КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/6357/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000174, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року частково задоволено клопотання заступника керівника Дарницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_8 та накладено арешт на тимчасово вилучене 04.09.2024 у ході проведення обшуку квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та перебуває в користуванні ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , майно, а саме: телефон Iphone 13, синього кольору, в чохлі, IMEI НОМЕР_1 , належний ОСОБА_7 ; флешнакопичувач Kingston DTS E3 16 Gb зеленого кольору, із забороною користуватися, розпоряджатися та відчужувати вказане майно. В іншій частині клопотання - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою слідчого судді в частині задоволених вимог, представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційні скарги, в яких просить її скасувати в цій частині та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Обґрунтовує доводи апеляційних скарг тим, що слідчим суддею не було досліджено необхідності накладення арешту на тимчасово вилучене майно, оскільки воно не відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Звертає увагу, що він не є підозрюваним у даному кримінальному провадженні.

В судове засідання прокурор, належним чином повідомлений про розгляд справи, повторно не з`явився, про поважні причини свого неприбуття не повідомив та клопотань про відкладення судового засідання не подав.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора, який не прибув в судове засідання, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення власника майна ОСОБА_7 , вивчивши матеріали судового провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, СУ ГУНП в Київській області, за процесуального керівництва прокурорів Дарницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000174 від 14.03.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України.

В рамках даного провадження ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08.08.2024 надано дозвіл на проведення обшуку квартири за місцем проживання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить останньому на праві власності, з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання та вилучення речей і документів, які мають доказове значення в даному кримінальному провадженні.

Відтак, слідчим суддею надано дозвіл на вилучення документів, їх копій, а також інформації, що перебуває на електронних носіях та мобільних терміналах систем зв`язку. Разом з тим, як вбачається зі змісту ухвали, слідчим суддею не встановлено підстав для надання дозволу на вилучення електронних інформаційних систем або їх частин та мобільних терміналах систем зв`язку, а тому, в цій частині клопотання слідчого задоволено не було.

Так, 04.09.2024 проведено обшук за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та перебуває в користуванні ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у ході якого було виявлено та вилучено:

- телефон Iphone 13, синього кольору, в чохлі, IMEI НОМЕР_1 , належний ОСОБА_7 ;

- мобільний телефон Iphone в прозорому чохлі з наліпкою «Україна», належний ОСОБА_10 ;

- флешнакопичувач Kingston DTS E3 16 Gb зеленого кольору.

У свою чергу, постановою старшої слідчої СУ ГУНП в Київській області ОСОБА_11 від 04.09.2024 вилучені речі визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №0000174 від 14.03.2024 року.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року частково задоволено клопотання заступника керівника Дарницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_8 та накладено арешт на тимчасово вилучене 04.09.2024 у ході проведення обшуку квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та перебуває в користуванні ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , майно, а саме: телефон Iphone 13, синього кольору, в чохлі, IMEI НОМЕР_1 , належний ОСОБА_7 ; флешнакопичувач Kingston DTS E3 16 Gb зеленого кольору, із забороною користуватися, розпоряджатися та відчужувати вказане майно.

В задоволенні іншої частини клопотання - відмовлено.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з апеляційної скарги, представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 оскаржує ухвалу слідчого судді в частині задоволених вимог, а відтак суд апеляційної інстанції переглядає ухвалу слідчого судді лише в цій частині.

Задовольняючи частково клопотання прокурора, слідчий суддя, беручи до уваги зміст винесеної 04.09.2024 постанови про визнання майна речовим доказом, зважаючи на наявність достатніх доказів того, що зазначене у клопотанні майно відповідає критеріям ст. 98 КПК України, дійшов висновку про наявність достатніх підстав для накладення арешту на вказане майно.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3)конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, до матеріалів клопотання долучено постанову старшої слідчої СУ ГУНП в Київській області ОСОБА_11 від 04.09.2024, якою вилучені речі визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №0000174 від 14.03.2024 року.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на тимчасово вилучене 04.09.2024 у ході проведення обшуку квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та перебуває в користуванні ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , майно, а саме: телефон Iphone 13, синього кольору, в чохлі, IMEI НОМЕР_1 , належний ОСОБА_7 ; флешнакопичувач Kingston DTS E3 16 Gb зеленого кольору, із забороною користуватися, розпоряджатися та відчужувати вказане майно, з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вилучене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна, може призвести до його приховування, пошкодження, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на вказане майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Доводи апелянта про невідповідність вилученого майна критеріям речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені слідчим суддею фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вищевказане вилучене майно може містити відомості, які можуть бути використані як докази факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

А відтак, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що він не є підозрюваним у даному кримінальному провадженні як безпідставні.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст.170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________

ОСОБА_2 Судді: ОСОБА_4____________ ОСОБА_3____________