ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3213/24 Справа № 205/8703/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000930 від 10 жовтня 2021 року стосовно

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровську, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз:

- 21.02.2024 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі та звільнений від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком в 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 289, частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ :

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 185 КК та призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 289 КК - у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна;

- за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань, визначено ОСОБА_8 за сукупністю кримінальних правопорушень остаточне покарання у вигляді шести років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_8 у строк покарання чотири дні попереднього ув`язнення з 25 по 28 жовтня 2022 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2024 року, яким ОСОБА_8 засуджений за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України до трьох років позбавлення волі та звільнений на підставі ст. 75 КК від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком в один рік, ухвалено виконувати самостійно.

Цим вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим за незаконне заволодіння транспортним засобом поєднаному із проникненням в інше сховище, вчинене повторно, за таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднаному із проникненням в інше сховище, вчинене повторно, в умовах воєнного стану, при таких обставинах.

ОСОБА_8 , будучи раніше судимим 26.04.2019 за вчинення кримінального правопорушення проти власності, в період часу з 18 години 00 хвилин 08.10.2021 по 14 годину 00 хвилин 09.10.2021 (більш точний час встановити не надалось за можливе) перебував у дворі біля багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , де побачив автомобільний металевий гараж, який знаходиться в користуванні ОСОБА_10 . ОСОБА_8 за допомогою невстановленого предмету, шляхом пошкодження, відчинив в`їздні ворота даного металевого гаражу, проник до його приміщення та побачив припаркований мотоцикл «JL Ninza» чорного кольору, д.н. НОМЕР_1 , номер VIN НОМЕР_2 , утримуючи вказаний мотоцикл при собі, викотив його з гаражу, та в подальшому з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 25 765 гривень 28 копійок.

Далі, 22.10.2022 близько 04 години 00 хвилин, ОСОБА_8 , знаходився на території гаражного кооперативу «Гарант», що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , а саме біля гаражу № НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_11 , за допомогою заздалегідь заготовленої відмички відкрив замок та через ворота проник в приміщення даного гаражу, звідки викрав майно, що належить ОСОБА_11 , а саме чотири зимові шини марки CORDIANT WINTER DRIVE розмірами 195/65 R15 вартість яких складає 7 644 гривні, надувний гумовий човен марки "Kolibri" модель КМ 330, будівельний (заводський) номер НОМЕР_4 , в комплекті з двома веслами та сумкою, вартість якого складає 7 207 гривень 50 копійок, мотор для човна марки "Parsun" модель Т 3,6 ВМ s/n НОМЕР_5 , потужністю 2,64 kw вартість якого складає 14 625 гривень, після чого утримуючи викрадене майно з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, тим самим спричинивши ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 29 467 гривень 50 копійок.

Короткий зміст вимог апеляційних скарги і узагальненні доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. Вважає призначене ОСОБА_8 покарання є надто суворим. Обвинувачений свою вину частково визнавав з самого початку судового розгляду, а на повному з`ясуванні всіх обставин наполіг виключно через те, що хотів в усіх деталях розібратися. Після того ж, як обвинувачення прокурором було змінено, він свою винуватість визнав беззаперечно. Суд же в оскарженому вироку не визнав як обставину, що пом`якшує покарання як визнання обвинуваченим вини та розкаяння у вчиненому. При цьому суд не взяв до уваги позицію потерпілих, які не наполягали на настільки суворому покаранні та жодних претензій до нього не висловлювали і тим паче з цивільними позовами не зверталися. Також обвинувачений вибачився перед потерпілими.

Позиції учасників судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 403 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду.

До апеляційного суду надійшла відмова від апеляційної скарги прокурора ОСОБА_6 на підставі ч. 1 ст. 403 КПК.

В судовому засіданні прокурор просив прийняти відмову від апеляційної скарги прокурора ОСОБА_6 , про що сторони не заперечували та продовжено розгляд апеляційної скарги захисника.

В судовому засіданні захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу захисника та з підстав, викладених в ній, просили її задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, посилаючись на її безпідставність, вирок суду першої інстанції вважав законним та обґрунтованим, тому просив залишити його без змін.

Потерпілі про час, дату та місце проведення апеляційного провадження повідомленні належним чином, до суду не з`явилися, про причини неявки не повідомляли та не зверталися із заявою про відкладення судового засідання, у зв`язку з чим та на підставі ч. 4 ст. 405 КПК, апеляційне провадження здійснено без їх участі.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 185 КК за обставин, викладених у вироку суду в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому відповідно до ст. 404 КПК апеляційним судом не переглядаються.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, апеляційний суд дійшов висновку, що вони є безпідставними, а вирок суду в цій частині є законним, обґрунтованим та ухвалений у відповідності до зазначених вище вимог закону, які суд першої інстанції виконав належним чином та мотивував прийняте рішення, з огляду на наступне.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що обираючи ОСОБА_8 вид і розмір покарання, суд першої інстанції дав належну оцінку ступеню тяжкості вчинених ним злочинів, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення.

Так, суд першої інстанції взяв до уваги, що обвинувачений, вчинив кримінальні правопорушення, які відносять до категорії тяжких злочинів, останній раніше неодноразово судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, на утриманні малолітніх та непрацездатних дітей не має. Обставин, що пом`якшує та обтяжує покарання судом не встановлено.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправити обвинуваченого та запобігти його злочинній діяльності неможливо без його ізоляції від суспільства.

При цьому, апеляційний суд враховує відомості, що характеризуються особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за умисні корисливі кримінальні правопорушення проти власності, за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2018 звільнявся від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, однак належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та знову вчинив новий умисний корисливий злочин, що стало наслідком призначення покарання на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків і відбував покарання у виді реального позбавлення волі. Звільнившись з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання, обвинувачений на шлях виправлення не став, маючи непогашену у встановленому законом порядку судимість, повторно вчинив нові кримінальні правопорушення.

За таких обставин, враховуючи ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу обвинуваченого та усіх обставин у справі, відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що виправлення обвинуваченого неможливо без його ізоляції від суспільства та покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК без конфіскації майна із призначенням остаточного покарання відповідно до ч. 1 ст. 70 КК, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і запобігання вчинення ним нових злочинів.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно не визнав у вироку як обставину, що пом`якшує покарання, визнання обвинуваченим вини та розкаяння у вчиненому. Суд першої інстанції обґрунтовано не визнав таку обставину, яка пом`якшує покарання, оскільки визнання обвинуваченим вини у пред`явленому обвинуваченні не є результатом його розкаяння та усвідомлення своєї протиправної поведінки, а здійснено під впливом сукупності зібраних стороною обвинувачення беззаперечних доказів, які досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до сталої судової практики та роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги, що суд не врахував позицію потерпілих, які не наполягали на суворому покаранні та жодних претензій до нього не висловлювали, з цивільними позовами не зверталися і перед ними обвинувачений вибачився, не впливають на законність та обґрунтованість вироку суду в цій частині, оскільки думка потерпілих врахована судом першої інстанції, проте вона не є вирішальною для суду про вид, розмір покарання та наявність підстав для звільнення від його відбування.

Будь-яких даних, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчинених злочинів та давали б підстави для застосування положень ст. 69, 75 КК у кримінальному провадженні не встановлено.

Статтею 414 КПК як одну з підстав для зміни вироку визначено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкціями відповідних норм та з дотриманням вимог ч. 1 ст. 70 КК при призначенні остаточного йому покарання за сукупністю злочинів, що, на думку апеляційного суду, відповідає ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та відомостям про його особу.

Таким чином, захисник не навів в апеляційній скарзі належних доводів та аргументів, чому призначене обвинуваченому покарання є явно несправедливим внаслідок його суворості, всі обставини, які впливають на вид і розмір покарання враховані місцевим судом, а відтак покарання призначене ОСОБА_8 за вчинене кримінальне правопорушення є законним, обґрунтованим та достатньо мотивованим, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Будь-яких інших доводів, які б свідчили про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та вказували на необхідність зміни або скасування вироку суду апеляційні скарги не містять.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для зміни або скасування оскарженого судового рішення, при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

З огляду на вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2024 року стосовно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а особою, яка тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4