Справа № 548/2320/24
Провадження №1-кп/548/258/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(повний текст)

23 жовтня 2024 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хорол кримінальне провадження № 0000034 по обвинуваченню

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хильківка, Хорольського району, Полтавської області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня-спеціальна, офіційно непрацюючого, маючого на утриманні малолітню дитину 2016 року народження, неодруженого , інвалідності не має, раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку) , передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України

за участю сторін кримінального провадження:

сторони обвинувачення - прокурора ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_3

законного представника потерпілого у кримінальному провадженні- ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

Щодо обвинувачення.

Згідно судового наказу Автозаводського районного суду в м. Кременчук від 28.10.2019 по справі №524/6509/19 ОСОБА_3 зобов`язаний сплачувати на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання його малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше встановленого законом мінімального гарантованого розміру аліментів та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.09.2019 і до досягнення дитиною ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , повноліття.

На виконання вказаного судового наказу №524/6509/19, виданого 05.11.2019 Автозаводським районним судом м. Кременчук, начальником відділу Хорольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 25.11.2019 відкрито виконавче провадження № 6069585.

Однак, у порушення ст. 21, ч. 3 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до положень яких усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, а батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття та забезпечувати інтереси дітей до їх повноліття, ОСОБА_3 , знаючи про свій обов`язок, встановлений судом щодо сплати аліментів на користь ОСОБА_5 на утримання доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , посягаючи на нормальний розвиток та здоров`я своєї дитини, будучи попередженим державним виконавцем про кримінальну відповідальність за ухилення від сплати аліментів на утримання дитини за ст. 164 КК України, маючи змогу отримувати стабільний заробіток та сплачувати аліменти, не маючи обмежень до фізичної праці та протипоказань по стану здоров`я, ігноруючи рішення суду, умисно, починаючи з січня 2022 року по 01.10.2024 злісно ухиляється від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання неповнолітньої доньки.

Так, ОСОБА_3 , не маючи обмежень по стану здоров`я, будучи працездатною особою тривалий час офіційно не працевлаштовувався, мав періодичний дохід від виконання робіт по найму, однак приховував свої доходи та встановлені судом виплати не здійснював, кошти від неофіційних заробітків використовував для власних потреб, при цьому, добровільно заборгованість по сплаті аліментів не сплачував, будь якої допомоги на утримання неповнолітньої дитини не надавав, що свідчить про злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів).

Внаслідок вищевказаних умисних та протиправних дій, згідно довідки розрахунку Хорольського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в ОСОБА_3 станом на 01.10.2024 утворилась заборгованість по сплаті аліментів у сумі 128775,22 грн., що перевищує суму сукупно нарахованих відповідних платежів за три місяці.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою ВерховноїРади УкраїнськоїРСР від27лютого 1991року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року передбачено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно положень, визначених ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року,частин 7, 8 статті 7Сімейного кодексуУкраїни при вирішенні будь-яких питань щодо дітей необхідно виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини права на утримання.

Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений в Основному Законі (ст.51 Конституції України), а також в Сімейному кодексі України (ст. 180) та гарантується Державою,в свою чергу,ст.15Сімейного кодексу України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8Закону України «Про охорону дитинства»).

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7Сімейного КодексуУкраїни передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття закріплений також в ст.180 Сімейного Кодексу України.

Крім того, статтею 8 Закону України«Про охоронудитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до статті 141 Сімейного КодексуУкраїни мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Однак, ОСОБА_3 діючи умисно, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про необхідність сплати аліментів на утримання дитини а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у визначеному судовим рішенням порядку від сплати аліментів злісно ухиляється грошові кошти на утримання дитини не виплачує, що призвело до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі 128775,22 грн., що перевищує суму сукупно нарахованих відповідних платежів за три місяці.

Своїми умисними діями ОСОБА_3 грубо порушує обов`язки, покладені на нього судовим рішенням та визначені нормами Конституції України і Сімейного кодексу (а.с.4-7 - обвинувальний акт).

При цьому суд відзначає, що вказана сума, вочевидь складає заборгованість із сплати аліментів у розмірі, що сукупно складає суму виплат більше ніж за три місяці відповідних платежів.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), ОСОБА_3 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст. 164 КК України.

Суд вважає доведеним вказане формулювання обвинувачення, оскільки його зміст добровільно та свідомо визнав обвинувачений та згоден із цими обставинами, які були встановлені під час дізнання та не оспорює їх.

І тому суд вважає, що вказане діяння, у вчиненні якого ОСОБА_3 звинувачує прокурор, дійсно мало місце, і це діяння дійсно містить склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 164 КК України. І з цих же мотивів та оскільки ОСОБА_3 беззаперечно та добровільно і свідомо визнав свою вину, суд вважає винним у вчиненні вказаного кримінального правопорушення саме його.

Таким чином, суд погоджується із стороною обвинувачення у тому, що обвинувачений ОСОБА_3 в осудному стані, умисно, вчинив кримінальне правопорушення, яке правильно кваліфіковано прокурором за частиною 1 статті 164 КК України. І у вчиненні цього правопорушення винен саме ОСОБА_3 .

Отже, ОСОБА_3 винен у вчиненні кримінального правопорушення у вигляді кримінального проступку, що передбачений частиною 1 статті 164 КК України.

Щодо покарання.

Обставин, які б виключали кримінальну протиправність діяння ОСОБА_3 або звільняли його від кримінальної відповідальності чи від покарання, за вказаний кримінальний проступок, судом не встановлено, а тому він підлягає покаранню на загальних підставах.

Суд погоджується із прокурором у тому, що обставинами, які обтяжують покарання ОСОБА_3 за вчинений ним проступок та передбачені частиною 1 статті 67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини. Але разом з цим, мають місце обставини, які на підставі пункту 1 частини 1 статті 66 КК України відносяться до обставин, які пом`якшують його покарання, зокрема: щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення ( проступку).

Положеннями статті 50 КК України передбачено, і суд враховує, що: покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина 1); покарання має на меті не тільки кару і виправлення засуджених, а й запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частина 2); покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (частина 3).

Разом з цим суд застосовує і положеннястатті 65 КК України за якими: суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цьогоКодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другоюстатті 53 КК; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (частина 1); особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (частина 2); підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цьогоКодексуза вчинене кримінальне правопорушення, визначаютьсястаттею 69 цього Кодексу(частина 3); більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини ККза вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень (частина 4).

При цьому застосовуючи вказані норми кримінального права, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, щодо правильного їх застосування, викладений ним у постанові від 26.06.2018 року у справі № 570/3743/15-к, в якій зазначається, що покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тож вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, передбаченого частиною 1статті 164 КК України, суд виходить з наступного:

- суд враховує, що санкція частини 1статті 164 КК України передбачає покарання у вигляді громадських робіт на строк від вісімдесяти до ста двадцяти годин або пробаційний нагляд на строк до двох років, або обмеження волі на той самий строк;

- суд враховує положення Загальної частини КК України, які є застосовними для призначення покарання ОСОБА_3 та вказані вище і нижче;

- суд враховує конкретні обставини за яких ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке за ступенем тяжкості, в силу положень частини 2статті 12 КК України, являється кримінальним проступком та кваліфікується за частиною 1статті 164 КК України;

- суд враховує, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення умисно, тобто з прямим умислом. Але він визнав свою вину у вчиненні кримінального проступку, добровільно;

- але разом з цим, суд враховує, що обставинами, які на підставі пункту 1 частини 1статті 66 КК України відноситься до обставин, які пом`якшують покарання, є щире каяття ОСОБА_3 у вчиненні ним кримінального проступку та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення;

Таким чином, з урахуванням викладених судом обставин ,які він застосовує у їх сукупності для призначення ОСОБА_3 покарання,суд вважає,що завчинений ним кримінальний проступок, передбачений частиною 1 статті164 КК України, йому слід призначити найменш суворе покарання у виді громадських робіт на мінімальний строк, що складає 80 годин.Позаяк саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Інші процесуальні питання.

Підстави, для вирішення судом інших питань, передбаченихстаттею 368 КПК України- відсутні.

Таким чином, на підставі всього викладеного і керуючись статтями 1-33,36,37,42,45-52,55,61-62,75-110,113-129,170-211,290-293,302,318-371,373-77,381,382,392-395,532КПК України,суд

З А С У Д И В :

Визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (проступку) , передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України.

Призначити ОСОБА_3 , за вчинене ним кримінальне правопорушення (проступок), передбачене частиною 1 статті 164 КК України, покарання у виді громадських робіт на строк 80 (вісімдесят) годин.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 , на час набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок може бути оскаржено в апеляційному порядку через Хорольський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст вироку негайно після проголошення вступної та резолютивної частини згідно ч.15 ст.615 КПК України вручити обвинуваченому, прокурору.

ГоловуючийОСОБА_1