Справа № 758/5024/22 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/2388/2024 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами представника потерпілого та прокурора на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 01 грудня 2023 року, якою кримінальне провадження № 0000056 від 25.01.2022 закрито у зв`язку із закінченням строків давності та звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК України, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України (в редакції Закону України №2341-14 від 05.04.2001), ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції Закону України №3207-VI від 07.04.2011), ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України №3207-УІ від 07.04.2011), зокрема, у тому, що він, перебуваючи відповідно до наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 14.11.2012 № 622 о/с на посаді міліціонера-снайпера штурмового взводу № 1 роти спеціального призначення полку міліції особливого призначення «Беркут», підпорядкованого ГУМВС України в м. Києві, та маючи присвоєне наказом ГУМВС України в м. Києві від 29.07.2011 №450 о/с спеціальне звання - старший сержант міліції, будучи працівником правоохоронного органу, на якого відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про міліцію» покладено обов`язки діяти лише в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією і Законами України, та відповідно службовою особою, діючи умисно за попередньою змовою у складі групи осіб, на виконання явно кримінально протиправного (злочинного) наказу керівників вказаного підрозділу міліції 30.11.2013 в період з 04 год 11 хв по 04 год 22 хв, перевищив владу та службові повноваження, що супроводжувалось насильством, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого ОСОБА_9 діями, за відсутності ознак катування, а саме: після побиття та затримання невстановленими співробітниками ПМОП «Беркут», підпорядкованого ГУМВС України в місті Києві, потерпілого ОСОБА_9 на платформі та сходах Монументу Незалежності в м. Києві, виходячи за межі наданих прав та повноважень, взяв участь у продовженні незаконного затримання ОСОБА_9 , протиправно наказавши йому лягти обличчям вниз на дорожнє покриття біля спеціального автомобіля («автозаку»), який перебував на проїжджій частині вулиці Інститутської в м. Києві, після чого без передбачених законодавством підстав наніс 6-7 ударів спеціальним засобом - гумовим кийком по ногах ОСОБА_9 , внаслідок чого завдав потерпілому фізичного болю та примусив спочатку лежати на дорожньому покритті, чим образив особисту гідність потерпілого ОСОБА_9 , а потім зайти до спеціального автомобіля («автозаку»). Окрім того, ОСОБА_7 , будучи службовою особою, діючи умисно за попередньою змовою у складі групи осіб, на виконання явно кримінально протиправного наказу керівників вказаного підрозділу міліції, 30.11.2013 у період з 04 год 11 хв по 04 год 22 хв, застосовуючи до потерпілого ОСОБА_9 фізичне та психологічне насильство, з метою припинення участі ОСОБА_9 у проведенні мітингу, шляхом його примусового виведення та подальшого вивезення на спеціальному автомобілі («автозаку») з місця проведення мітингу на Майдані Незалежності в м. Києві, вчинив із застосуванням фізичного насильства незаконне перешкоджання службовою особою організації або проведенню зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій, а саме - мирного зібрання громадян на Майдані Незалежності в м. Києві, чим порушено конституційне право ОСОБА_9 збиратися з іншими громадянами мирно, без зброї і проводити збори та мітинги. Також ОСОБА_7 , за попередньою змовою у складі групи осіб, на виконання явно кримінально протиправного (злочинного) наказу, будучи службовою особою, у невстановлений досудовим розслідуванням час, 30.11.2013 у приміщенні Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві за адресою: вул. Герцена, 9, м. Київ, склав, підписав і надав невстановленим співробітникам органів внутрішніх справ офіційні документи - два рапорти від 30.11.2013 про затримання ОСОБА_9 за вчинення дрібного хуліганства та за злісну непокору законній вимозі працівника міліції, до яких вніс завідомо неправдиві відомості про нібито вчинення учасником мітингу на Майдані Незалежності в м. Києві ОСОБА_9 адміністративних правопорушень, передбачених ст. 185 КУпАП (злісна непокора законному розпорядженню або вимозі працівника міліції, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, військовослужбовця) та ст. 173 КУпАП (дрібне хуліганство), а також неправдиві відомості про обставини затримання ОСОБА_9 та нібито незастосування стосовно нього самим ОСОБА_7 та іншими працівниками міліції спеціальних засобів.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 01 грудня 2023 року звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 365 КК України, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 366 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито .

Обґрунтовуючи судове рішення, суд зазначив про те, що строки притягнення до кримінальної відповідальності за обставин, викладених в обвинувальному акті, за ч. 1 ст. 366 КК України сплили 30.11.2016, за ст. 340 КК України сплили 30.11.2018, за ч. 2 ст. 365 КК України - 30.11.2023. Також зазначено, що невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення, кримінальним процесуальним законом не передбачено та враховано, що обвинувачений до кримінальної відповідальності притягується вперше, з моменту вчинення правопорушення минуло 10 років, у розшуку не перебував, докази, що обвинувачений протягом цього періоду ухилявся від слідства або суду, або вчинив нове правопорушення, відсутні, отже перебіг давності не зупинявся та не переривався.

На ухвалу суду представником потерпілого та прокурором подані апеляційні скарги, які за своїм змістом є ідентичними.

В апеляційних скаргах прокурор та представник потерпілого просять скасувати ухвалу суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання захисника про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_7 .

В обґрунтування апеляційних скарг посилаються на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначають, що для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд має встановити, що особа вчинила саме кримінальне правопорушення, у вчиненні якого вона обвинувачується, однак судом не було досліджено жодного доказу та не допитувався обвинувачений.

Крім того, зазначають, що клопотання захисника про закриття кримінального провадження акцентовано на тому, що обвинувачений не визнає своєї вини, і злочину не вчиняв, однак вимушений подавати клопотання в порядку ст. 49 КК України, оскільки його до цього змусили створені органами досудового розслідування, прокуратури, суду, обставини тривалого кримінального переслідування і він не бажає нести тягар кримінального процесу.

Вказують, що судом не було з`ясовано думку потерпілого щодо можливості звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та не вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У запереченнях на апеляційні скарги представника потерпілого та прокурора захисник обвинуваченого ухвалу суду вважає законною, а доводи апеляційних скарг безпідставними. Зазначає про відсутність процесуальних порушень зі сторони суду при винесенні ухвали про закриття провадження у справі, оскільки клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності має розглядатись невідкладно та є обов`язком суду, а не правом.

Також зазначає, що ОСОБА_7 своєї вини не визнав, а суд не мав можливості дослідити усі докази з урахуванням позиції захисту та надати їм правову оцінку, що виключає можливість констатації винуватості ОСОБА_7 , разом з тим ОСОБА_7 надав письмову згоду на звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України та на закриття кримінального провадження з «нереабілітуючих» підстав, тобто відмовився від права бути виправданим судом та від наслідків такого виправдання та усвідомив які обмеження матиме.

Окрім того, вказує, що судом було вирішено питання судових витрат, а посилання на не з`ясування думки потерпілого вважає неспроможними, оскільки прокурором не заявлено про необхідність з`ясування думки потерпілого, а самим потерпілим направлялась заява про розгляд справи у його відсутності та на жодне судове засідання останній не з`являвся та не проявляв зацікавленості у провадженні. Вважає, що думка потерпілого не могла вплинути на рішення суду, бо вирішення питання про звільнення від відповідальності та закриття провадження є обов`язком суду.

Потерпілий та його представник на апеляційний розгляд не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені, від представника потерпілого до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційних скарг,перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, зокрема, якщо з дня вчинення нею тяжкого злочину, минуло десять років.

З обвинувального акту випливає, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України (в редакції Закону України №2341-14 від 05.04.2001) відповідно до ст. 12 (в редакції станом на 30.11.2013 р.) є злочином середньої тяжкості; ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції Закону України №3207-VI від 07.04.2011)відповідно до ст. 12 (в редакції станом на 30.11.2013 р.) відноситься до тяжкого злочину; ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України №3207-УІ від 07.04.2011)відповідно до ст. 12 (в редакції станом на 30.11.2013 р.) відносилось до злочинів невеликої тяжкості, вказані кримінальні правопорушення вчинені 30.11.2013 року.

На час ухвалення судового рішення строк давності, передбачений п.4 ч.1 ст.49 КК України минув, підстави для його зупинення чи переривання відсутні, вказані кримінальні правопорушення вчинені 30.11.2013 року.

Отже, суд дійшов вірного висновку про закінчення строків давності у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК України, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК України.

Обвинуваченим ОСОБА_7 надана згода на звільнення його від кримінальної відповідальності відповідно до висунутого обвинувачення у зв`язку із закінченням строків давності, яка підтверджена і під час апеляційного розгляду.

Твердження апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих про те, що судом не враховано, що обов`язковою умовою застосування інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є встановлення судом факту доведеності вчинення обвинуваченими кримінальних правопорушень і суд мав би відмовити у задоволенні відповідних клопотань,є помилковими, оскільки процесуальні підстави для відмови у застосуванні щодо ОСОБА_7 вимог ст.49 КК України відсутні, а факт невстановлення винуватості особи не є перешкодою для звільнення її від кримінальної відповідальності за спливом строків давності.

Доводи апеляційних скарг про нез`ясування думки потерпілого є безпідставними, оскільки в матеріалах справи міститься заява потерпілого про розгляд справи у його відсутності.

Разом з тим, на розгляд апеляційних скарг потерпілий та його представник не з`явилися, від представника потерпілого надійшла заява про розгляд апеляційної скарги у його відсутності, зміст апеляційної скарги представника потерпілих містить думку потерпілого щодо питання про застосування щодо ОСОБА_7 інституту звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Посилання в апеляційних скаргах на не вирішення питання щодо розподілу судових витрат суперечать змісту ухвали, у якій судом питання щодо судових витрат вирішено з врахуванням правового висновку об`єднаної палати ККС ВС в постанові від 12.09.2022 року (справа № 203/241/17), згідно з яким в разі звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрите на цій підставі, а відносяться на рахунок держави.

Інших доводів, якими б спростовувалися висновки суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

З огляду на наведене, апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого задоволенню не підлягають.

Порушень норм кримінального процесуального закону, які могли слугувати безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин ухвала суду першої інстанції є законною.

Керуючись ст.ст.404,405,407,419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги представника потерпілого та прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023 року, якою звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК України, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 365 КК України, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 366 КК України, а кримінальне провадження № 0000056 від 25.01.2022 закрито у зв`язку із закінченням строків давності, - без зміни.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Суддя: Суддя: Суддя: