, що останній вважається не судимою особою.

Ухвалою Верховного Суду України від 17 березня 2009 року вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2008 року щодо ОСОБА_5 в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 скасовано. Справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства. У решті вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

У вступній частині цього судового рішення вказано, що ОСОБА_5 не судимий в силу ст. 89 КК України.

У поданому до місцевого суду клопотанні ОСОБА_5 просив вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області як суду першої інстанції від 04 листопада 2008 року та ухвалу Верховного Суду України від 17 березня 2009 року щодо нього привести у відповідність до вимог КПК України, виключивши з них посилання на його попередню судимість та призначити остаточне покарання без урахування такої. В апеляційній скарзі ж ОСОБА_5 просив звільнити його від відбування покарання у зв`язку із його відбуттям на підставі п. 5 ч. 1 ст. 49 КК України, абз. 2 ст. 152 КВК України.

Отже, ОСОБА_5 фактично просить переглянути законність призначеного йому покарання, за вироком, що набрав законної сили та залишений без змін у цій частині касаційним судом.

Відмовляючи у задоволенні клопотання місцевий суд своє рішення мотивував тим, що відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства в порядку виконання вироку суд не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, що набрали законної сили, а також не вирішує питання що стосується суті вироку, належності й допустимості доказів.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Натомість законність вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2008 року відносно ОСОБА_5 була предметом перевірки судом касаційної інстанції, а суд позбавлений процесуальної можливості її повторної перевірки за результатами розгляду клопотання в порядку ст. ст. 537, 539 КПК України.

Такі висновки місцевого суду узгоджуються із позицією ЄСПЛ у справах «Брумареску проти Румунії», «Вєлєв проти України», згідно з якою одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення лише з метою повторного розгляду справи і її нового вирішення. Відхід від цього принципу виправданий, лише коли він обумовлений особливими та непереборними обставинами.

З огляду на викладені обставини, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що твердження апелянта щодо необхідності зміни вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2008 року в частині призначеного покарання та звільнення його від відбування покарання є безпідставними, оскільки питання, які вирішуються судом, під час виконання вироків, не можуть стосуватися суті вироку та перевірки обґрунтованості призначеного покарання, з яким погоджується і апеляційний суд.

Посилання ОСОБА_5 на те, що у поданому клопотанні він не порушує питання щодо перевірки обґрунтованості вироку, а отже його законності, є такими, що не відповідають його змісту.

Зокрема, у своєму клопотанні ОСОБА_5 просив встановити, що колегія суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області у своєму рішенні від 04 листопада 2008 року, з яким погодився і касаційний суд, призначаючи йому покарання, безпідставно врахувала дані про його попередню судимість, яка була погашена. А тому, просив привести у відповідність до вимог КПК України вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області як суду першої інстанції від 04 листопада 2008 року та ухвалу Верховного Суду України від 17 березня 2009 року щодо нього, фактично виключивши посилання на вказану обставину та, у зв`язку із цим, змінити міру призначеного йому покарання.

Доводи ж апелянта про те, що місцевий суд безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про здійснення судового розгляду колегіально, на увагу апеляційного суду не заслуговують, враховуючи наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 24 листопада 2023 року ОСОБА_5 подав до місцевого суду пояснення, у яких звертав увагу на те, що розгляд його клопотання повинен здійснюватись колегіально.

Відповідно до ч. 3 ст. 31 КПК України кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено довічне позбавлення волі, здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів, а за клопотанням обвинуваченого - судом присяжних у складі двох суддів та трьох присяжних.

Отже, вимогами вказаної статті передбачено обов`язкове здійснення саме кримінального провадження колегіально судом у складі трьох суддів щодо злочинів, за вчинення яких передбачено довічне позбавлення волі. Натомість, у даному випадку суд не здійснював розгляд кримінального провадження по суті, а вирішував клопотання щодо питань, які виникають при виконанні вироку, під час розгляду якого законодавець не вимагає колегіального розгляду.

Твердження ОСОБА_5 про те, що під час розгляду його клопотання місцевий суд не дослідив додатків до нього спростовуються даними мотивувальної частини оскаржуваної ухвали, з яких вбачається, що суд аналізував документи, додані до нього, а отже і досліджував такі.

Інші доводи апеляційної скарги не можна визнати переконливими, оскільки вони не містять доказів, які б спростували висновки слідчого судді та впливали на законність судового рішення.

Враховуючи усе вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що відсутні підстави для задоволення клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_5 про вирішення питань про всякого роду сумніви та протиріччя, що виникають при виконанні вироку, в якому він просить привести вирок та ухвалу суду у відповідність до вимог закону.

Здійснення ж перегляду судового рішення, яке набрало законної сили, в обраний апелянтом спосіб, є порушенням принципу правової визначеності як однієї з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд, оскільки вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2008 року не може бути поставлено під сумнів, а здійснення його перегляду не є виправданим та обґрунтованим.

За таких обставин колегія суддів вважає ухвалу місцевого суду законною, обґрунтованою та вмотивованою, порушень норм чинного КПК України, які могли б стати підставою для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404,405,407,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 02 квітня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про вирішення питань про всякого роду сумніви та протиріччя, що виникають при виконанні вироку залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча: ОСОБА_1 .

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_2