ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2779/24 Справа № 183/1135/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2024 року у кримінальному провадженні № 001229 щодо:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Великий Бурлук Великобурлуцького району Харківської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, раніше не судимого, який зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_8

прокурора (в режимі відеоконференції) ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2024 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 5 років з позбавленням права займати посади в органах державної влади та органах з надання державних послуг строком на 10 років, без конфіскації майна.

Зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк його перебування під вартою з 15.12.2022 року до 25.06.2024 року включно.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Цим вироком ОСОБА_7 визнаний винним за наступних обставин.

Після незаконного вторгнення на територію України збройних сил російської федерації, у період часу з кінця березня 2022 року, але не раніше 16.03.2022 року, по вересень 2022 року, більш точної дати в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим з об`єктивних причин, у громадянина України ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на колабораційну діяльність з країною-агресором російською федерацією та добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

З цією метою ОСОБА_7 , перебуваючи на території Куп`янського району Харківської області, діючи умисно та усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, реалізуючи свій раніше виниклий злочинний умисел, добровільно надав згоду представникам збройних сил рф та ВЦА Харківської області на призначення на посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території Харківської області, а саме на посаду «и.о. помощника начальника Кондрашевского териториального отдела ВГА Купянского района Харьковской области» при окупаційній адміністрації держави-агресора, створеної на тимчасово окупованій території Куп`янського району.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані судом за ч. 5 ст. 111-1 КК України, як добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

В апеляції:

- прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості скоєного злочину та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України та призначити покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади в органах державної влади та органах з надання державних послуг строком на 15 років, з конфіскацією майна.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом не враховані обставини кримінального правопорушення, а саме співпрацю ОСОБА_7 з державою агресором, її окупаційною адміністрацією та її збройними чи воєнізованими формуваннями та виконання ним адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій у незаконному органі.

Зауважує, що ОСОБА_7 вчинив злочин проти основ національної безпеки України, шляхом здійснення підтримки збройних формувань та окупаційних адміністрацій, у зв`язку з чим призначене судом покарання не відповідає загальним засадам та принципам справедливості та індивідуалізації.

- захисник просить оскаржуваний вирок суду скасувати та ухвалити випровдувальний вирок, яким визнати ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду, недоведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину.

Вважає, що судом не надано належної правової оцінки показанням свідків: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які в своїх поясненнях вказали, що ОСОБА_7 неодноразово погрожували фізичною розправою та зброєю, що спростовує твердження сторони обвинувачення щодо добровільного заняття ним посади.

Зауважує, що саме через застосування фізичної сили та примусу, заходів морального впливу, ОСОБА_7 мусив підписати договір з окупаційною владою.

Вказує, про те, що до червня 2022 року ОСОБА_7 займав посаду старости АДРЕСА_1 , яка входила до складу органів місцевого самоврядування України, а тому даний період не може інкримінуватись останньому та вважатись виконанням обов`язків окупаційної адміністрації.

Вважає, що в матеріалах справи відсутні та судом не наведені докази на підтвердження виконання обвинуваченим організаційно-розпорядчих функцій, а здійснення ним заходів з вирішення питань життєдіяльності населеного пункту та видачі гуманітарної допомоги, не підпадають під кваліфікацію за ч. 5 ст. 111-1 КК України. Зауважує, що ОСОБА_7 не займав керівної посади, не мав підлеглих, а лише де- ОСОБА_12 , недобровільно числився на посаді.

Зазначає, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення суперечить Конвенції про захист цивільного населення, яка ратифікована Україною, оскільки надання гуманітарної допомоги та грошових коштів в тому числі окупаційною країною є міжнародним стандартом закріпленим у даній конвенції, а так як обвинувачений був старостою та представником місцевого самоврядування до російського вторгнення він надавав допомогу цивільному населенню.

Заслухавши: захисника та обвинуваченого, які кожен окремо та разом підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги захисника та просили її задовольнити, а апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення; прокурора, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечував проти задоволення апеляції сторони захисту, перевіривши та обговоривши доводи скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Приписи ст. 370 КПК України встановлюють, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення; жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Суд першої інстанції всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, оцінив докази винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним вищевказаного кримінального правопорушення в сукупності та взаємозв`язку, та дійшов вмотивованого висновку про винність обвинуваченого у його вчиненні.

Доводи захисту про непричетність обвинуваченого до вчинення інкримінованого злочину, а саме добровільного зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, є безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

Так, безпосередньо допитані в суді першої інстанції свідки, а саме ОСОБА_13 пояснила, що ОСОБА_7 співпрацював з військовими, оскільки бачила як він з окупантами ходив та відкривав школу, в підпорядкуванні у останнього було 4 особи, агресії чи примусу стосовно нього з боку окупаційної влади не бачила. ОСОБА_7 , разом з дружиною видавали за списками людям російську гуманітарну допомогу, а саме на ім`я ОСОБА_7 вона писала заяву для видачі дров, до якої давали й документи. Свідок, також зазначила, що ОСОБА_14 розповідав, що ОСОБА_7 їздив на нараду до ОСОБА_15 для узгодження посад, щоб працівники отримували зарплатню, ОСОБА_7 та діловод сільради складали списки людей та возили їх до ОСОБА_15 для видачі гуманітарної допомоги. Також, свідок зазначила, що з будівлі школи прапор знімав власноруч саме ОСОБА_7 .

Із показань свідка ОСОБА_16 слідує, що під час окупації у с. Просянка, старостою був саме ОСОБА_7 . ОСОБА_17 під час окупації працювала, ОСОБА_7 та його дружина наводили порядок, роздавали гуманітарну допомогу, саме ОСОБА_7 видавав пенсіонерам рублі.

Також, свідок зазначив, що у підпорядкуванні ОСОБА_7 , окрім його дружини, ще працювали Келих, потім ОСОБА_14 .

За показаннями свідка ОСОБА_18 під час окупації ОСОБА_7 був старостою, в підпорядкуванні в нього була дружина ОСОБА_7 , як діловод та прибиральниця. Гроші привозив ОСОБА_15 , а видавав за його вказівкою ОСОБА_7 за списками.

Надані пояснення свідків є послідовними, логічними, суттєвих розбіжностей між собою не мають, підстав для визнання їх неправдивими відсутні.

Також, окрім показань вказаних свідків вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, також підтверджується дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами в їх сукупності, достатності та взаємозв`язку.

Так, в основу вироку суд першої інстанції обґрунтовано поклав, в тому числі, лист з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 на должность ОСОБА_7 » № РГ-19/22 від 22.04.2022 року, яким ОСОБА_7 призначено виконуючим обов`язки «старосты с. Просянка территориального управления Военно-гражданской администрации Харьковской области», який підписаний «Главой Военно-гражданской администрации Харьковской области» ОСОБА_19 ; лист з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 », лист з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 », в якому зазначені посади, приз віща та номери телефонів керівників окупаційної адміністрації Куп`янського району Харківської області.

На підтвердження виконання ОСОБА_7 обов`язків помічника начальника відділу, свідчить і досліджений у суді «трудовой договор», який підписаний ОСОБА_7 , відповідно до якого «временная гражданская администрация Купянского района Харьковской области в лице в.о. Главы ОСОБА_20 с одной стороны и гражданин Украины ОСОБА_7 с другой стороны заключили настояний договор», відповідно до якого ОСОБА_7 було прийнято на посаду «исполняющего обязанности помощника начальника отдела (сельского) Кондрашовского территориального отдела ВГА Купянского района Харьковской области».

Вказаним договором встановлено права та обов`язки сторін, строк його дії, режим робочого дня, оплата та відповідальність сторін, а також порядок зміни та припинення трудового договору.

Слід зауважити, що згідно п. 3.1.1. ч. 3 вказаного трудового договору, робітник має право на зміни, припинення трудового договору в порядку та на умовах, які передбачені Трудовим кодексом рф., що в свою чергу наділяло ОСОБА_7 можливістю скористатись своїм правом на припинення трудових відносин з окупаційною владою, однак чого у добровільному порядку останнім зроблено не було.

Про діяльність, як представника окупаційної влади та виконання ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків, згідно займаної посади свідчать ряд досліджених судом першої інстанції доказів, а саме: «акт списания» від 28.07.2022 року, на якому мається підпис, виконаний від імені ОСОБА_7 як «и.о. помощника начальника Кондрашевского территориального отдела ВГА Купянского района Харьковской области»; « ІНФОРМАЦІЯ_5 », на якому є підпис, виконаний від імені «помощника начальника отдела» ОСОБА_7 ; «перечень населенных пунктов с указанием ответственного лица по ІНФОРМАЦІЯ_6 », підписаний «и.о. начальника Кондрашовского территориального отдела» ОСОБА_15 , в якому навпроти с. Просянка зазначений ОСОБА_7 як «помощник начальника отдела»; лист, підписаний «и.о.начальника Кондрашовского территориального отдела» ОСОБА_15 про «данные об ответственных за распространение газеты «Харьков Z», відповідно до якого в с. Просянка зазначений ОСОБА_7 .

Згідно висновку експерта від 25.01.2023 року за № СЕ-19/121-23/1277-ПЧ, підписи у вищенаведених документах виконані саме ОСОБА_7 , про що і сам обвинувачений не заперечував.

З об`єктивного аналізу представлених доказів, що містяться в матеріалах справи слідує, що ОСОБА_7 особисто підписав трудовий договір з окупаційною владою, виконував покладені на нього обов`язки, мав у своєму підпорядкуванні осіб, підписував від свого імені документи, займався видачею місцем жителям за списками гуманітарної допомоги від держави-агресора, а особам пенсійного віку у грошових коштів в рублях, що в свою чергу свідчить про те, що він добровільно виконував організаційно-розпорядчі функції.

Слід зазначити, що організаційно-розпорядчі обов`язки - це обов`язки зі здійснення керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності.

З огляду на вищенаведене, доводи захисника щодо недоведеності виконання обвинуваченим організаційно-розпорядчих обов`язків є неприйнятними.

Доводи захисту про те, що ОСОБА_7 зайняв посаду через психічний примус і погрози фізичною розправою, колегія суддів вважає непереконливими, з огляду на таке.

За частиною ч. 5 ст. 111-1 КК України серед іншого, передбачена відповідальність за добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Окупаційна адміністрація Російської Федерації це сукупність державних органів і структур Російської Федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг (п. 6 ст. 1-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод та правовий режим на тимчасово окупованій території України").

У складі цього кримінального правопорушення важливим для кваліфікації є місце його вчинення - тимчасово окупована територія України, так матеріалами справи достовірно підтверджено, що на момент вчинення інкримінованих дій територія АДРЕСА_1 була окупованою.

У кримінальному праві добровільним вважається діяння, яке вчинено при можливості вибрати декілька варіантів поведінки, з урахуванням сукупності обставин, які можуть виключати кримінальну протиправність за приписами ст. 39, 40 КК України, однак яких суди у цьому кримінальному провадженні не встановили.

В даному випадку слід прийняти до уваги показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , поясненнями яких підтверджується саме добровільне зайняття ОСОБА_7 зазначеної посади за відсутності фізичного чи психічного примусу.

Зокрема свідок ОСОБА_18 повідомив суду, що він особисто не хотів співпрацювати з окупаційною владою через, що звільнився, а ОСОБА_7 як до окупації так і після виконував обов`язки старости села. З цих показань вбачається відсутність факту примушування з боку окупантів займати відповідну посаду, окрім того положення трудового договору підписаного ОСОБА_7 з представниками окупаційної влади передбачали порядок припинення договору з ініціативою працівника.

Захист також стверджує, що окупанти погрожували ОСОБА_7 тим, що будуть катувати всіх його рідних і близьких, розправлятися з ними, якщо він номінально не займе посаду, втім ці обставини не підтверджені матеріалами справи і таких даних не виявлено.

З урахуванням вищенаведеного суд першої інстанції об`єктивно встановив, що ОСОБА_7 працюючи з 2021 року на посаді старости с. Просянка Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, опинившись в окупації внаслідок захоплення насильницьким незаконним способом території м. Куп`янська представниками держави-агресора РФ, не бажаючи втрачати роботу, зайняв зазначену вище посаду.

Доводи захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам, з посиланням на ненадання належної оцінки показанням свідків захисту: ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_21 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані свідки є раніше знайомими з обвинуваченим, крім того ОСОБА_21 є його дружиною, тобто близьким родичем, яка з огляду на свій статус та родинні зв`язки об`єктивної оцінки діям обвинуваченого надати не можуть.

Показання свідка ОСОБА_22 , колегія суддів також не приймає, оскільки будучи допитаним в суді першої інстанції свідок від себе не вказав, що знав про те, що ОСОБА_7 займав посаду, та вказав, що про примус з боку окупаційної влади щодо ОСОБА_7 йому відомо від односельців, через, що у показах вказаного свідка відсутні об`єктивні дані щодо спростування чи підтвердження факту добровільності зайняття ОСОБА_7 його посади.

Твердження захисту стосовно того, що він не здійснював активної передачі державі-агресору документів, майна, всього іншого, що належить державі, не заслуговують на увагу, оскільки вчинення таких дій перебуває поза межами інкримінованого засудженому складу злочину.

Неприйнятними є доводи сторони захисту стосовно того, що діями ОСОБА_7 не було заподіяно нікому шкоди, оскільки його діяння заподіяло шкоду основам національної безпеки України, і сам факт вчинення таких дій свідчить про ступінь суспільної небезпечності діяння, притаманний злочинам.

Доводи захисту стосовно застосування щодо ОСОБА_7 норм міжнародного гуманітарного права, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

У статті 10 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, зазначено, що положення цієї Конвенції не перешкоджають гуманітарній діяльності, яку Міжнародний комітет Червоного Хреста чи будь-яка інша безстороння гуманітарна організація, за згодою заінтересованих сторін конфлікту, можуть здійснювати для захисту цивільних осіб та надання їм допомоги.

З огляду на те, що в матеріалах справи відсутні відомості та стороною захисту на підтвердження своєї позиції не надані дані про те, що ОСОБА_7 займався лише тільки видачею та забезпеченням населення гуманітарною допомогою від Міжнародного комітета Червоного Хреста чи будь-якої іншої безсторонньої гуманітарної організації, тому з огляду на те, що у своїх поясненнях свідки зазначили, що допомога видавалась останнім за списками від окупаційної влади, держави-агресора, як посадовою особою та представника окупантів, тому наведені стороною захисту доводи є неприйнятними.

Аналогічний правовий висновок було викладено у постанові ВС від 31 січня 2024 року у справі №638/5446, провадження №51-4092 км23.

Твердження захисту, про те, що період до червня 2022 року коли ОСОБА_7 займав посаду старости с. Просянка, яка входила до складу органів місцевого самоврядування України не може інкримінуватись останньому, є неприйнятними, оскільки обвинуваченому інкримінується подія, яка мала місце саме під час окупації на території Куп`янського району.

Таким чином, оцінюючи наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 знайшла повне підтвердження в ході судового розгляду, і його умисні дії, що виразилися у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, які правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 5 ст. 111-1 КК України.

При розгляді кримінального провадження в місцевому суді були встановлені та досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, висновки суду про винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину у вироку належним чином мотивовані, ґрунтуються на сукупності зібраних та всебічно оцінених доказах, а тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги захисника щодо необхідності закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 через його невинуватість та скасування оскарженого вироку, є безпідставними та необґрунтованими. Рішення місцевим судом прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року).

Разом з цим, доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості скоєного злочину та особі ОСОБА_7 , також є непереконливими з огляду на наступне.

За змістом ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні ОСОБА_7 покарання судом вказані вимоги закону про кримінальну відповідальність було виконано та достатньою мірою враховано обставини, що мають значення, а саме тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, що згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином; дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, має позитивну характеристику, у своїх діях розкаявся, що визнано судом пом`якшуючою покарання обставиною.

Звертається увага на те, що у своїй більшості доводи прокурора в частині збільшення покарання за розміром ґрунтуються лише на тяжкості скоєного злочину та його об`єкті посягання, однак цим обставинам судом надана належна правова оцінка.

При визначенні розміру і виду покарання судом першої інстанції враховано дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, його посткримінальну поведінку, яка свідчить про те, що ОСОБА_7 не висловлює проросійської позиції, має соціальні зв`язки, є особою немолодого віку, що дає підстави вважати, що призначене покарання за видом та розміром буде достатнім для його виправлення.

Призначене ОСОБА_7 покарання хоча і на рівні нижчої межі, передбаченої санкцією ч. 5 ст. 111-1 КК, втім із реальним його відбуванням, є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження нових злочинів і домірне скоєному, що відповідає принципам індивідуалізації покарання, а тому підстав для збільшення покарання за розміром, колегія суддів не вбачає.

Також, зважається на те, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

З огляду на викладене, підстав для задоволення апеляційних скарг за наведених в них мотивів не вбачається, а тому в задоволенні апеляційних скарг захисника та прокурора слід відмовити, а вирок суду як законний та обґрунтований залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2024 року у кримінальному провадженні № 001229 щодо ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4