Справа № 442/7739/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/388/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0001050 за апеляційною скаргою прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.02.2024 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Далява Дрогобицького району Львівської області, українця, громадянина України, працюючого в ТОВ «Про ТЕК Логістик», не одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7

встановила:

Прокурор подав апеляційну скаргу на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.02.2024 року, яким ОСОБА_10 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком на 3 роки.

На підставі ст.76 КК України зобов`язано обвинувачено ОСОБА_7 :

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Іспитовий строк засудженому ОСОБА_7 рахується з дати проголошення вироку.

Скасовано арешти, накладені згідно ухвал слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22.09.2023 та 12.10.2023.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави судові витрати за проведення експертиз:

- за проведення судової автотехнічної експертизи з дослідження технічного стану ТЗ № СЕ-19/114-23/18927-ІТ від 10.10.2023 - 2390,00 грн.;

- за проведення судової траспортно-трасологічної експертизи № СЕ-19114-23/18926-ІТ від 12.10.2023 - 2390,00 грн.;

- за проведення судової автотехнічної експертизи з дослідження обставин та механізму ДТП № СЕ-19/114-23/19950-ІТ від 24.10.2023 - 1195,00 грн.

Даний вирок оскаржив прокурор, який просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на термін 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування призначеного основного покарання з іспитовим терміном 3 роки. У решті вирок залишити без змін. Вважає вирок незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченого.

Не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого апелянт наполягає на безпідставності незастосування додаткового покарання до ОСОБА_7 .

На думку апелянта суд першої інстанції, при вирішенні питання стосовно додаткового покарання для обвинуваченого врахував за можливе таке не призначати, оскільки обвинувачений є єдиним годувальником малозабезпеченої сім`ї, має на утриманні матір інваліда і його трудові обов`язки пов`язані з безпосереднім керуванням транспортними засобами, оскільки працює водієм, а відтак буде позбавлений заробітку.

Однак прокурор вважає, що не призначення додаткового покарання обвинуваченому суперечить постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», п.20, 21 Постанові Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про безпеку дорожнього руху та експлуатацію транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» де зазначено, що незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не може вважатися необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Апелянт наголошує, що судом першої інстанції, приймаючи рішення не застосовувати до обвинуваченого додаткового покарання, у вироку не було надано належної оцінки характеру допущеного обвинуваченим порушення правил дорожнього руху, при наїзді на потерпілого, який знаходився позаду транспортного засобу, що призвело до смерті потерпілого.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 21.09.2023, близько 08:30 год., у с.Болехівці Дрогобицького району Львівської області, на нерегульованому перехресті вул. Стебницька та вул. Лівого, керуючи технічно-справним автомобілем марки "MERCEDES-BENZ 609D", реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги Р 1 п.п. 1.5, 1.10 (в частині значення термінів дорожня обстановка", "оглядовість"); Р 2 п. 2.3 б), д); Р 10 п.п. 10.1, 10.9 та 10.|10 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, які виразилися в тому, що він, керуючи вказаним транспортним засобом, проявив неуважність до дорожньої обстановки, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, перед початком руху не переконався у його безпечності та не звернувся до інших осіб за допомогою, рухався заднім ходом на перехресті та під час цього здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який знаходився на проїзній частині дороги позаду транспортного засобу.

Внаслідок порушення ОСОБА_7 вимог Правил дорожнього руху відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої пішоходу ОСОБА_11 спричинено, згідно висновку судово-медичної експертизи, відкриту черепно-мозкову травму у вигляді множинних переломів кісток мозкового черепа та лицьового скелету з руйнуванням головного мозку; закриту травму грудної клітки у вигляді переломів лівої лопатки, третього та шостого ребер справа, першого - десятого ребер зліва з крововиливами в речовину обох легень, ушкодженням нижньої частки лівої легені; закриту травму черевної порожнини з ушкодженням правої частки печінки; розрив лівого ключично-акроміального з`єднання; рани на чолі з переходом на скронево-тім`яну ділянку зліва, в ділянці правої очниці, в ділянці голівки правої брови, на внутрішній поверхні правого плеча; садна в правій тім`яній та тім`яно-потиличній ділянках, в правій завушній ділянці з переходом на праву задньо-бокову поверхню шиї, на передньо-боковій поверхні шиї справа, в проекції лівого кульшового суглобу, в ділянці правої сідниці, на задній поверхні верхньої третини правого стегна, в ділянках правого колінного суглобу, лівого променево-зап`ясного суглобу, лівої китиці; синці в ділянках обох очниць, в ділянці нижнього внутрішнього квадранту правої сідниці. Тілесні ушкодження, виявлені при експертизі трупа ОСОБА_11 відносяться до тяжкого ступеня за ознакою небезпеки для життя і перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 про задоволення апеляційної скарги прокурора, міркування обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 про відмову у задоволенні апеляційних вимог прокурора та залишення без змін вироку суду першої інстанції, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України, вчиненого за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованими і відповідають фактичним обставинам, які ніким не оскаржуються.

Дії ОСОБА_7 , за ч.2 ст. 286 КК України, кваліфіковано правильно, оскільки водій будучи особою, яка керує транспортним засобом, порушила правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження від яких настала смерть.

Призначену судом першої інстанції міру основного покарання обвинуваченому ніхто з учасників процесу не оскаржує.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Покликання прокурора про те, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано до обвинуваченого додаткове покарання є необгрунтованим.

Так, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання в межах санкції статті обвинувачення, однак не призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний період, що на переконання колегії суддів є обгрутованим .

Як зазначив Конституційний суд України у рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004, покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

З урахуванням даних про обставини порушення обвинуваченим правил безпеки дорожнього руху, особи обвинуваченого, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, виключно критичне ставлення до наслідків своїх дій, повне та добровільне відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди, потерпіла претензій не має, готовність нести призначене покарання, відсутність у обвинуваченого інших джерел доходу, тобто обставин, що пом`якшують покарання та суттєво знижують ступінь суспільної небезпеки винного, а також враховано, що обвинувачена раніше не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, позитивно характеризується як за місцем проживання, так і за місцем праці, є єдиним годувальником у сім`ї, має на утримання матір інваліда та сестру, яка навчається, походить з малозабезпеченої сім`ї, а тому суд першої інстанції дійшов до переконання про можливість виправлення обвинуваченого без призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. А існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу під час обрання заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Крім того, положеннями ст. 55 КК України чітко не визначено, що наявність саме грубого порушення ПДР є підставою для призначення додаткового покарання.

Отже, у колегії суддів, якою належним чином досліджені матеріали справи, відсутні законні та обґрунтовані підстави для задоволення апеляційних вимог прокурора.

Підстав призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, а саме призначення додаткового покарання, колегією суддів у ході апеляційного розгляду не встановлено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не виявлено.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою, відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 424 ПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.02.2024 року яким засуджено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вчинення вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили негайно та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: