Справа № 463/8717/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/1403/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 14 жовтня 2024 року, якою у кримінальному провадженні № 0000373 від 03.07.2023 застосовано до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного за ч. 5 ст. 407 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

підозрюваного ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

встановила:

вищевказаною ухвалою слідчого судді застосовано щодо підозрюваного за ч. 5 ст. 407 КК України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродження с. Стрілища Жидачівського району Львівської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Строк тримання під вартою ОСОБА_6 визначено рахувати з 00 год. 00 хв. 13 жовтня 2024 року до 17 листопада 2024 року.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 , поданого в порядку ст. 206 КПК України, відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення слідчий суддя зазначає, що встановлені ризики, передбачені ст. 177 КПК України, дають підстави для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 . Вважає, що наведене відповідає охороні прав і інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими, обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

На ухвалу суду захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Водночас, у випадку, якщо суд дійде висновку про необхідність застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просить визначити підозрюваному розмір застави, передбачений ч. 5 ст. 182 КПК України.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник зазначає, що 12.10.2024 близько 23.30 год. ОСОБА_6 незаконно затриманий та позбавлений волі без будь-яких рішень суду та йому не було вручено копії ухвали суду, на підставі якої його затримали.

Стверджує, що стороною обвинувачення не було надано жодних доказів наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Апелянт звертає увагу, що ризик переховування ОСОБА_6 обґрунтовується лише крізь призму тяжкості майбутнього покарання, яке застосовуватиметься у випадку доведеності його вини у вчиненні інкримінованого злочину.

Зауважує, що поза увагою слідчого судді залишилося те, що з моменту діяння, у якому підозрюється ОСОБА_6 (15.02.2023) до моменту обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (14.10.2024) ОСОБА_6 не вчинив жодного правопорушення, що свідчить про законослухняну поведінку останнього.

Вважає, що слідчим суддею безпідставно не визначено розмір застави як альтернативного запобіжного заходу.

На думку апелянта матеріали провадження містять інформацію, яка є необґрунтованою.

Зазначає, що ОСОБА_6 не роз`яснили право на звільнення кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій. Зокрема, апелянт покликається на Закон України №3902-ІХ від 20.08.2024, яким статтю 401 КК України доповнено частиною 5, відповідно до якої особа, яка під час дії воєнного стану вперше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене статтями 407, 408 цього Кодексу, може бути звільнена від кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, якщо вона добровільно звернулася із клопотанням до слідчого, прокурора, суду про намір повернутися до цієї або іншої військової частини або до місця служби для продовження проходження військової служби та за наявності письмової згоди командира (начальника) військової частини (установи) на продовження проходження такою особою військової служби.

У судовому засіданні апеляційної інстанції захисник ОСОБА_7 , підозрюваний ОСОБА_9 підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів. Додатково захисник ОСОБА_7 повідомив, що ОСОБА_9 скерував прокурору та слідчому клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності, оскільки він має намір добровільно повернутися до військової частини для продовження проходження військової служби.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив доводи апеляційної скарги. Вважає ухвалу слідчого судді законною за обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення підозрюваного ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_8 про залишення судового рішення без зміни, а апеляційної скарги без задоволення, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи й перевіривши матеріали кримінального та судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з таких підстав.

У провадженні Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львів) ТУ ДБР, розташованого у місті Львові, перебувають матеріали кримінального провадження № 0000373 від 03.07.2023 щодо ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 407 КК України.

19 вересня 2024 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Судове рішення про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою постановлене з дотриманням вимог ст.ст. 177, 178, 183, 194 КПК України.

Приймаючи рішення про обрання підозрюваному ОСОБА_6 запобіжного заходу тримання під вартою слідчий суддя врахував те, що у разі визнання винуватим ОСОБА_6 загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років і це може стимулювати підозрюваного до втечі та підтверджує ризик переховування ОСОБА_6 від органів досудового розслідування та суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

При цьому слід звернути увагу, що 17 вересня 2024 року ОСОБА_6 , у зв`язку з переховуванням від органів досудового розслідування, було оголошено в розшук та ухвалою слідчого судді від 18 вересня 2024 року надано дозвіл на його затримання з метою приводу для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_6 не було вручено копії ухвали слідчого судді від 18.09.2024 про надання дозволу на затримання з метою приводу в судове засідання не відповідає дійсності та спростовується матеріалами провадження.

Зокрема, 13.10.2024 ОСОБА_6 власноручно розписався про отримання копії вищевказаної ухвали. Також факт вручення ОСОБА_6 ухвали слідчого судді з мокрою печаткою засвідчили письмово ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Крім цього, постановляючи ухвалу про застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя дійшов правильного висновку (з яким погоджується колегія суддів) про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 408 КК України,яка підтверджується достатньою кількістю даних, які наведені у клопотанні слідчого та доданих до нього матеріалах.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.07 - Європейський Суд з прав людини зазначив, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності зі статтею 5 § 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, в підсумку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» зазначив, що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу, сприяти якому має і тримання особи під вартою.

Постановляючи ухвалу про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, ризиків й про необхідність застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що серйозність пред`явленого обвинувачення, відповідно до п. 81 рішення ЄСПЛ у справі від 26 липня 2001 року «Ілійков проти Болгарії» (справа №33977/97) є тим фактором, який надає можливість продовжити строк тримання під вартою, оскільки це є один із аспектів при оцінюванні загрози ухилення від слідства чи продовження заняття злочинною діяльністю.

А тому колегія суддів вважає, що прийняте судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особлива тяжкість деяких злочинів, яка викликає негативну реакцію суспільства і соціальні наслідки, виправдовує попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу (рішення у справі Летельє проти Франції).

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 407 КК України «Самовільне залишення військової частини або місця служби», колегія суддів вважає, що всупереч твердженням захисника визначення останньому альтерантивного запобіжного заходу у виді застави є недоцільним.

На думку колегії суддів, саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення обвинуваченому ОСОБА_6 розміру застави, забезпечить виконання останнім процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Отже, колегія суддів вважає, що ухвала місцевого суду є законною і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 .

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 14 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: