Справа № 204/6283/22
Провадження № 1-кп/204/247/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження № 0000188 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 серпня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисників: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 заявив клопотання про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування заявленого клопотання зазначив, що на даний час ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України не зменшилися. Так, про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування від суду свідчить те, що ОСОБА_3 розуміє тяжкість та невідворотність покарання, оскільки обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання до 15 років позбавлення волі. Також, необхідно врахувати, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 263 КК України під час дії воєнного стану в Україні, при - цьому в ході своєї злочинної діяльності налагодив зв?язки із громадянами РФ, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.111 КК України, вчинене обвинуваченим, на користь держави - агресора РФ, збройна агресія РФ проти України триває й надалі. Отже, необхідно врахувати, що ОСОБА_3 під час збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, майже кожного року, на тривалий час виїжджав на територію РФ, де мешкає особа з якою обвинуваченого пов?язують родинні зв?язки, що значно підвищує ризик переховування від суду. Таким чином є обґрунтовані підстави вважати, що він може виїхати за межі території України або на тимчасово окуповану територію України. При цьому невідворотність покарання за вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення вже саме по собі є підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватися від суду. Про наявність ризику передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК У країни, а саме незаконно впливати на експертів цьому ж кримінальному провадженні, зокрема з метою помсти, відмови ними від дачі показів, або надання ними неправдивих показів та зміни показів у суді, свідчить те, що сторона захисту не позбавлена можливості клопотати про проведення експертиз та допит експертів у судовому засіданні. Про наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується свідчить те, що ОСОБА_3 обвинувачується у державній зраді, тобто наданні представникам іноземної держави допомоги у проведенні підривної діяльності проти України. Зважаючи на те, що на цей час триває повномасштабне вторгнення РФ на територію України, оперативні задуми представників держави агресора щодо проведення підривної діяльності не реалізовані, є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі ОСОБА_3 продовжить співпрацю із представниками іноземної держави щодо надання останнім допомоги у проведення підривної діяльності проти України, у тому числі щодо надання інформації через інтернет месенджери. Таким чином, враховуючи воєнний стан на території України, триваючу збройну агресію РФ існує дійсний підвищений суспільний інтерес до кримінальних правопорушень, проти основ національної безпеки, вчинених на користь держави-агресора РФ.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора. Суду пояснила, що ризики, на які посилається прокурор у своєму клопотанні, нічим не підтверджені, не надано суду жодних підтверджуючих документів, які б беззаперечно свідчили про наявність таких ризиків. Щодо ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України то прокурором не було надано жодних доказів того, що її підзахисний на даний час може вчинити його. Просила відмовити в задоволенні клопотання прокурора та обрати відносно її підзахисного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або ж визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в мінімальному його розмірі.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав думку захисника ОСОБА_5 . Суду пояснив, що ризики, зазначені прокурором у своєму клопотанні нічим не підтвердженні, а тому в задоволенні клопотання прокурора слід відмовити та обрати відносно ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або ж застосувати альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 підтримав думку своїх захисників.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надане суду клопотання, матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2024 року було частково задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_3 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 30 діб, а саме до 11 вересня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

Підставою для продовження застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стало наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, та недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання встановленим ризикам.

Розділ ІІ КПК України визначає, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи його забезпечення, до яких зокрема віднесені запобіжні заходи (п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України).

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 176, ч. 1 ст. 183 КПК України одним із видів запобіжних заходів є тримання під вартою. Цей запобіжний захід є винятковим та застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 КПК України.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 6, 8 ст. 176 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ст. 177 КПК України.

При розгляді клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , судом оцінюються усі ризики зазначені прокурором у своїх клопотаннях у сукупності.

Суд виходить з вірогідності причетності обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень, вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень.

Оцінюючи ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає, що обвинувачений може переховуватися від суду, окрім цього існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, може вдатися до відповідних дій.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58).

Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Як вбачається із обвинувального акту, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 111 КК України, які відповідно в разі визнання особи винуватою передбачають покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до семи років та від дванадцяти до п`ятнадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Таке можливе покарання в разі визнання обвинуваченого ОСОБА_3 винуватим, передбачає реальне відбування покарання без можливості застосування правил статей 69, 75 КК України, що в свою чергу може свідчити про існування мотивів та підстав для обвинуваченого переховуватись від суду.

Така правова позиція відповідає практиці ЄСПЛ. Зокрема в рішенні від 26 червня 2001 року у справі «Іlijkov v. Bulgaria» (§ 80, заява № 33977/96) суд зазначив, що суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника давав уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений.

Однак, окрім можливого суворого покарання, необхідно оцінювати й дані про особу обвинуваченого, адже саме за їх сукупного аналізу можливо дійти висновку про те, наскільки вагомою є вірогідність недобросовісної поведінки обвинуваченого.

З цього приводу Європейський суд зазначав, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova («Бекчиєв проти Молдови») § 58).

Відповідно до наявних анкетних даних, які зазначені в обвинувальному акті, та які були підтверджені самим обвинуваченим ОСОБА_3 , у останнього на території Російської Федерації наявні особи, з якими у нього є родинні зв`язки, а тому вказане може свідчити про те, що обвинувачений ОСОБА_3 у зв`язку із тяжкістю можливого покарання за вчинені кримінальні правопорушення в разі можливого визнання останнього винуватим, бажаючи уникнути такого покарання, може вдатися до дій, які будуть направлені на виїзд за межі України.

Посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_3 є особою призовного віку та не має змоги покинути територію України, судом не беруться до уваги, оскільки останній може вдатися до дій щодо перетину державного кордону України через непідконтрольні державі території, а це на даний час є частина територій: Донецької, Луганської, Запорізької та Херсонської областей. Натомість здійснення контролю з боку правоохоронних органів на цих територіях не є можливим.

Крім цього, можливість перетину кордону поза межами КПП навіть збільшується з урахуванням ведення бойових дій та неможливість здійснення контролю на певних територіях, у зв`язку із чим ризик є дійсним та жодним чином не зменшив своєї актуальності.

Крім цього, слід врахувати й той факт, що обвинувачений ОСОБА_3 з 1984 року і по 2017 рік працював в органах внутрішніх справ України, та в свою чергу може бути обізнаним про вчинення певних дій, які можуть надати можливість безперешкодного виїзду останнього поза межі території України.

Посилання сторони захисту на наявність сталих соціальних зв`язків, дружини, яка має тяжке захворювання, малолітньої дитини, доньки, яка на даний час навчається, зареєстрованого місця проживання, не може нівелювати ризику можливого ухилення останнього від суду.

Разом із цим, обвинувачений, розуміючи складність проведення судового розгляду в умовах дії воєнного стану, усвідомлюючи неможливість повного контролю державною владою кордонів та території України в умовах збройної агресії Російської Федерації проти України та, враховуючи можливо набуті ними зв`язки з представниками іноземної держави, а саме Російської Федерації, може переховуватись від суду, а тому існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Судом не приймаються до уваги посилання сторони захисту на зменшення ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України у зв`язку із плином часу, бездоганну процесуальну поведінку ОСОБА_3 під час застосування до нього альтернативного запобіжного заходу, а також те, що він є військовозобов`язаним, оскільки можливість перетину кордону поза межами КПП навіть збільшується з урахуванням ведення бойових дій та неможливість здійснення контролю на певних територіях, у зв`язку із чим вказаний ризик є дійсним та жодним чином не зменшив своєї актуальності.

Щодо наявності ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконного впливу на експертів, оскільки сторона захисту не позбавлена можливості подання до суду клопотань про призначення експертиз, слід зазначити, що прокурором не було надано жодних підтверджуючих документів наявності можливого незаконного впливу на експертів, оскільки станом на день розгляду вказаного клопотання жодних клопотань про призначення по кримінальному провадженню додаткових експертних досліджень не надходило, а тому вказане не може свідчити про наявність такого ризику.

Що стосується існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд повторно зазначає, що прокурором в судовому засіданні не було доведено наявності ризику можливого вчинення іншого кримінального правопорушення чи можливості продовження ОСОБА_3 кримінального правопорушення у якому обвинувачується.

Розглядаючи клопотання сторони захисту щодо можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, суд зазначає наступне.

Кримінальне процесуальне законодавство не визначає переліку підстав для зміни запобіжного заходу за клопотанням сторони захисту, а ст. 201 КПК України вказує тільки на те, що до клопотання мають бути додані матеріали, якими обґрунтовуються доводи клопотання.

Зміна запобіжного заходу може полягати у зміні виду запобіжного заходу, скасуванні, зміні або покладенні додаткових обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК, чи у зміні способу виконання цих обов`язків.

Зміна запобіжного заходу передбачає виникнення після постановлення ухвали про застосування запобіжного заходу нових обставин, які свідчать про зміну обставин підозри, зміну або зменшення встановлених ризиків та впливають на виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків. Тому суд на підставі наданих сторонами відомостей встановлює наявність нових обставин, які можуть вплинути на застосований до обвинуваченого відповідний захід або його виконання та які виникають у зв`язку з плином часу судового розгляду.

Тому, при розгляді клопотання про зміну запобіжного заходу суд має виходити з того, чи доводить особа, яка подала відповідне клопотання, наявність обставин, які безпосередньо можуть вплинути на висновок про зміну, зменшення встановлених ризиків кримінального провадження.

При цьому, такі обставини мають бути новими, тобто такими, які з`явилися після постановлення попередньої ухвали про продовження запобіжного заходу, але не були відомі суду.

Крім того, слід зазначити, що посилання сторони захисту про зменшення ризику зі спливом часу не можуть бути прийняті до уваги, оскільки сам по собі сплив часу не є беззаперечним чинником, що обумовлює зменшення ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, а судом має надаватися оцінка усім, без винятку, обставинам, які виникають, існують або змінюються під час судового розгляду.

Домашній арешт, у тому числі цілодобовий, пов`язаний з вільним доступом обвинуваченого до технічних засобів, безпосередніх соціальних контактів з іншими особами, у тому числі з представником іноземної держави, що також може завадити виконанню завдань кримінального провадження на цьому його етапі.

Окрім цього, ОСОБА_3 , відповідно до пред`явленого останньому обвинувачення, протягом тривалого періоду часу міг здійснювати спілкування із представником іноземної держави, а саме Російської Федерації. Окрім цього, ОСОБА_3 за версією обвинувачення міг виконувати завдання представника іноземної держави, здійснювати передання інформації про працівників правоохоронних органів, які на момент передання такої інформації працювали на відповідальних посадах в правоохоронних органах, при цьому зазначаючи їх місця проживання та іншої інформації, яка носить особистий характер.

Здійснення контролю з боку правоохоронних органів за діяльністю ОСОБА_3 щодо використання мобільного телефону, комп`ютера, мережі Інтернет або ж мобільних застосунків є об`єктивно неможливим в умовах домашнього арешту.

Розглядаючи клопотання сторони захисту про визначення відносно обвинуваченого ОСОБА_3 альтернативного запобіжного заходу, суд зазначає наступне.

Відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Таким чином, визначення розміру застави є правом суду, а не його обов`язком.

Також судом береться до уваги практика Європейського суду з прав людини, відповідно до якої застава повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Оскільки, відповідно до статті 12 КК України ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 111 КК України, на сього в країні діє воєнний стан та тривають бойові дії, суд вважає, що в такому випадку з урахуванням встановлених ризиків та можливих наслідків, такий запобіжний захід як тримання під вартою, є виправданим, а запобіжний захід у вигляді застави, з урахуванням обставин справи не забезпечить належне виконання обвинуваченим ОСОБА_3 покладених на нього обов`язків.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летьє проти Франції»).

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Так, Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Оскільки, відповідно до ст. 12 КК України ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України, на сьогодні в країні діє воєнний стан та тривають бойові дії, суд вважає, що в такому випадку з урахуванням встановленого ризику та можливих наслідків, такий запобіжний захід як тримання під вартою, є виправданим.

Суд вважає, що обраний та продовжений відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

При цьому, застосований до обвинуваченого запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості інкримінованих діянь, а встановлений ризик є дійсними та триваючим, а тому на даний час виключається можливість зміни міри запобіжного заходу на більш м`який.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого суд на даному етапі не встановив.

Тому, беручи до уваги доведеність ризику, передбаченого частиною 1 статті 177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винним у вчиненні кримінальних правопорушень, суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу відносно обвинуваченого з тримання під вартою на інші не пов`язані з триманням під вартою, тому у задоволенні клопотання сторони захисту про визначення альтернативного запобіжного заходу або ж застосування інших більш м`яких запобіжних заходів слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 110, 176-178, 183, 369, 371, 372, 376 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 09 жовтня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

В задоволенні клопотання сторони захисту про застосування запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою, або ж визначення альтернативного запобіжного заходу відмовити.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4», для виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1