У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5 (в режимі ВКЗ)

підозрюваного ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

- підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_9 у кримінальному провадженні № 0001361 від 28.08.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на гауптвахті Військової служби правопорядку у Збройних Силах України в межах строку досудового розслідування.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор вважає, що слідчий суддя не врахував положення ч. 8 ст. 176 КПК України, відповідно до якої під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст. 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті, тобто тримання під вартою.

Окрім того, зазначає, що вирішуючи питання про наявність підстав для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчим суддею проігноровано доведеність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, тяжкість та підвищену суспільну небезпеку інкримінованого злочину, тяжкість можливого покарання, яке загрожує підозрюваному за інкримінований злочин, а також наявність ризиків, передбачених п.п 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Встановлені слідчим суддею обставини.

Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001361 від 28.08.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

07.10.2024 ОСОБА_6 затримано у порядку ст.615 КПК України. Цього ж дня ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Слідчий суддя дійшов висновку, що підозра ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України є обґрунтованою та підтверджується долученими до клопотання матеріалами. Проте, вважав, що прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Частиною 8 статті 176 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Разом з цим, слідчий суддя зазначив, що запобіжний захід не є покаранням за злочин. Його мета забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваної або обвинуваченої особи. Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій країні, де панує верховенство права.

Відмовляючи у задоволенні клопотання слідчого, слідчий суддя дійшов висновку, що безальтернативне обрання особі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України суперечить Конституції України.

Слідчий суддя вважав, що при обранні запобіжного заходу за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, альтернативою запобіжному заходу в вигляді тримання під вартою є відмова в обранні запобіжного заходу, якщо не вбачається необхідності позбавляти особу її основоположного права на свободу.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 та підозрюваний ОСОБА_6 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили залишити її без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 28.08.2024 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001361 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

07.10.2024 в порядку ст. 615 КПК України, ОСОБА_6 затримано за підозрою у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.407 КК України, та повідомлено про підозру.

Підозрюваний ОСОБА_6 під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу вину визнав. Пояснив, що йому 24 роки, у 22 роки він був мобілізований. 03.08.2024 він залишив службу, так як має травму та хотів пройти реабілітацію. Він просив командира взводу відпустити його на лікування, але його відпустили у відпустку лише коли помер батько 16.07.2024, після чого у нього був пригнічений стан, проте з відпустки він повернувся вчасно. Потім він не витримав морально, йому було складно, більше він не в змозі виконувати бойові завдання. Просив не застосувати відносно нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Оскільки обґрунтованість підозри ОСОБА_6 в апеляційній скарзі не оспорюється, колегія суддів не переглядає оскаржувану ухвалу в цій частині і констатує, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку, що на даному етапі досудового розслідування його підозра у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України є обґрунтованою та потребує подальшого розслідування.

Що стосується наявності ризиків у вказаному провадженні, колегія суддів дійшла таких висновків.

У клопотанні зазначається, що підозрюваний з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності може переховуватись від органів досудового розслідування. Тобто, ризик втечі обґрунтовується не якимись фактичними обставинами, а фактом вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, у клопотанні зазначається, що підозрюваний може умисно ухилятися від явки до органу досудового розслідування, слідчого судді або переховуватись від органів досудового розслідування та суду, чим може перешкоджати встановленню істини по справі. Зазначене твердження не знайшло свого підтвердження, зважаючи на те, що ОСОБА_6 є військовозобов`язаним та відноситься до категорії чоловіків, яким чинним законодавством заборонено перетинати кордон України. Крім того, згідно наданих підозрюваним пояснень, ОСОБА_6 після залишення місця несення служби знаходився за місцем проживання, де перебував весь час, у тому числі до вручення йому повідомлення про підозру.

Конкретних обставин або дій підозрюваного, які б свідчили про його ухилення від слідства, слідчому судді не надано. Інших обставин на підтвердження ризику втечі прокурором також не було зазначено.

На відсутність такого ризику вказують обставини життя підозрюваного до мобілізації, його поведінка після вчинення кримінального правопорушення, поясненнями у судовому засіданні. Подія злочину мала місце 03 серпня 2024 року, про підозру було повідомлено 07 жовтня 2024 року.

Підозрюваний розумів, що йому може бути пред`явлена підозра, мав достатньо часу для втечі чи її організації, але за такий тривалий час не вчинив жодного вчинку, який би свідчив про намір втечі.

Підозрюваний був мобілізований, під час мобілізації від проходження військової служби не відмовлявся. Вкрай сумнівним є те, що за такої поведінки, підозрюваний буде переховуватися від слідства. Поведінка підозрюваного в суді також не свідчить про такі наміри.

Щодо ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, то у клопотанні він обґрунтовується тим, що підозрюваний ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, самостійно або через інших осіб може перешкоджати встановленню істини у справі, узгоджувати свої показання з показаннями інших осіб, у тому числі іншими військовослужбовцями, які визнані свідками у справі, надавати цим особам поради з урахуванням відомих йому обставин справи, схиляти їх до дачі завідомо неправдивих показань в ході досудового розслідування, з метою створення собі «алібі» щодо його непричетності до вчинення інкримінованого йому правопорушення, тим самим перешкоджати встановленню істини в кримінальному провадженні, що дає підстави стверджувати, що інший запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе ефективно забезпечити виконання запланованих процесуальних рішень у кримінальному провадженні.

Разом з тим, слідчим не зазначено, які дії підозрюваного свідчать про можливе перешкоджання кримінальному провадженню, у чому полягає таке перешкоджання.

Ризик вчинення іншого правопорушення не обґрунтований, оскільки підозрюваний раніше не судимий, і поведінка підозрюваного протягом тривалого періоду життя не вказує на його схильність до вчинення злочинів.

У клопотанні зазначено, що підозрюваний є військовослужбовцем, та в разі його подальшого переховування від суду та, відповідно, від військової служби, такі дії можуть набути ознак військового злочину, передбаченого ст. ст. 407-408 КК України. Слідчим не вказано, які саме дії підозрюваного можуть свідчити про продовження вчинення кримінального правопорушення, зважаючи на його добровільне зізнання у вчиненому.

Отже, як вбачається з клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , слідчим не наведено виключних обставин і не надано доказів, які б давали підстави для тримання підозрюваного під вартою. Сама лише тяжкість кримінального правопорушення, у відповідності до практики Європейського суду з прав людини, не може бути підставою для запобіжного ув`язнення особи.

На підставі аналізу матеріалів судового провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що прокурором не доведено наявність ризиків, визначених ч.1 ст.177 КПК України, а тому слідчий суддя правильно відмовив у задоволенні клопотання.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст. 5 Конвенції кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що висновки про наявність ризиків та неможливість запобігання їм шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Відповідно до ч.3 ст.176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

Колегія суддів наголошує, що жоден із визначених КПК України запобіжних заходів не є покаранням. Такі заходи є попереджувальними, і їх метою є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків у разі, якщо є побоювання здійснення підозрюваним будь-яких дій, що заважають встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також колегія суддів враховує вимоги ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, зокрема, справу «Комарова проти України» від 16 травня 2013 року, «Калашников проти Росії» від 15 липня 2002 року, в яких Європейським судом з прав людини викладено принципи, що їх дотримується суд при вирішенні питань щодо застосування тримання під вартою, а саме: тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.

За такого, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 ч. 3, 409, 422, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3