ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/65/24 Номер провадження 11-кп/814/1548/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора потерпілого представника потерпілого захисника обвинуваченого ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000187 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_7 на вирок Новосанжарського районного суду Полтавської області від 22 березня 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, на підставі ст.89 КК України такий, що не має несудимості,

визнаний винуватим та засуджений за ч.1 ст.121 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 :

- на користь потерпілого ОСОБА_7 моральну шкоду в сумі 200 000 грн та витрати на правову допомогу в сумі 1280 грн;

- на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 10723,79 грн.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

18 листопада 2023 року близько 14 години обвинувачений, перебуваючи на території домогосподарства своєї тітки - ОСОБА_11 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , побачив потерпілого ОСОБА_7 , який знаходився на території свого домогосподарства по АДРЕСА_3 , у цьому ж селищі.

В подальшому ОСОБА_10 підійшов до ОСОБА_7 , з яким перебував у тривалих неприязних відносинах, та під час розмови між ними виникла сварка, під час якої обвинувачений зайшов на територію домогосподарства потерпілого.

При цьому ОСОБА_10 дістав із кишені розкладний ніж та умисно наніс його лезом удар з розмаху ззаду-наперед в область грудної клітини справа ОСОБА_7 , спричинивши тяжке тілесне ушкодження у виді колото-різаного поранення грудної клітини справа на передній поверхні, проникаючого в праву плевральну порожнину, яке в своєму перебігу ускладнилося розвитком гемопневмоторакса (наявністю крові та повітря в плевральній порожнині).

Кримінальне провадження розглянуто в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КК України.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_10 за ч.1 ст.121 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі, а цивільний позов задовольнити в повному обсязі.

Стверджує про відсутність в обвинуваченого щирого каяття, оскільки на початку судового розгляду останній не визнав своєї вини, а навпаки звинуватив потерпілого. Зазначає, що ОСОБА_10 не вибачився перед ним, майнову шкоду відшкодував частково, сплативши під час судового розгляду 5200 грн, та відмовився відшкодовувати моральну шкоду і судові витрати на правову допомогу.

При цьому зауважує, що визнання обвинуваченим своєї вини в судових дебатах свідчить лише про його бажання уникнути міри покарання, що пов`язана з позбавленням волі.

Вказує про висловлення обвинуваченим образ на його адресу.

Стверджує, що суд безпідставно залишив поза увагою показання свідка ОСОБА_12 , яка зазначила, що обвинувачений неодноразово погрожував їй ножем.

Звертає увагу, що обвинувачений є суспільно небезпечною особою, притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, вчиняв хуліганські дії, що підтверджується відповідними судовими рішеннями.

Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано стягнув з обвинуваченого лише частину витрат на правову допомогу в розмірі 1280 грн, в той час як витрати потерпілого на правову допомогу склали 4000 грн, що підтверджується наданими суду доказами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого та його представника на підтримання доводів апеляційної скарги, міркування обвинуваченого, який прохав не позбавляти його волі, думку прокурора про законність та обґрунтованість судового рішення, дослідивши матеріали провадження та відповідні докази, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення за наведених у вироку обставин і кваліфікація його дій за ч.1 ст.121 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.

Покарання обвинуваченому призначене у відповідності до вимог ч.2 ст.65 та ч.2 ст.50 КК України, відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, даним про особу ОСОБА_10 , враховує відсутність обставин, що його обтяжують, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і є справедливим.

Водночас, доводи потерпілого про неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання є слушними.

Згідно зі ст.409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення згідно з п.2 ч.1 ст.413 КПК України є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч.1 ст.420 цього Кодексу суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Згідно з ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Приписами п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Звільняючи ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, суд не врахував належним чином, як того вимагають положення ст.75 КК України, тяжкість вчиненого злочину, конкретні обставини справи, а також дані про особу винного.

Також, місцевий суд залишив поза увагою, що обвинувачений на підставі ст.89 КК України хоча і визнається таким, що не має судимості, проте раніше притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі і за вчинення кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, а також до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, що негативно характеризує ОСОБА_10 та свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Не врахував місцевий суд належним чином і конкретні обставини справи та спосіб вчинення обвинуваченим умисного тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, а саме те, що ОСОБА_10 прийшов на подвір`я потерпілого, де наніс удар принесеним ножем з розмаху ззаду-наперед в область грудної клітини справа.

Непереконливими є і висновки суду про щире каяття обвинуваченого.

Саме по собі визнання своєї провини, що стало підставою для розгляду провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України, не вказує, що зізнання ОСОБА_10 стало результатом тривалого роздуму й затятої внутрішньої боротьби та свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку.

Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність.

Поведінка обвинуваченого, відсутність щирого вибачення перед потерпілим, а також незначне відшкодування завданої шкоди лише під час розгляду справи судом першої інстанції свідчать про відсутність у нього щирого жалю з приводу вчиненого та осуду своїх протиправних дій, тобто про відсутність ознак щирого каяття.

Більше того, факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Однак, у матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували щирий жаль з приводу скоєного та осуд своєї поведінки обвинуваченим, те, що він намагався виправити наслідки вчиненого та виявляв готовність нести покарання.

Крім того, зазначаючи в мотивувальній частині вироку про врахування досудової доповіді, місцевий суд залишив поза увагою оцінку ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення, відповідно до яких у ОСОБА_10 встановлений високий рівень впливу історії правопорушень на протиправну поведінку та середній ризик імовірності насильницьких дій, спрямованих на завдання фізичного болю або фізичного чи морального страждання, приниження людської гідності.

Також провідний інспектор органу пробації ОСОБА_13 , яка проводила оцінку ризику, вказала, що обвинувачений часто втрачає контроль над емоціями і поведінкою у випадках, коли не вдається отримати бажане, підтримує кримінальні зв`язки.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням не відповідає вимогам ст.75 КК України.

Отже, вирок суду в частині призначення покарання підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з ухваленням в цій частині нового вироку.

Виходячи з положень ст.65 КК України, призначаючи ОСОБА_10 покарання, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, визнання вини, відсутність обставини, які обтяжують покарання, та вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк, визначений судом першої інстанції.

Доводи потерпілого про необхідність стягнення на його користь витрат на правову допомогу у розмірі 4000 грн є слушними.

Відповідно до ч.1 ст.118 КПК України, процесуальні витрати складаються, зокрема, з витрат на правову допомогу.

Згідно з ч.2 ст.120 цього Кодексу витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

З матеріалів провадження вбачається, що потерпілий дотримався вимог ст.91 КПК України та довів, що розмір витрат на правову допомогу, надану адвокатом ОСОБА_8 під час кримінального провадження, становить 4000 гривень.

Так, відповідно до договору №62 від 11 січня 2024 року адвокат ОСОБА_8 представляє інтереси потерпілого ОСОБА_7 в даному кримінальному провадженні, про що виданий ордер НОМЕР_1 .

Згідно з квитанцією №62 від 11 січня 2024 року, адвокат отримала від ОСОБА_7 4000 грн. за представництво останнього як потерпілого в кримінальному провадженні.

При цьому витрати на правову допомогу були понесені потерпілим ОСОБА_7 не з власної ініціативи, а були вимушеними, оскільки зумовлені необхідністю залучення фахівця в галузі права для надання кваліфікованої юридичної допомоги та здійснення захисту своїх прав та інтересів внаслідок вчиненого обвинуваченим ОСОБА_10 злочину.

Відповідно до ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Враховуючи наведене, суд помилково визначив розмір витрат на правову допомогу потерпілого з огляду на відсоток задоволених позовних вимог.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про необхідність стягнення витрат на правову допомогу в сумі 4000 гривень з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_7 .

Водночас, колегія суддів не погоджується з твердженням потерпілого ОСОБА_7 про необхідність задоволення в повному обсязі його вимог про стягнення майнової та моральної шкоди з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Задовольняючи позовні вимоги потерпілого ОСОБА_7 в частині майнової шкоди, суд правильно врахував відповідні витрати на загальну суму 4599,45 грн, що підтверджується належними доказами, доданими до позовної заяви, а також обґрунтовано взяв до уваги факт добровільного відшкодування обвинуваченим майнової шкоди в сумі в сумі 5200 грн.

Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд першої інстанції при визначенні підстав та розміру відшкодування моральної шкоди потерпілому зазначених вимог закону дотримався та врахував характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, яких зазнав потерпілий, вимушеність змін у його повсякденному житті, а також ступінь вини обвинуваченого та виходячи з принципів розумності і справедливості, обґрунтовано обрав розмір моральної шкоди у 200000 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди узгоджується з приписами ст.23 та ст.1167 ЦК України, відповідає вимогам розумності та справедливості, ступеню вини обвинуваченого, характеру та глибини страждань потерпілого.

Отже, апеляційну скаргу потерпілого необхідно задовольнити частково.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 409 та 420 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Новосанжарського районного суду Полтавської області від 22 березня 2024 року щодо ОСОБА_10 в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову в частині витрат на правову допомогу скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 витрати на правову допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Початок строку покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_10 .

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4