ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2143/24 Справа № 205/2260/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

засудженого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2024 року, про відмову засудженому ОСОБА_8 у заміні покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі покаранням у виді позбавленні волі строком на 15 років.

Обгрунтовуючи прийняте рішення, суд зазначив, що доводи засудженого ОСОБА_8 про закінчення граничного строку відбування ним покарання у вигляді довічного позбавлення волі є безпідставними, оскільки вони не грунтуються на положеннях чинного закону України про кримінальну відповідальність, який вказаних обмежень не містить.

Щодо доводів засудженого та захисника про зворотну дію закону, який діяв у період з 29.12.1999 року до 29.03.2000 року, як такого, що пом?якшує максимальне покарання за ст. 93 КК України 1960 року до позбавлення волі строком на 15 років, судом зазначено, що вони випливають із помилкової оцінки стороною захисту правового значення Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року. Натомість вказане рішення не потягло безпосередньої зміни КК України і не може вважатися новим законом України про кримінальну відповідальність, що узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у його Рішенні від 26 січня 2011 року № 1-5/2011 (1-рп/2011).

В апеляційній скарзі засуджений просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2024 року та постановити нову ухвалу, якою вирішити питання про приведення призначеного йому покарання за вироком Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002 року, яким він був засуджений за ст. ст. 42, 43, 69, 93 п.п. "а", "r", "e", "з", "і КК України 1960 р., ч. 2 ст. 185; ч. 1 ст. 15, ч. 1, ст. 153; ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст.153; ч. 1 ст. 263 КК України до довічного позбавлення волі, шляхом заміни призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком на 15 (п?ятнадцять) років.

Застосувати положення ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року, та звільнити його у вигляді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду міста Києва.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що оскаржувану ухвалу постановлено з порушеннями вимог кримінально-процесуального закону України.

Зазначає, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції формально підійшов до аналізу доводів поданого клопотання, не дослідивши законодавство того періоду часу, зміни, які вносилися до кодексів, та рішення вищих судів, експертні висновки відносно тогочасних змін кримінального законодавства. Відтак, на думку засудженого, суд упереджено поставився до розгляду справи.

Крім того вказує, що він був затриманий 01.08.1999 року та був засуджений до довічного позбавлення волі Київським Апеляційним судом 06.06.2002 року за злочини, які були скоєні у 1998-1999 роках. На протязі періоду часу з моменту скоєння вказаних злочинів та до його засудження закон України про кримінальну відповідальність неодноразово зазнавав змін, відповідно до яких зокрема покарання за інкриміновані йому злочини у виді смертної кари передбачене не було, як не було ще запроваджено і покарання у виді довічного позбавлення волі, а відтак діяла максимальна міра покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років, що підтверджується рішенням КСУ від 29 грудня 1999 року. Вважає, що при призначенні йому покарання суд першої інстанції допустив помилку.

Зазначає, що покарання у виді довічного позбавлення волі на час вчинення інкримінованих йому злочинів передбачене не було та було запроваджене пізніше, а Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року вважає політичним, позбавленим професійно-юридичного підходу, а також нерелевантним у даному випадку, оскільки він не був засуджений до смертної кари. Вступає у полеміку із вказаним Рішенням, обгрунтовуючи його суперечливість і помилковість.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2024 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання ОСОБА_8 та

змінити покарання, призначене останньому вироком Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2002 року, у виді довічного позбавлення волі, на покарання у виді позбавлення волі строком на 15 (п?ятнадцять) років, в межах санкції статті 93 КК України (1960 р.) в редакції, яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необгрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню.

Зазначає, що після скоєння інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, але до його засудження, Конституційним Судом України було прийняте рішення від 29 грудня 1999 року, яким визнано, що смертна кара як вид покарання суперечить ст. 28 Конституції України, у зв`язку із чим на підставі ч. 2 ст. 152 Конституції України відповідні положення закону України про кримінальну відповідальність, яким був передбачений такий вид покарання, втратили чинність, а відтак максимальний строк покарання за інкриміновані ОСОБА_8 злочини складав 15 років позбавлення волі.

Покарання у виді довічного позбавлення волі було запроваджене пізніше, Законом України від 22 лютого 2000 року № 1483-14, та не могло бути застосоване до цього засудженого. Відтак вважає, що при призначенні покарання ОСОБА_8 судами було допущено помилку.

Заслухавши суддю-доповідача; засудженого та його захисника, які, кожен окремо, апеляційні скарги підтримали, на їх задоволенні наполягали з викладених у них підстав; прокурора, який проти задоволення апеляційних скарг заперечував, посилаючись на їх безпідставність; дослідивши надані матеріали з урахуванням апеляційних доводів, колегія суддів приходить до наступного.

Так, відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні клопотання ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням у виді позбавлення волі на певний строк вказаних вимог закону дотримався.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 було засуджено вироком Апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2002 року у справі № 1-15/2002 до довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна, за злочини, вчинені у період 1998-1999 років.

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2002 року вказаний вирок було залишено без змін.

Доводи клопотання засудженого зводилися до оспорювання правильності вказаного вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання з огляду на те, що після скоєння інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, але до його засудження, Конституційним Судом України було прийняте рішення від 29 грудня 1999 року, яким визнано, що смертна кара як вид покарання суперечить ст. 28 Конституції України, у зв`язку із чим, на думку засудженого, на підставі ч. 2 ст. 152 Конституції України відповідні положення закону України про кримінальну відповідальність, яким був передбачений такий вид покарання, втратили чинність, а відтак максимальний строк покарання за інкриміновані ОСОБА_8 злочини складав 15 років позбавлення волі. Заявник вважає, що за правилами ч. 4 ст. 5 КК України саме цей закон, як найбільш м`який, підлягав застосуванню при призначенні йому покарання.

Як було правильно констатовано судом першої інстанції, клопотання засудженого задоволенню не підлягало, оскільки згідно із Рішенням Конституційного суду України від 26 січня 2011 року № 1-5/2011 (1-рп/2011), в аспекті конституційного подання та конституційного звернення положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року № 1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у взаємозв`язку з положеннями статей 3, 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152 Конституції України, статті 73 Закону України "Про Конституційний Суд України", частини другої статті 6 Кримінального кодексу України 1960 року, частини другої статті 4, частини першої статті 5 Кримінального кодексу України 2001 року треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

Відтак відсутні підстави для висновку про те, що до ОСОБА_8 підлягало застосуванню інше за видом покарання, ніж довічне позбавлення волі, або про існування інших підстав для заміни цього покарання більш м`яким покаранням.

Посилання ОСОБА_8 на нерелевантність зазначеного Рішення Конституційного Суду України з огляду на те, що його не було засуджено до смертної кари, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у резолютивній частині цього Рішення прямо зазначено про поширення положень Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року № 1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, на всіх осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

Інші доводи апеляційних скарг правильності оскарженої ухвали суду не спростовують, оскільки в цілому зводяться до повторного наведення мотивування, викладеного у клопотанні, наполягання на власному тлумаченні стороною захисту порядку застосування у даному кейсі закону України про кримінальну відповідальність за правилами його дії у часі, а також висловлення незгоди із вищевказаним Рішенням Конституційного суду України від 26 січня 2011 року № 1-5/2011 (1-рп/2011) та полеміки із ним.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2024 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням у виді позбавлення волі на певний строк - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4