ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 травня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001320, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 травня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 263 України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з дати приведення вироку до виконання.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у придбанні та зберіганні вибухових речовин та вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу, вчинених за наступних обставин.

ОСОБА_7 , маючи умисел, направлений на незаконне зберігання та придбання вибухових речовин та вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу та реалізуючи його, у невстановленому місці та час, але не пізніше 03 листопада 2023 року, з невстановленого органами джерела без передбаченого законом дозволу придбав гранату та запал, які відносяться до категорії вибухових речовин, та без передбаченого законом дозволу переніс до місця свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , де також без передбаченого законом дозволу залишив зберігати до 03 листопада 2023 року.

В подальшому, 03 листопада 2023 року в період часу з 16:09 год. до 18:17 год. на підставі ухвали Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 жовтня 2023 року у кримінальному провадженні №0002698 за ч.2 ст.307 КК України працівниками поліції проведено санкціонований обшук за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , де в приміщенні сараю у рукавичці було виявлено та вилучено гранату та запал до неї з маркуванням «РГД-5» «44-88», «70 УЗРГМ 583». Таким чином, ОСОБА_7 незаконно зберігав вибухову речовину та вибуховий пристрій без передбаченого законом дозволу до 03 листопада 2023 року.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить вирок суду змінити в частині призначення покарання, призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з випробуванням.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_7 щиро кається, вину визнав в повному обсязі, активно сприяв досудовому розслідуванню у розкритті злочину. Вказує, що ОСОБА_7 за час проведення досудового розслідування вже багато разів пожалкував про вчинене, навчений та покараний наріканням оточуючих людей. Звертає увагу, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має стійкі соціальні зв`язки, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває. Вважає, що з огляду на особу обвинуваченого та обставини вчинення правопорушення наявні підстави для застосування до останнього вимог ст. 75 КК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду змінити в частині призначення покарання, вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 263 України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з випробуванням. На підставі ст. 75 КК України звільнити його від відубвання покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_7 щиро кається, вину визнав в повному обсязі, активно сприяв досудовому розслідуванню у розкритті злочину. Вказує, що ОСОБА_7 має на утриманні мати пенсіонерку, яка втратила свого чоловіка, та малолітню доньку, 2011 року народження. Звертає увагу, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має стійкі соціальні зв`язки, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, працює в ГО Євромайдан-Дніпро на посаді волонтера-автослюсара на безоплатній основі з 2017 року, має позитивну характеристику як з місця проживання, так і з ГО Євромайдан-Дніпро. Вважає, що з огляду на особу обвинуваченого та обставини вчинення правопорушення наявні підстави для застосування до останнього вимог ст. 75 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив вирок суду залишити без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК України апеляційний суд виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, слід зазначити наступне.

За змістом ст.ст. 409, 414 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції зокрема може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто такого покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення та наслідки, дані про особи обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, не одружений, має на утриманні малолітню діитину, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, визнання винуватості, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання у виді позбавлення волі за відсутності підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України, та з урахуванням особи обвинуваченого й обставин кримінального правопорушення покарання може бути призначено у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Доводи захисниківщодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 покарання, а саме не застосування судом першої інстанції ст. 75 КК України, що потягло призначення занадто суворого покарання, на переконання апеляційного суду, є обґрунтованими, з огляду на таке.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, призначеного за певні види кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вбачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Однак суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_7 захід примусу у виді позбавлення волі на певний строк, суд першої інстанції дав оцінку ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретних кримінальних правопорушень, які є злочинами проти власності. Також суд узяв до уваги відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Разом з цим, як слідує з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив та дав оцінку особі обвинуваченого ОСОБА_7 .

Під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дослідив матеріали кримінального провадження в частині характеристики особи обвинуваченого, зокрема, обставини, що характеризують поведінку винної особи до вчинення кримінально-караного діяння, індивідуальні властивості особи, а також докази, що були надані суду апеляційної інстанції, враховуючи його вік, дані про те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має стійкі соціальні зв`язки, вперше вчинив кримінальне правопорушення, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра.

Крім того, відповідно до наданих стороною захисту документів ОСОБА_7 має на утриманні доньку ОСОБА_10 , 2011 року народження, та мати ОСОБА_7 , 1959 року народження, яка є пенсіонеркою, втратила свого чоловіка та потребує сторонньої допомоги.

Відповідно до характеристики, наданої сусідами ОСОБА_7 , останній за роки свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , проявив себе виключно з позитивного боку, зарекомендував себе як працьовитий, товариський і ввічливий сусід, який утримує свою сім`ю та бере активну участь у громадському житті житлового кварталу.

При цьому відповідно до довідки голови громадської організації Євромайдан-Дніпро від 17 червня 2024 року №000124 ОСОБА_7 працює в ГО Євромайдан-Дніпро на посаді волонтера - автослюсара на безоплатній основі з 03 листопада 2017 року.

Згідно довідки від 18 червня 2024 року, виданої головою та засновником громадської організації Дніпровські волонтери, ОСОБА_7 є волонтером цієї організації з дня її заснування і є гідним волонтером, який постійно донатить, допомагає з паливом для поїздок на фронт, безкоштовно ремонтує автівки не тільки для ЗСУ, а й волонтерів.

Крім того, суд першої інстанції також хоча і послався у вироку на обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, визнання своєї винуватості, однак належним чином не врахував її при визначенні ОСОБА_7 покарання.

Також, апеляційний суд бере до уваги, що діями обвинуваченого не було завдано тяжких наслідків будь-якій особі.

Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

З урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до висновку про те, що конкретні обставини провадження та дані про особу ОСОБА_7 вказують на формування в обвинуваченого позитивних установок, що свідчить про недоцільність відбування ним покарання у виді позбавлення волі, а виправлення останнього та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень в даному випадку можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Цей захід примусу відповідає меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого. Також стимулюванням правослухняної поведінки ОСОБА_7 в даному випадку буде визначений апеляційним судом контроль за поведінкою обвинуваченого і можливість його направлення для відбування призначеного покарання у разі невиконання покладених на нього обов`язків або систематичного вчинення правопорушень, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає за необхідне вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 травня 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4