ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2529/24 Справа № 202/3204/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2024 року у кримінальному провадженні № 000000069 від 10.02.2024 року щодо:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Підгороднє, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, громадянина України, з вищою освітою, не працевлаштованого, неодруженого, раніше судимого:

- 21 лютого 2019 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднано 6 (шість) місяців по вироку Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2017 року до відбуття 4 (чотири) роки та 6 (шість) місяців позбавлення волі, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2024 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначено йому покарання у виді двох років обмеження волі.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним за наступних обставин.

10 лютого 2024 року близько 13 години 49 хвилин ОСОБА_6 перебував біля будинку АДРЕСА_1 , де на землі помітив поліетиленовий пакунок з порошкоподібною речовиною білого кольору, піднявши та перевіривши вміст, останній для себе визначив її як наркотичний засіб.

Так, ОСОБА_6 , знаходячись за вищевказаною адресою, поклав поліетиленовий пакунок з порошкоподібною речовиною білого кольору до лівої кишені своєї кофти, таким чином придбав та почав зберігати при собі, для особистого вживання наркотичний засіб без мети збуту. В той же день, а саме 10 лютого 2024 року, приблизно о 13 годині 49 хвилин, обвинувачений ОСОБА_6 , біля будинку АДРЕСА_1 , був зупинений працівниками патрульної поліції та на запитання поліцейських, чи має при собі заборонені предмети, відповів, що має в лівій кишені своєї кофти поліетиленовий пакунок в якому знаходиться порошкоподібна речовиною білого кольору, масою 0,1006г, яка згідно висновку експерта містить наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон (фенадону) становить, що становить 0,0794г.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 309 КК України, як незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу без мети збуту.

В апеляції:

- захисник просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості скоєного злочину та особі обвинуваченого та призначити ОСОБА_6 за ч.1 ст. 309 КК України покарання у виді штрафу або двох років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнивши ОСОБА_6 від відбування покарання з іспитовим строком. В решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає про суворість призначеного покарання та його невідповідність даним особі обвинуваченого, який вину повністю визнав, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, на обліках у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває.

Крім того, ОСОБА_6 працевлаштований, має постійне джерело доходу, утримує неповнолітню дитину ОСОБА_9 , 2009 року народження.

Звертає увагу, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого не настало негативних наслідків, окрім того, обвинувачений вчинив кримінальний проступок, що саме по собі не свідчить про те, що він є соціально небезпечною особою, у зв`язку з чим більш м`яке покарання на рівні мінімальної межі, передбаченої санкцією ч. 1 ст. 309 КК України забезпечить виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів.

Обвинувачений та його захисник до суду не з`явились, про місце, дату та час судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку смс-повідомлень, крім того останні не звертались із клопотанням про особисту участь яка відповідно до ч. 4 ст. 401 КПК України, у даному кримінальному провадженні не є обов`язковою. А тому, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України така неявка учасників не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду без їх участі.

Вислухавши думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а вирок суду без змін, перевіривши надані матеріали та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду стосовно доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 309 КК України, в апеляції захисника не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Доводи захисника щодо необхідності призначення ОСОБА_6 менш суворого покарання, не є переконливими.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції дотримався наведених вище вимог закону та врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України є не тяжким, дані про особу ОСОБА_6 , який раніше судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, у скоєному щиро покаявся.

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд першої інстанції обґрунтовано визнав щире каяття, обтяжуючих покарання обставин не встановлено.

Таким чином, при призначенні покарання суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у мінімальному розмірі щодо обмеження волі, як виду покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 309 КК України, у виді 2 років обмеження волі вважаючи таке покарання необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З таким видом і розміром призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_6 погоджується й колегія суддів, оскільки саме таке покарання є достатнім та необхідним для досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України.

Колегія суддів, також зважає на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Доводи обвинуваченого щодо неврахування даних про те, що він утримує батьків та неповнолітню дитину, не є достатньо переконливими та такими, що свідчать про необхідність пом`якшення призначеного судом покарання з огляду на те, що дані обставини не слугували стримуючим фактором у його протиправній діяльності, окрім того в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту догляду чи утримання батьків та дитини.

Приймається до уваги, що обивинувачений офіційно не працевлаштований та легального джерела доходу не має, а тому у суду відсутні належні докази на підтвердження можливості утримання родини.

Також враховується і те, що обвинуваченим вчинено інкриміноване кримінальне правопорушення через невеликий проміжок часу після звільнення від відбування покарання за попереднім вироком, при цьому ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, що в своїй сукупності свідчить про те, що обвинувачений є особою схильною до протиправної поведінки та належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, а тому більш м`яке покарання не сприятиме попередженню вчинення нових злочинів.

Твердження захисту щодо проходження ОСОБА_6 військової служби, також не знайшли свого підтвердження, оскільки начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідь на судовий запит №1/160/4189 від 01.11.22024 року, повідомлено, що ОСОБА_6 на військовому обліку не перебуває та під час мобілізації на військову службу не був призваний.

Апеляційні доводи, які зводяться до обґрунтування наявності підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, не є слушними, з огляду на таке.

Згідно із ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Слід зауважити, що однією з головних підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, є не тільки обмеження за розміром призначеного покарання, а наявність підстав для виправлення без ізоляції від суспільства.

Як слушно зазначено судом першої інстанції, відомості про особу ОСОБА_6 свідчать про неможливість виправлення його без реального відбування покарання.

Колегія суддів із цим висновком погоджується з огляду на те, що у даному кримінальному провадженні останнього засуджено за те, що він, відбувши покарання через короткий проміжок часу вчинив новий умисний злочин. Таким чином, незважаючи на реальне відбуття ОСОБА_6 покарання, останній належних висновків для себе не зробив та навіть за таких обставин його виправлення досягнуте не було, що свідчить про стійкість його протиправної поведінки та антисоціальну спрямованість його особи.

Також ОСОБА_6 , раніше вже звільнявся від відбування покарання за правилами ст. 75 КК України з випробуванням, втім вчинив новий злочин у період іспитового строку, що потягло призначення йому покарання за наступним вироком суду із застосуванням положень ст. 71 КК України.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про неможливість досягнення щодо ОСОБА_6 мети кримінального судочинства без реального відбування ним призначеного покарання, та про відсутність як юридичних, так і фактичних підстав для звільнення цього обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, суд першої інстанції врахував всі обставини по справі, в тому числі й ті, на які посилається захисник в своїй апеляції, та призначив ОСОБА_6 покарання, яке відповідає особі винного, є необхідним і достатнім для його виправлення, яке відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а тому підстав для пом`якшення покарання, як на це вказує обвинувачений, колегія суддів не вбачає.

З огляду на вище наведене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції, - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2024 року у кримінальному провадженні № 000000069 від 10.02.2024 року щодо ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4