КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/6072/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06 серпня 2024 року про арешт майна в кримінальному провадженні № 0001699 від 12 вересня 2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 199, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 111-1 КК України,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06 серпня 2024 року задоволено клопотання прокурора третього відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001699 від 12.09.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 199, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 111-1 КК України.

Накладено арешт на тимчасово вилучене майно в ході обшуку за місцем мешкання ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: на грошові кошти у сумі 45 500 доларів США, номіналом по 100 доларів у кількості 455 купюр; 168 500 гривень, номіналом по 500 гривень у кількості 337 купюр; особисту зубну щітку ОСОБА_9 ; дозвіл № НОМЕР_1 від 02.06.2020 року; дозвіл на зброю № НОМЕР_2 від 15.01.2020 року, дозвіл на зброю № НОМЕР_3 .

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06 серпня 2024 року про накладення арешту на 45 500 доларів США, номіналом по 100 доларів у кількості 455 купюр; 168 500 гривень, номіналом по 500 гривень у кількості 337 купюр; особисту зубну щітку та три дозволи на зброю та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання про арешт майна відмовити та зобов`язати слідчого або будь-яку іншу уповноважену особу, яка здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001699 від 12.09.2023 року, повернути ОСОБА_6 грошові кошти, вилучені під час проведення обшуку у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді постановлена із недотриманням норм кримінального процесуального законодавства України, допущенням відвертого формалізму при розгляді клопотання та має бути скасована.

Вказує, що, обґрунтовуючи своє рішення, суд посилався на висновки слідчого, який у своєму клопотанні зазначив про необхідність накладення арешту на майно, що знаходиться у власності та фактичному володінні ОСОБА_6 , яка є дружиною ОСОБА_9 .

Апелянт зазначає, що вилучені грошові кошти об`єктивно не можуть містити ознаки того, що вони були об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тим більше описаного у фабулі цього кримінального провадження.

Вважає, що слідчий суддя зробив помилковий висновок про те, що вилучені під час обшуку грошові кошти підпадають під ознаки ст. 98 КПК України, тобто мають ознаки речових доказів, і вони зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту та обставин протиправних дій, що встановлюються під час кримінального провадження та є достатні підстави вважати, що вказані об`єкти, які є предметом вчинення злочину, можуть бути приховані, пошкоджені, зіпсовані, знищені, перетворені, відчужені.

Незрозумілим, на думку апелянта, вдається і те, яким чином прокурор довів зазначені обставини, адже не приймав участі в судовому засіданні.

Крім того, апелянт стверджує, що під час складання протоколу про проведення обшуку, примірник якого не був вручений ОСОБА_9 або ОСОБА_6 , ОСОБА_9 надано особі, що проводила обшук, примірники договорів купівлі-продажу нерухомого майна у місті Харків, які підтверджують походження зазначених грошових коштів, проте цим обставинам а ні прокурор, а ні суд уваги не надали, та суд не оцінював такі документи як докази.

Також, слідчим суддею не обґрунтовано, чим саме мотивовано рішення про накладення арешту на дозволи на зброю, чинність та легальність яких можна було перевірити на місці, переконавшись у тому що вони не підроблені.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_6 , її близькі родичі, члени сім`ї та чоловік ОСОБА_9 , не є стороною по даному кримінальному провадженню або його учасниками, ніяких повідомлень про підозру у скоєнні злочину станом на 04.09.2024 року не отримували. Грошові кошти та дозволи на зброю, на які накладено арешт оскаржуваною ухвалою, не несуть ніякого доказового значення та не можуть бути ніяким доказом у цьому кримінальному провадженні, адже отримані у цілком законний спосіб, а відтак відсутні підстави для накладення арешту на дане майно. Будь-які посилання на причетність ОСОБА_9 до фабули, описаної у цьому кримінальному провадженні, є помилкою слідства, всупереч ст. 62 Конституції України та основані на припущеннях.

Захисник неодноразово намагався дізнатись про наявність заявленого прокурором клопотання про накладення арешту на майно, та отримав від Печерського районного суду м. Києва відповідь на адвокатський запит, згідно якої зазначено, що проведеною перевіркою даних комп`ютерної програми «Діловодство-3» за 2024 рік встановлено, що клопотань органу досудового розслідування про арешт майна, що належить ОСОБА_9 , в рамках кримінального провадження №0001699, в провадженні суду не перебувало.

Крім того, в оскаржуваній ухвалі не досліджувалось питання своєчасності звернення прокурора до суду у визначений законом строк, враховуючи той факт, що з моменту вилучення майна та отриманням ухвали про накладення арешту органом досудового розслідування пройшло більше місяця.

Апелянт стверджує, що вирішуючи клопотання слідчого про накладення арешту на майно, слідчий суддя не встановив, що ОСОБА_9 та ОСОБА_6 не мають жодного відношення до організації та здійснення діяльності, описаної у фабулі кримінального провадження, не є стороною кримінального провадження № 0001699 від 12.09.2023 року, про підозру їм не повідомлялось, доказів щодо можливості спеціальної конфіскації зазначеного майна не встановлено, та така не може бути застосована.

На обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження апелянт зазначив, що ОСОБА_6 про час та місце розгляду зазначеного клопотання слідчого не повідомлялась. Ухвала суду не містить даних щодо виклику ОСОБА_6 як власника майна. Про факт існування зазначеної ухвали їй стало відомо випадково 03.09.2024 року, з Єдиного реєстру судових рішень, після чого представник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 намагався зв`язатись із слідчим та отримати копію ухвали про накладення арешту, проте так її і не отримав.

В судове засідання прокурор, власник майна та її представник не з`явились, про дату, час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора, власника майна та її представника, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання про арешт майна розглянуто без повідомлення та за відсутності власника майна.

Згідно з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.11.2019 року у справі № 760/12179/16-к, якщо ухвала слідчого судді постановлена без виклику особи, інтересів якої вона стосується та яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи має обчислюватися з дня отримання копії судового рішення, незалежно від наявності інших джерел інформування про прийняте рішення.

Відомостей про отримання власником майна копії ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року матеріали справи не містять. При цьому, представник власника майна - адвокат ОСОБА_7 вказує, що власник майна ОСОБА_6 про існування зазначеної ухвали дізналась 03.09.2024 року, з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відомостей на спростування наведених обставин матеріали справи не містять, тому колегія суддів вважає за можливе поновити апелянту строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України, за процесуальним керівництвом Офісу Генерального прокурора, здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0001699 від 12.09.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 199, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 111-1 КК України.

18.07.2024 року на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 02.07.2024 року було проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_1 , за результатом якого виявлено та вилучено наступні речі та документи, дозвіл на вилучення яких не надавався, а саме:

- 45 500 доларів США, номіналом по 100 доларів у кількості 455 купюр;

- 168 500 гривень, номіналом по 500 гривень у кількості 337 купюр;

- особиста зубна щітка ОСОБА_9 ;

- дозвіл № НОМЕР_1 від 02.06.2020;

- дозвіл на зброю № 10196 від 15.01.2020;

- дозвіл на зброю № 2844.

19.07.2024 року слідчим слідчої групи Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_10 прийнято рішення про визнання зазначеного майна речовим доказом у розслідуваному кримінальному провадженні.

25.07.2024 року прокурор третього відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001699 від 12.09.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 199, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 111-1 КК України.

Клопотання обґрунтоване тим, що досудовим розслідуванням установлено, що громадянин України ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходячись на території України, переслідуючи антидержавницькі та корисливі мотиви, в умовах воєнного стану, вчинив діяння на шкоду інтересам України, з метою заподіяння шкоди національній безпеці України та здійснення підривної діяльності проти України у вигляді надання допомоги представнику спецслужб рф у проведенні такої діяльності, яка виразилася в збиранні інформації та відомостей щодо об`єктів HelpUkraine.center (Центр гуманітарної допомоги Україні) та Pol-Cel Sp. z o.o. Agencja i magazyn celny (склади митниці), що розташовані за адресою: Rampa Brzeska 63, 22-100 Chelm, Польща, та подальшій передачі представнику спецслужб рф для узгодження їхніх підпалів, що ставить під загрозу суверенітет, обороноздатність, державну, економічну та інформаційну безпеку України.

Одночасно з цим, ОСОБА_11 , вивчивши територію, місця розташування на ній будівель, шляхів підходу, зони фіксації камер відеоспостереження, розрахувавши кількість бензину, яку необхідно взяти для успішного виконання підпалу вказаних об`єктів, отримавши підтвердження від представника спецслужб рф, здійснив готування до умисного знищення вказаного чужого майна у великих розмірах, шляхом підпалу.

Проте, з причин, які не залежали від волі ОСОБА_11 , останній не зміг реалізувати свій злочинний задум, оскільки ОСОБА_12 , який діяв на конфіденційній основі, повідомив у правоохоронні органи про його дії.

Крім того, ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та інші невстановлені на даний час особи, діючи за попередньою змовою групою осіб, діючи умисно, у порушення Постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 року № 340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», Постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2020 року № 844 «Про затвердження зразків бланків і технічних описів бланків національного та міжнародного посвідчень водія, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, тимчасового реєстраційного талона транспортного засобу та зразка розпізнавального автомобільного знака України та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України», Правил виготовлення бланків цінних паперів і документів суворого обліку, затверджених спільним наказом Міністерства фінансів, Служби Безпеки та Міністерства внутрішніх справ України від 25.11.1993 № 98/118/740 «Про затвердження Правил виготовлення бланків цінних паперів і документів суворого обліку», Положення про порядок голографічного захисту документів і товарів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2001 № 171, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи їх настання, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, однак, не пізніше 28.04.2024, з корисливих мотивів, здійснили підроблення посвідчень водіїв, зокрема виданих на ім`я ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а також виготовлення та пересилання незаконно виготовлених голографічних захисних елементів, видимість яких створено на вказаних посвідченнях, після чого здійснили їх збут.

У відповідності до показів свідків та інших матеріалів, зібраних ДСР НП України на виконання доручення слідчого у порядку ст. 40 КПК України, встановлено, що до вчинення вказаних кримінальних правопорушень може бути причетний ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є активним учасником вищеописаної організованої групи.

З метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення розслідуваних кримінальних правопорушень, одержання доказів їх учинення, а також дослідження майна, яке було здобуте у результаті їх вчинення чи підготовки, виникла обґрунтована необхідність у проведенні обшуку за місцем мешкання ОСОБА_9 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

18.07.2024 року з метою об`єктивного та неупередженого розслідування кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 02.07.2024 року було проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_1 , за результатом якого були вилучені наступні речі та документи, дозвіл на вилучення яких не надавався, а саме

- 45 500 доларів США, номіналом по 100 доларів у кількості 455 купюр;

- 168 500 гривень, номіналом по 500 гривень у кількості 337 купюр;

- особиста зубна щітка ОСОБА_9 ;

- дозвіл № НОМЕР_1 від 02.06.2020;

- дозвіл на зброю № НОМЕР_2 від 15.01.2020;

- дозвіл на зброю № НОМЕР_3 .

Прокурор зазначив, що за вищенаведених обставин наявні підстави вважати, що грошові кошти є такими, які здобуті злочинним шляхом, а отже, у відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 167 КIIK України підпадають під тимчасово вилучене майно.

19.07.2024 року слідчим слідчої групи Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_10 прийнято рішення про визнання зазначеного майна речовим доказом у розслідуваному кримінальному провадженні.

Прокурор у клопотанні зазначив, що підставами та метою арешту зазначених у клопотанні речей є збереження речових доказів, а також запобігання можливості їх приховування, знищення або відчуження.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06 серпня 2024 року задоволено клопотання прокурора третього відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001699 від 12.09.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 199, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 111-1 КК України.

Накладено арешт на тимчасово вилучене майно в ході обшуку за місцем мешкання ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: на грошові кошти у сумі 45 500 доларів США, номіналом по 100 доларів у кількості 455 купюр; 168 500 гривень, номіналом по 500 гривень у кількості 337 купюр; особисту зубну щітку ОСОБА_9 ; дозвіл № НОМЕР_1 від 02.06.2020 року; дозвіл на зброю № НОМЕР_2 від 15.01.2020 року, дозвіл на зброю № НОМЕР_3 .

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження № 0001699 від 12.09.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 199, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 111-1 КК України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст.ст. 170-173 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою конфіскації майна, задля забезпечення дієвості та об`єктивності розслідування у вказаному кримінальному провадженні, оскільки незастосування арешту може призвести до знищення майна або до інших наслідків, які можуть перешкоджати досудовому розслідуванню.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

На переконання колегії суддів, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на тимчасово вилучене майно, оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовими доказами у даному кримінальному провадженні постановою слідчого від 19.07.2024 року.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, зокрема, збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам представника, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно, зокрема з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Посилання апелянта на те, що суд, задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, не дослідив та не взяв до уваги ту обставину, що арештоване майно не має жодного відношення до кримінального провадження, в рамках якого накладався арешт, колегія суддів не бере до уваги, позаяк ці доводи обґрунтованості висновків слідчого судді про задоволення клопотання прокурора про арешт майна не спростовують, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Прокурором при розгляді клопотання було доведено, що вилучене під час обшуку майно відповідає критеріям, встановленим ст. 98 КПК України, та є речовим доказом, оскільки може містити у собі інформацію щодо обставин, які встановлюються у даному кримінальному провадженні, може бути знаряддям вчинення злочину та предметом, здобутим злочинним шляхом, відтак, висновок слідчого судді про накладення арешту на дані об`єкти відповідає вимогам кримінального процесуального закону та прав власника майна не порушує.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна ОСОБА_6 завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Дослідивши доводи клопотання прокурора та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що встановлені у даному кримінальному провадженні фактичні обставини кримінальних правопорушень, за якими здійснюється досудове розслідування, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку про те, що тимчасово вилучене майно, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, оскільки вказане майно є матеріальним об`єктом, яке могло зберегти на собі сліди або містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та мають значення для кримінального провадження, а також могло бути здобуте злочинним шляхом, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту, як речового доказу, з метою збереження.

При цьому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Отже, сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_6 - адвокату ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06 серпня 2024 року.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06 серпня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4