Справа № 367/370/23
Провадження №1-кп/367/349/2024
УХВАЛА

Іменем України

30 травня 2024 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Ірпені Київської області кримінальне провадження, відомості щодо якого 04.08.2021 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000096, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 209 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До Ірпінського міського суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000096 від 04.08.2021 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 209 КК України, в якому було призначено підготовче судове засідання. Одночасно з обвинувальним актом надійшов цивільний позов прокурора Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Коцюбинської територіальної громади в особі Управління житлово-комунального господарства «Біличі» до ОСОБА_5 про відшкодування збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням.

Під час підготовчого судового засідання прокурор вважав можливим призначити судовий розгляд кримінального провадження на підставі обвинувального акта, який необхідно проводити у відкритому судовому засіданні одноособово за участю прокурора, обвинуваченої, захисника. Також, зазначив, що цивільний позов, поданий прокурором, відповідає встановленим вимогам.

Захисник, думку якого підтримала обвинувачена, не заперечував проти доводів прокурора, вважав можливим призначити справу до судового розгляду. Зазначив, що вартість арештованого майна значно перевищує розмір заявленої до відшкодування шкоди. До того, ж захисник вважав, що, подаючи цивільний позов у цьому кримінальному провадженні, у прокурора відсутні повноваження на представництво. Одночасно захисником заявлено клопотання про часткове скасування арешту на майно обвинуваченої, накладеного в кримінальному провадженні з метою забезпечення цивільного позову.

Прокурор не заперечував проти задоволення клопотання про часткове скасування арешту майна.

За таких обставин, заслухавши доводи сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

І. Щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду.

Кримінальне провадження підсудне Ірпінському міському суду Київської області відповідно до статей 32, 33 КПК України.

Підстав для прийняття рішення, передбачених пунктами 1-4 частини 3 статті 314 КПК України, немає.

Згідно з наданим до суду обвинувальним актом, складеним прокурором відповідно до вимог ст. 291 КПК України не встановлено.

Відповідно до ст. 27 КПК України кримінальне провадження не потребує закритого судового засідання і може розглядатися одноособово, у відкритому судовому засіданні із забезпеченням під час судового розгляду технічної фіксації судового процесу.

ІІ. Щодо цивільного позову суд вважає необхідним зазначити наступне.

В обґрунтування цивільного позову прокурор зазначив, що органами досудового ОСОБА_5 обвинувачується у привласнені чужого майна, вчиненому у великих розмірах, тобто у вчинені кримінального правопорушенні, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

Зазначає, що органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_5 з метою реалізації свого злочинного умислу на незаконне привласнення бюджетних коштів під час виконання договору підряду з капітального ремонту об`єкту на території Коцюбинської селищної ради Київської області 11.08.2021, будучі обізнаною про те, що роботи не потребують фінансування з місцевого бюджету Коцюбинської селищної ради Київської області з огляду на їх виконання, уклала договір підряду № 32 на виконання робіт по об`єкту: «Капітальний ремонт прибудинкової території будинків № 8, 9, АДРЕСА_1 » із замовником Управлінням житло-комунального господарства «Біличі». У подальшому ОСОБА_5 01.09.2021 видала офіційні документи, а саме акт № 1 приймання виконаних робіт ща вересень 2021 року та довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за вересень 2021 року, які містили завідомо недостовірні відомості про виконання робіт та використання матеріалів, які фактично у період з 11.08.2021 по 01.09.2021 ФОП ОСОБА_5 не проводилися та не використовувалися., на підставі яких 02.09.2021 з місцевого бюджету Коцюбинської селищної ради Київської області безпідставно перераховано на рахунок ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 489824,12 грн.

З урахуванням викладеного прокурор у цивільному позові просив суд стягнути з ОСОБА_5 шкоду, завдану кримінальним правопорушенням у сумі 489824,12 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 128 КПК України цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. У свою чергу відповідно до ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні компетентний орган, який відсутній або всупереч вимогам закону не здійснює захисту чи робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд повинен перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає у тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави.

У ч. 1 ст. 128 КПК України зазначається, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 3 ст. 128 КПК України встановлено, що цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Цивільний позов може бути поданий прокурором у випадках, встановлених законом, також в інтересах громадян, які через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права.

У постановах ВП ВС від 7 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц було зроблено висновки, що в судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Незалежно від того, хто саме звернувся до суду, - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор - у судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Таким чином, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор.

Тому захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

У зв`язку з цим відповідно до ч. 3 ст. 128 КПК України прокурор, який пред`являє цивільний позов у кримінальному провадженні, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді, передбачених частиною четвертою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Вказаний нормативний припис підкреслює висновки щодо субсидіарної ролі прокурора в аспекті захисту інтересів держави, що не стосується здійснення кримінального переслідування особи за фактом вчинення останньою кримінального правопорушення, а також свідчить про виключність участі прокурора у відносинах, що мають цивільно-правове забарвлення, зокрема, відносинах, пов`язаних з відшкодуванням шкоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Зважаючи на те, що положеннями КПК України не врегульовано підстави та порядок звернення прокурора в інтересах держави до суду з цивільним позовом, то суд приходить до висновку про необхідність застосування відповідних положень ЦПК України у сукупності з положеннями ЗУ «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 цього ж Закону - наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Аналіз наведених положень дає можливість зробити висновок, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Поняття «інтереси держави» є оціночним поняттям, тому прокурор у кожному окремому випадку повинен визначити з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також з урахуванням таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Підставою для звернення до суду з цивільним позовом прокурором було визначено порушення інтересів держави, що полягало у завданні територіальній громаді значної шкоди у вигляді збитків на суму 489824,12 грн., що є наслідком вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

У п. 3 мотивувальної частини Рішення КСУ від 08.04.1999 року у справі № 1-1/99 було зазначено, що для вирішення справи суттєвим вбачається з`ясування поняття "інтереси держави". У процесі дослідження встановлено, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що державні інтереси з безумовністю не зводяться та не стосуються лише державно-правового сектору, а можуть стосуватися окремих аспектів розвитку та функціонування місцевого самоврядування. Наведене свідчить, що держава може бути зацікавлена у забезпеченні правопорядку та законності у процесі функціонування місцевого самоврядування, зокрема, в питаннях, що пов`язані з захистом, охороною, збереженням комунальної власності, яка виступає основною незалежності та самостійного місцевого самоврядування, як однієї з основних ознак демократичних та правових держав.

Таким чином, суд може погодитися з тим, що завдання внаслідок вчинення кримінального правопорушення шкоди інтересам територіальної громади, зокрема, внаслідок розкрадання чи привласнення майна територіальної громади, може становити порушення державних інтересів.

Як слідує зі змісту позовної заяви, суб`єктом владних повноважень, який уповноважений у даному випадку здійснювати захист інтересів держави, прокурором було визначено Коцюбинську територіальну громаду в особі Управління житлово-комунального господарства «Біличі». Таким чином, з урахуванням вищевикладених висновків, однією з умов представництва прокурором інтересів держави в межах даної справи може бути бездіяльність Коцюбинської селищної ради Київської області або неналежне виконання останньою своїх повноважень щодо здійснення захисту інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Таким чином, комунальні підприємства, установи, організації, у тому числі заклади житлово-комунального господарства, до яких належить УЖКГ «Біличі» та, на переконання сторони обвинувачення, привласнення майна, якої мало місце з боку ОСОБА_5 , входять до складу комунальної власності, суб`єктами права якої виступає відповідна територіальна громада.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Аналіз вищезазначених положень дає можливість зробити висновок, що всі правомочності щодо володіння, користування та розпорядження комунальною власністю, суб`єктом права якої виступає територіальна громада, від імені та в інтересах останньою здійснюють органи місцевого самоврядування. Оскільки право захисту власності є невід`ємною складовою права власності як такого, то органи місцевого самоврядування в особі відповідних рад виступають також і уповноваженими суб`єктами захисту права комунальної власності.

У той же час дослідження поданого прокурором цивільного позову дає можливість зробити висновок, що на обґрунтування наявності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави прокурор обмежився лише викладом фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, що були встановлені органом досудового розслідування, посиланням на норм матеріального та процесуального законодавства без конкретної їх прив`язки до обставин даної справи, а також розрахунком шкоди, завданої внаслідок вчиненого кримінального правопорушення.

Поданий прокурором цивільний позов не містить конкретних обставин, фактів та посилання на те, що Коцюбинською селищною радою Київської області як уповноваженим суб`єктом владних повноважень не здійснювалися або неналежним чином здійснювалися повноваження щодо захисту інтересів територіальної громади, а відповідно захисту інтересів держави. Таким чином, поданий прокурором цивільний позов не містить обґрунтування того, що захист інтересів держави не здійснюється або неналежним чином здійснюється уповноваженим органом публічної влади.

Поданий прокурором цивільний позов не містить будь-якого підтвердження та посилання на те, що прокурором у встановленому законодавством порядку було здійснено звернення до Коцюбинської селищної ради Київської області з метою реагування останньої на факт порушення інтересів держави. Разом з цим поданий позов не містить підтвердження того, що орган місцевого самоврядування не відреагував або неналежним чином відреагував на звернення прокурора, що давало б останньому підстави для констатації факту бездіяльності або неналежного виконання обов`язків уповноваженого суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України крім цього, заява повертається у випадках, коли відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви прокурору.

ІІІ. Щодо клопотання про скасування арешту майна.

Так, судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 21.09.2022 задоволено клопотання прокурора та накладено на майно підозрюваної ОСОБА_5 , а саме на: земельну ділянку з кадастровим номером :01:038:0206 площею 0,0455 га; земельну ділянку з кадастровим номером :23:093:0370 площею 0,12 га, для індивідуального садівництва; земельну ділянку з кадастровим номером :01:081:0127 площею 0,1 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 в; квартиру загальною площею 75,9 кв. м. (житлова площа 31,6 кв. м.) за адресою: АДРЕСА_3 , з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), шляхом тимчасового позбавлення його власника права розпорядження цим майном та його відчуження.

Згідно довідок про оціночну вартість об?єкта нерухомості від 14.03.2024 вартість арештованого майна складає: земельної ділянки з кадастровим номером :01:038:0206 площею 0,0455 га 882608,94 грн.; земельної ділянки з кадастровим номером :23:093:0370 площею 0,12 га 254319,19 грн., для індивідуального садівництва; земельну ділянку з кадастровим номером :01:081:0127 площею 0,1 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 в 3100458,33 грн.; квартиру загальною площею 75,9 кв. м. (житлова площа 31,6 кв. м.) за адресою: АДРЕСА_3 2357815,37 грн.

Згідно з приписами ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Згідно ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Судом ураховано, що згідно обвинувального акта ОСОБА_5 інкримінується вчинення злочину, внаслідок якого заподіяно шкоду в загальному розмірі 489824,12 грн.

Тобто вартість арештованого майна є значно вищої, аніж розмір шкоди, заподіяння якої інкримінується ОСОБА_5 .

До того ж, прокурор, за клопотанням якого під час досудового розслідування на майно ОСОБА_5 накладено арешт, не заперечував проти часткового скасування арешту.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до п. 1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2013 № 223-558/0/4-13, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження слідчі судді зобов`язані, зокрема, перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи, з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається автор клопотання, без застосування цих заходів, зважати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для застосування заходів забезпечення (ч. 3 ст. 132 КПК) покладається на слідчого та/або прокурора.

При вирішенні питання про наявність достатніх підстав вважати, чи існує потреба у подальшому застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження, суд має враховувати підстави, визначені ст.ст. 170, 173 КПК України. Зокрема, суд повинен брати до уваги необхідність такого арешту з огляду на завдання кримінального провадження, наслідки арешту для особи, відносно майна якої застосовується відповідний арешт.

Скасування арешту майна спрямовано на поновлення прав власника майна, та цього вимагає обов`язок суду по дотриманню прав осіб у кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. ст. 22, 26 КПК України кримінальний процес являється змагальним і диспозитивним, що полягає у вільному поданні учасниками процесу до суду доказів на підтвердження своєї позиції та захисту своїх інтересів.

Таким чином, суд, враховуючи вищевикладене, вважає наявними підстави для задоволення клопотання сторони захисту про часткове скасування арешту майна у вказаному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 26, 27, 32, 33, 128, 170, 174, 314-316, 372, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

І. Призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за № 0000096 від 04.08.2021 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 209 КК України, на 10 червня 2024 року о 17 год. 00 хв.

Викликати для участі у судовому засіданні обвинувачену, захисника, прокурора.

Судовий розгляд здійснювати одноособово.

ІІ. Цивільний позов, поданий прокурором Бучанської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 в інтересах держави в особі Коцюбинської територіальної громади в особі Управління житлово-комунального господарства «Біличі» до ОСОБА_5 про стягнення збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням, повернути прокурору Бучанської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 на підставі п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України.

ІІІ. Клопотання обвинуваченої ОСОБА_5 про часткове скасування арешту з майна задовольнити.

Скасувати частково арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 21.09.2022, на майно ОСОБА_5 , а саме на:

-земельну ділянку з кадастровим номером :01:038:0206, площею 0,0455 га;

-квартиру загальною площею 75,9 кв.м. (житлова площа 31,6 кв.м.), що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвала може бути оскаржена в частині повернення цивільного позову прокурору до Київського апеляційного суду протягом 7 днів з дня проголошення ухвали, в іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1