КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

представника власника майна ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги представників ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 15 квітня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 15.04.2024 задоволено клопотання прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , та накладено арешт на тимчасово вилучене майно під час проведення обшуку 02.04.2024 за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на мобільний телефон «iPhone 14 Pro Max» з номерами ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представники ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

Представник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

___________________________________________________________________________

Справа 761/12822/24 Слідчий суддя - ОСОБА_9

Апеляційне провадження № 11-сс/824/3412/2024 Суддя-доповідач - ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт вказував про відсутність обґрунтованої підозри у кримінальному провадженні № 0000235.

Також послався на відсутність правових підстав для накладення арешту на майно в порядку п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

При цьому, зазначав, що постанова слідчого про визнання речовим доказом мобільного телефону, який належить ОСОБА_7 , винесена з істотним порушенням вимог КПК України, оскільки вона не містить жодної інформації щодо змісту обставин та мотивів, які є підставами її винесення, а отже є не інформативною, що не дає змоги дослідити речовий доказ на предмет відповідності критеріям, визначеним ст. 98 КПК України.

Протокол огляду даного мобільного телефону також не відповідає вимогам ст. 104 КПК України, оскільки він не містить описової частини відомостей, отриманих в результаті проведення процесуальної дії, що є обов`язковим для дослідження слідчим суддею при прийнятті рішення про необхідність накладення арешту.

На думку апелянта, стороною обвинувачення не надано жодного належного обґрунтування наявності правової підстави для накладення арешту на зазначене майно, а слідчим суддею проігноровано доводи сторони захисту та прийнято рішення про накладення арешту на майно з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Представник ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна. Також просив витребувати у сторони обвинувачення, дослідити і ознайомити сторону захисту з відеозаписом проведення обшуку та викликати понятих для їх допиту в якості свідків.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав про здійснення тиску з боку представників сторони обвинувачення, які порушуючи право на захист ОСОБА_7 , висунули вимогу повідомити пароль від мобільного телефону або розблокувати його, що відбувалось до прибуття його захисників.

У результаті вчинення відповідних правопорушень, стороною обвинувачення були отримані відомості у вигляді паролю від телефону на підставі показань (пояснень) особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитись від давання показань та не відповідати на запитання, що прямо передбачено п. 4 ч. 2 ст. 87 КПК України та зумовлює очевидну недопустимість отриманих доказів.

Крім того, обшук розпочався до прибуття захисників та в подальшому на підставі незаконно отриманих доказів ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Також апелянт вказував, що після незаконного отримання доступу до телефону, представниками обвинувачення було оглянуто та зафіксовано на відеозапис всю необхідну інформацію, здійснено незаконний огляд телефону.

Проте, слідчим суддею в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку не було надано дозволу на втручання у приватне спілкування, у тому числі дослідження месенджерів та листування, тобто має місце діяння, передбачене п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України, а саме здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

На думку апелянта, слідчий суддя не дав оцінки не лише належності, а й допустимості відповідних доказів та не встановив очевидну недопустимість відповідного доказу та відсутність підстав для накладення арешту на нього у зв`язку із неможливістю його використання у якості доказу.

Крім того зазначав, що дозволу на вилучення терміналів мобільного зв`язку надано не було, а було надано лише дозвіл на вилучення саме інформації з нього відповідного окресленого ухвалою змісту.

Подолавши волю ОСОБА_7 , сторона обвинувачення вже отримала усі необхідні відомості, передбачені ухвалою про проведення обшуку, при цьому жодних перешкод для сторони обвинувачення для цього не було.

Також апелянт вказував на необґрунтованість врученої ОСОБА_7 підозри, оскільки викладена у ній кваліфікація відповідних описаних ймовірно вчинених дій фігурантами за ч. 1 ст. 111-2 КК України, без наведення жодної мотивації та обґрунтування, в яких саме діях вона виразилась, є нічим іншим, як порушенням права на захист та здійснення психологічного процесуального тиску.

Прокурор, власник майна ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_6 у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про поважні причини свого неприбуття не повідомили та клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження,2 відділом 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління Служби безпеки України, за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000235 від 13.03.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Згідно даних клопотання, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_7 , будучи громадянином України та фактичним власником і керівником ТОВ «Діброва», ФГ «Криничне», разом із громадянином України ОСОБА_10 у другій половині 2022 року, знаходячись на підконтрольній уряду України території держави, здебільшого за адресами: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , та громадянином України ОСОБА_11 , що перебуває на тимчасово окупованій території Луганської області, усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, та встановлення окупаційною адміністрацією рф повного контролю над Старобільським районом Луганської області, де зареєстровані та фактично знаходяться підконтрольні їм вказані суб`єкти підприємницької діяльності та їх виробничі потужності, з метою збереження майна підприємств та своїх особистих корисливих мотивів, вирішили продовжити здійснювати фінансово-господарську діяльність вказаних вище суб`єктів господарювання.

При цьому ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 розуміли, що здійснювати вказану діяльність вони зможуть лише у взаємодії з державою-агресором та її окупаційною адміністрацією, що в свою чергу, призведе до перереєстрації належних йому суб`єктів господарювання по законодавству рф, сплати податків до бюджету рф та постачання товарів на її територію, тобто свідчитиме про реалізацію і підтримку вказаними особами рішень та дій держави-агресора та окупаційної адміністрації держави-агресора, та передачі матеріальних ресурсів представникам держави-агресора та її окупаційній адміністрації. Також ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 достовірно усвідомлювали, що наведені дії є незаконними та призведуть до завдання шкоди Україні.

У зв`язку з наведеним, у вказаний період у них виник умисел на допомогу державі-агресору (пособництво) та її окупаційній адміністрації, з метою завдання шкоди Україні шляхом реалізації і підтримки рішень та дій держави-агресора та окупаційної адміністрації держави-агресора, та передачі матеріальних ресурсів представникам держави-агресора та її окупаційній адміністрації.

Таким чином, ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 вступили в злочинну змову між собою та іншими невстановленими на даний час особами, та спільно розробили план злочинної діяльності. Відповідно до даного плану на ОСОБА_7 , як власника ТОВ «Діброва» та ФГ «Криничне» та ОСОБА_10 покладалось загальне керівництво діяльністю співучасників та координація їх дій. У свою чергу ОСОБА_11 та інші невстановлені наданий час особи повинні були на тимчасово окупованій території Луганської області організувати виконання вказівок останнього та забезпечити здійснення діяльності вказаних суб`єктів господарювання у співпраці з державою-агресором.

Так, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 за повного сприяння вказаних співучасників, які свідомо та умисно задля виконання спільного злочинного умислу з останнім залишилися на окупованій державою-агресором рф території Луганської області, у другій половині 2022 року розпочали дії щодо налагодження фінансово-господарської діяльності у взаємодії з окупаційною адміністрацією рф та незаконної перереєстрації ТОВ «Діброва» та ФГ «Криничне» у органах окупаційної адміністрації держави-агресора, зокрема у так званій «межрайонной инспекции федеральной налоговой службе №1 по луганской народной республике», «отделение фонда пенсионного и социального страхования рф по луганской народной республике», та інших окупаційних органах держави-агресора.

Разом з цим, в листопаді 2022 року на виконання спільного злочинного умислу направленого на пособництво державі-агресору рф та підтримки і реалізації рішень окупаційної адміністрації рф, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 за повного сприяння ОСОБА_11 та інших невстановлених на даний час осіб, які налагодили стійкі робочі та ідеологічні зв`язки з представниками місцевої окупаційної адміністрації рф та досягнутих з ними домовленостей забезпечив 29.11.2022 ТОВ «Діброва» та ФГ « ОСОБА_12 » незаконну реєстрацію в « ІНФОРМАЦІЯ_1 » і присвоєння «основного государственного регистрационного номера» ООО «Диброва» - № НОМЕР_3 , ФХ «Криничное» - № НОМЕР_4 , про так звану державну реєстрацію. Вказаними умисними діями ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 фактично підтримали та реалізували рішення держави-агресора щодо необхідності реєстрації суб`єктів господарювання на окупованих територіях Луганської області у відповідності до законодавства рф.

Відповідно до вказаної незаконної реєстрації та заздалегідь розробленого спільного злочинного умислу засновником - власником ТОВ «Діброва» та ФГ « ОСОБА_12 » виступив ОСОБА_7 , а керуючим товариств ОСОБА_11 .

Основними видами діяльності вказаних аграрних підприємств є: вирощування зернових культур, бобових культур і насіння олійних культур; оптова торгівля зерном, необробленим тютюном та ін. Виробничі потужності та земельні ділянки, на яких впроваджена господарська діяльність з вирощування та збору зернових культур, бобових культур і насіння олійних культур знаходяться на тимчасово окупованій державою-агресором рф території Старобільського району Луганської області.

Також органом досудового розслідування встановлено, що у період листопада 2022 року по квітень 2024 року ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, з метою завдання шкоди Україні шляхом підтримки та реалізації рішень окупаційної адміністрації держави-агресора рф і добровільного збору та передачі матеріальних ресурсів представникам держави-агресора її окупаційній адміністрації, надавали вказівки керуючому ТОВ «Діброва» та ФГ «Криничне» громадянину України ОСОБА_11 та іншим невстановленим на даний час особам здійснити збір сільськогосподарських культур з полів (насіння соняшника, пшениці, кукурудзи та ін.) задля їх подальшої передачі підприємствам представникам окупаційної адміністрації рф та продажу підприємствам, що знаходяться на території держави-агресора рф та на тимчасово-окупованій території Луганської області.

У свою чергу ОСОБА_11 , будучи фактичним керуючим вказаних агропідприємств, діючи за попередньою змовою групою осіб на шкоду Україні, у вказаний період часу, постійно знаходячись на окупованій території Луганської області, на виконання вказівок власника даних суб`єктів господарювання ОСОБА_7 , здійснював контроль за обліком зібраних працівниками ТОВ «Діброва» та ФГ «Криничне» сільськогосподарських культур, займався пошуком джерел збуту та систематично через мобільні засоби зв`язку звітував ОСОБА_7 про об`єми зібраної продукції, витрачені паливно-мастильні матеріали, розцінки на реалізацію врожаю та оплату праці, задіяних працівників вказаних підприємств, а також щодо потенційних покупців з держави-агресора рф, яким за грошову винагороду передавали матеріальні ресурси, зокрема насіння соняшника.

Ухвалою слідчого суддів Шевченківського районного суду міста Києва від 20.03.2024 надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_13 .

Згідно даних протоколу обшуку від 02.04.2024, цього ж дня проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено речі та документи, серед яких мобільний телефон «iPhone 14 Pro Max» з номерами ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 .

Постановою старшого слідчого в особливо важливих справах 2 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління Служби безпеки України ОСОБА_14 від 03.04.2024 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000235 майно, у тому числі мобільний телефон ««iPhone 14 Pro Max» з номерами ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 .

04.04.2024 прокурор другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва із клопотанням, яке зареєстроване 08.04.2024, про накладення арешту на майно, вилучене під час проведення обшуку 02.04.2024 за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на мобільний телефон «iPhone14 Pro Max» з номерами ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 .

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 15.04.2024 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на тимчасово вилучене майно під час проведення обшуку 02.04.2024 за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на мобільний телефон «iPhone 14 Pro Max» з номерами ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 .

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на тимчасово вилучене майно під час проведення обшуку 02.04.2024 за місцем проживання ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на мобільний телефон iPhone 14 Pro Max» з номерами ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнане речовим доказом у межах кримінального провадження № 0000235 від 13.03.2023, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на мобільний телефон, вилучений 02.04.2024 в ході здійснення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути приховане, пошкоджене, зіпсоване, втрачене, знищене, передано, відчужене чи зникнути.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на вилучене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що клопотання прокурора не містить правової підстави та обґрунтування арешту майна, колегія суддів вважає безпідставними. Як убачається із матеріалів судового провадження, клопотання прокурора та ухвала слідчого судді містять вказівки на мету та правові підставі, зазначені у ст.ст. 171, 173 КПК України, для накладення арешту на вказане майно, а саме необхідність арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта про відсутність доказів наявності обґрунтованої підозри за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України у даному кримінальному провадженні, є передчасними.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Підстави вважати постанову старшого слідчого в особливо важливих справах 2 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління Служби безпеки України ОСОБА_14 від 03.04.2024 про визнання вилученого мобільного телефону речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000235, такою, що не відповідає вимогам ст. 110 КПК України, у колегії суддів відсутні, а тому доводи апелянта у цій частині є безпідставними.

Доводи апеляційних скарг про невідповідність вимогам ст. 104 КПК протоколу огляду, та незаконність дій органу досудового розслідування в ході проведення обшуку, які полягали у здійснення тиску на ОСОБА_7 , з метою отримання захисного паролю від телефону, фактично зведені до оскарження законності проведених обшуку та огляду, що не є предметом даного апеляційного розгляду, натомість оцінка законності проведеної слідчої (процесуальної) дії - обшуку та огляду, а також належності та допустимості отриманих унаслідок такої слідчої дії відомостей, може бути надана під час розгляду кримінального провадження по суті.

Крім того, законність дій органу досудового розслідування в ході проведення вищевказаних згідно положень ч. 2 ст. 303 КПК України, може бути предметом розгляду під час підготовчого судового провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 117, 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги представників ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 15 квітня 2024 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3