В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.08.2024 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, громадянина України, українця, зі слів працюючого охоронцем у магазині, неодруженого, з середньою спеціальною освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 , згідно довідки інформаційного центру 05.11.2012 року судимого Мостиським районним судом Львівської області, за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.185 КК України, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 Кримінального кодексу України,

встановив:

05 лютого 2021 року близько 08 години 30 хвилин інспектор взводу №1 роти №1 батальйону №2 УПП у Львівській області ДПП лейтенант поліції ОСОБА_5 та поліцейський взводу №1 роти №1 батальйону №2 УПП у Львівській області ДПП молодший лейтенант поліції ОСОБА_6 , здійснюючи свої повноваження щодо виконання завдань із забезпечення публічної безпеки та щодо проведення превентивної та профілактичної діяльності, спрямованої на запобігання вчиненню правопорушень, покладених на останніх ст.23 Закону України «Про Національну поліцію», а також у відповідності до п.1 ч.2.1 розділу 2 «Посадової інструкції поліцейського патрульної поліції», затвердженої Наказом Департаменту патрульної поліції від 05.01.2019 №4/1, щодо безперервного та цілодобового патрулювання території обслуговування з метою забезпечення публічної безпеки і порядку, контролю за дотриманням правил дорожнього руху, забезпечення його безпеки та за правомірністю експлуатації транспортних засобі на вулично-дорожній мережі, перебуваючи на перехресті вул.Городоцька-просп.Чорновола у м.Львові, виявили порушення Правил дорожнього руху, а саме водій автомобіля марки «LEXUS» модель «LХ570», д.н.з. НОМЕР_1 , порушив пункт 17.1 Правил дорожнього руху, тобто рухався по дорозі із смугою для маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.11, що забороняє рух інших транспортних засобів на вказаній смузі.

В подальшому, вказаними працівниками УПП у Львівській області ДПП, відповідно до ст.35 Закону України «Про Національну поліцію», за допомогою увімкненого проблискового маячка синього і червоного кольору, спеціального звукового сигналу та гучномовного пристрою було неодноразово здійснено вимогу зупинки транспортного засобу, на що водій вказаного автомобіля не реагував, законних вимог не виконав, чим порушив ч.1 ст.122-2 КУпАП.

Надалі, інспектором взводу №1 роти №1 батальйону №2 УПП у Львівській області ДПП лейтенантом поліції ОСОБА_5 та поліцейським взводу №1 роти №1 батальйону №2 УПП у Львівській області ДПП молодшим лейтенантом поліції ОСОБА_6 біля будинку АДРЕСА_3 було здійснено зупинку автомобіля марки «LEXUS» модель «LХ570», д.н.з. НОМЕР_1 .

Після зупинки автомобіля було встановлено, що водієм транспортного засобу є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрий усвідомлюючи, що вказані працівники поліції перебували у форменому одязі при виконанні покладених на них службових обов`язків, на противагу законних вимог працівників поліції, вчинив їм активний опір, а саме вийшовши із вказаного автомобіля та скоротивши дистанцію з працівником поліції, наніс удар в область грудної клітки поліцейському взводу №1 роти №1 батальйону №2 УПП у Львівській області ДПП молодшому лейтенанту поліції ОСОБА_6 , та розпочав з ним штовханину.

Після цього працівниками поліції, з метою забезпечення особистої безпеки та безпеки присутніх осіб, до ОСОБА_4 застосовано заходи фізичного впливу, а саме спеціальний засіб - кайданки, відповідно до п.1 «г» ч.3 ст.43, п.1 ст.44, п.3 ст.43 Закону України «Про Національну поліцію», в ході застосування яких працівниками поліції ОСОБА_7 та ОСОБА_6 отримано тілесні ушкодження легкого ступеня тяжкості.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю. Надав покази, які у повній мірі відповідають фабулі обвинувачення та вищенаведеним встановленим судом обставинам. Вказав, що у обвинувальному акті вірно відображено те, що він 05 лютого 2021 року близько 08 години 30 хвилин, керуючи автомобілем марки «LEXUS» модель «LХ570», порушив Правила дорожнього руху, а саме рухався по дорозі із смугою для маршрутних транспортних засобів. Працівниками УПП у Львівській області ДПП було здійснено зупинку цього автомобіля. Після зупинки, він усвідомлюючи, що вказані працівники поліції перебували у форменому одязі при виконанні покладених на них службових обов`язків, вийшов із вказаного автомобіля та скоротивши дистанцію з працівником поліції, наніс удар в область грудної клітки поліцейському ОСОБА_6 та розпочав з ним штовханину. В подальшому, працівниками поліції до нього застосовано заходи фізичного впливу, а саме кайданки.

Пояснив, що події відбувались у період часу, у спосіб, за обставин, які зазначені в обвинувальному акті. Мотиви, мета та спосіб вчинення ним злочину у обвинувальному акті відображені вірно.

У вчиненому щиро розкаюється та засуджує свою поведінку. Просить вибачення за свої протиправні дії, врахувати його каяття, суворо не карати та надати йому можливість стати на шлях виправлення.

Зважаючи на повне визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, оскільки цього не заперечили учасники судового провадження і такі ніким не оспорюються.

При цьому, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Оцінюючи покази обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає їх правдивими і достовірними, оскільки вони є послідовними, об`єктивно і повно відображають обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, надані останнім безпосередньо у судовому засіданні, підстав для самообмови або обставин які ставлять під сумнів добровільність позиції обвинуваченого, судом не встановлено.

Оцінюючі зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив опір працівникам правоохоронного органу під час виконання ними службових обов`язків, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.342 КК України.

В ході судового розгляду судом детально проаналізовано поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 після вчинення злочину, наслідки суспільно-небезпечного діяння останнього, дані про його особу, спосіб життя, ймовірність вчинення ним нових злочинів, з врахуванням відомостей наведених у досудовій доповіді, зважено на усі обставини кримінального провадження у їх сукупності.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Також, суд враховує, що згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Отже, суд виходить з того, що положення Кримінального кодексу України наділяють його правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Таким чином, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд бере до уваги характер, спосіб, стадію та тяжкість вчиненого ним злочину, форму вини, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до скоєного.

Також, суд враховує фактичні обставини справи і тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого, зокрема відомості щодо притягнення до відповідальності наведені у матеріалах наданих суду, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра.

Пом`якшуючою покарання ОСОБА_4 обставиною суд визнає щире каяття обвинуваченого. Так, зокрема в ході судового розгляду обвинувачений надав визнавальні покази та засудив свою протиправну поведінку у присутності учасників процесу, а також приніс вибачення у судовому засіданні. При цьому суд виходить з того, що системне тлумачення законодавства та судової практики вказує на те, що щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання, що має місце у даному випадку.

Обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин судом не встановлено.

Відповідно до правових орієнтирів, визначених у ст.ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

При цьому, суд враховує положення ч.ч. 1,2 ст.50 КК України, згідно яких, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Визначаючи вид та розмір покарання, суд також, виходить з того, що каральна функція, тобто акт покарання від імені держави, як засіб запобігання нових правопорушень, що є уособленням негативної реакції держави на скоєне правопорушення, не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Отже, покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки особи. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Беручи до уваги вказані обставини, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд застосовує судову дискрецію (судовий розсуд), тобто поняття яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Також, визначаючи обвинуваченому вид і розмір покарання, суд виходить з того, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Крім того, суд враховує те, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Системний аналіз та юридичний зміст положень ч.2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа.

При розгляді даного кримінального провадження суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством, як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. У свою чергу, справедливість це одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

На переконання суду, таке покарання для засудженого відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Таке покарання також перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Запобіжний захід у виді домашнього арешту, застосований у даному кримінальному провадженні до обвинуваченого, припинив свою дію.

Питання речових доказів по справі слід вирішити у відповідності до положень ст.100 КПК України.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України,

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 20400 (двадцять тисяч чотириста) гривень 00 копійок.

Речові докази, після набрання вироком законної сили:

-цифровий носій з відеозаписом «Kingston micro SD 16GB» - залишити у матенріалах кримінального провадження.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий суддя ОСОБА_1