Справа № 454/4194/23
У Х В А Л А

судового засідання

16.10.2024 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисника адвокатів ОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в м.Сокалі кримінальне провадження №0000433 про обвинувачення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ч.4 ст.408 КК України,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвинувачуються у вчиненні даного кримінального правопорушення.

Прокурор подав клопотання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки останні можуть переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню, вчиняти інші кримінальні правопорушення або продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, в якому вони обвинувачуються.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав.

Обвинувачені та захисник в судовому засіданні заперечили проти клопотання.

Вислухавши сторони, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.199 КПК України суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Прокурор не має права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Суд враховує, що ризики, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачені можуть здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтовано ймовірної можливості здійснити обвинуваченим зазначені дії. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Ризик переховування від суду є актуальним та обумовлений, серед іншого, притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю можливого покарання. Злочин, у якому обвинувачуються ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку значно підвищують ймовірність ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Зазначене узгоджується з практикою ЄСПЛ, викладеною, зокрема, у рішенні по справі "Ілійков проти Британії" ("Ilijkov v. Bulgaria") № 33977/96 від 26.06.2001, за якою суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника дає уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений. У рішенні ЄСПЛ по справі "Пунцельт проти Чехії" ("Punzelt v. Czech Republic") № 31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Суд відзначає, що обвинувачені перебуваючи на військовій службі, самовільно залишили як військову частину, так територію України, незаконно перетнувши державний кордон в Республіку Польща, де їх було затримано посадовими особами Прикордонної Варти Республіки Польща. Таким чином, їм відомо спосіб перетину державного кордону незаконним шляхом.

За таких підстав, обвинувачені можуть переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення (зокрема незаконний перетин державного кордону), що свідчить про об`єктивне існування ризиків, зазначених прокурором.

В суду відсутні докази наявності в обвинувачених захворювань, які перешкоджають триманню їх в слідчому ізоляторі, а їх право на лікування передбачено Порядком взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10 лютого 2012 року (далі - Порядок), відповідно до якого особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця (пункт 2.6 Порядку).

Таким чином, суду не надано жодних даних, які свідчать про неможливість подальшого тримання обвинувачених під вартою, а також інших обставин які переважають над вказаними ризиками.

Вищезазначені обставини виключають можливість застосування щодо обвинувачених альтернативних запобіжних заходів.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що відповідно до ч.8 ст.176 КПК України, до обвинувачених не може бути застосовано альтернативні запобіжні заходи окрім тримання під вартою, суд дійшов висновку про необхідність продовження останнім запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.181, 183, 199, 331 КПК України, суд

у х в а л и в:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою терміном на 60 днів.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у виді тримання під вартою терміном на 60 днів.

Строк дії ухвали про продовження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначити до 14.12.2024р.

Контроль за виконанням ухвали покладається на прокурора ОСОБА_7 .

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення до Львівського апеляційного суду.

Головуючий: ОСОБА_1