КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, шляхом проведення відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом та Державною установою «Київський слідчий ізолятор», матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 07 серпня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07 серпня 2024 року продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 05 жовтня 2024 року включно.

Таке рішення суд мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме: можливості переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, з огляду на тяжкість пред`явленого обвинувачення вчиненого в умовах воєнного стану; знищення, сховання або спотворення будь-якої з речей та документів, що мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, зокрема автомобіля, що є предметом злочину, та як стверджує сторона обвинувачення перебуває у володінні ОСОБА_8 ; впливу на свідків; вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки, маючи підозру за ч. 4 ст. 190 КК України, вчинив нові кримінальні правопорушення; перешкоджання провадженню іншим чином, з огляду на виділені матеріали відносно невстановлених осіб, які, згідно обвинувачення виконували вказівки ОСОБА_8 , яким наявні дані про міцні соціальні зв`язки обвинуваченого (те, що він одружений, має трьох дітей), його особу (має дві вищі освіти, займав керівні посади), позитивні характеристики (від СП TOB «Транс Груп», нагородження Почесною ____________________________________________________________

Справа №11-кп/824/5039/2024 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9

Категорія: ч. 3 ст. 289 КК України Доповідач ОСОБА_1

грамотою, золотою стелою та дипломом Міжнародного Академічного Рейтингу «Золота фортуна»), укладення контракту з ТрО, особисті сімейні обставини (неможливість дружини влаштуватись на роботу, наявність захворювання у матері обвинуваченого, інвалідність батька обвинуваченого, хвороба тещі обвинуваченого) та погіршення стану здоров`я обвинуваченого, не можуть запобігти, і тому з метою забезпечення не лише прав обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних прав та інтересів, з урахуванням високого ступеня суспільної небезпеки інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність якої, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до його особистої свободи, визнав необхідним продовжити обвинуваченому ОСОБА_10 строк тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вказуючи на те, що судове рішення ухвалено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, незаконним складом суду, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 -відмовити.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що чергове продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 здійснено на підставі рішення суду, утвореного з порушенням вимог закону, при відсутності реального суспільного інтересу у застосуванні такого запобіжного заходу, очевидному зниженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та погіршенні здоров`я обвинуваченого до стану, за якого існує безпосередня загроза його життю. Проте, факт погіршення стану здоров`я обвинуваченого, що безпосередньо загрожує його життю, судом при ухваленні відповідного рішення проігноровано.

Більше того, в оскаржуваному рішенні суд взагалі не згадав, що усі потерпілі у кримінальному провадженні за епізодом обвинувачення за ст. 348 КК України вже були допитані у судовому засіданні і в своїх показаннях прямо заперечили вчинення ОСОБА_11 посягання на життя правоохоронців, при тому, що саме тяжкістю обвинувачення за ст. 348 КК України і забезпеченням неможливості впливу на потерпілих були обґрунтовані усі попередні рішення суду щодо продовження утримання особи під вартою.

Вказує й на те, що з клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 від 24.06.2024 р. при викладенні пред`явленого обвинувачення також зникли будь-які твердження про вчинення обвинуваченим вбивства або замаху на вбивство працівників поліції, хоча визначеної ст. 338 КПК України процедури зміни обвинувачення в суді не відбувалось.

За вказаних обставин, коли в обвинуваченого виявлено захворювання, яке безпосередньо загрожує його життю, а під час судового розгляду не знаходить підтвердження основна стаття обвинувачення, вважає, що ризики того, що ОСОБА_12 після двох років утримання під вартою переховуватиметься від суду, почне знищувати майно або впливати на свідків чи вже допитаних потерпілих об`єктивно не просто зменшились, а фактично відсутні.

Разом з тим, незважаючи на це, чергове клопотання прокурора, зміст якого не містить жодних нових ризиків чи обставин, а текст в частині обґрунтування ризиків фактично є незмінним вже протягом двох років, було задоволено судом з посиланням на раніше, вже багато разів, використаний в попередніх ухвалах стандартний набір підстав для тримання особи під вартою без розгляду правдоподібності таких підстав за конкретних обставин становища обвинуваченого.

Такі дії суду становлять очевидне порушення п. 4 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини та вимог ст.ст. 199, 331 КПК України.

Також зазначає, що посилання суду в оскаржуваній ухвалі на п. 3 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини є відвертим знущанням над обвинуваченим не лише за самим фактом використання положень Конвенції для обґрунтування тримання особи під вартою понад 2 роки, але й у зв`язку з твердженням про існування реального суспільного інтересу щодо подальшого тримання під вартою ОСОБА_8 , який раніше не судимий; має міцні соціальні зв`язки та усталений спосіб життя; постійне місце проживання; позитивно характеризується, тривалий час займав різні керівні посади, має державні нагороди, з перших днів збройної агресії став на захист країни у складі ТрО; його батьки і батьки дружини потребують допомоги і постійного догляду, сам він після різкого погіршення стану здоров`я також потребує спеціалізованого лікування, за відсутності якого існує безпосередня небезпека його життю; за весь час досудового розслідування та судового розгляду не вчинив жодної спроби ухилитися від правосуддя або перешкодити кримінальному провадженню іншим чином, у зв`язку з чим за час кримінального провадження не з`явилось жодного нового ризику в розумінні ч. 1 ст. 177 КПК України; безпосередньо заінтересований в об`єктивному розгляді справи, враховуючи, що всі допитані у судовому засіданні потерпілі прямо спростовують обвинувачення за ст. 348 КК України, тяжкість якої саме і використовувалась для обґрунтування необхідності тримання ОСОБА_8 під вартою.

Окрім цього, вказує й на те, що склад суду був визначений з порушенням вимог закону, а саме положень ч. 3 ст. 35 КПК України.

Зокрема, зазначає, що 12.03.2024 стороною захисту було заявлено про відвід колегії суддів при здійсненні в Голосіївському районному суді м. Києва кримінального провадження №0000637 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 342, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 343, ч. 2 ст. 28, ст. 348 КК України, єдиний унікальний номер справи 752/15102/22.

В заяві про відвід, з посиланням на наявні у вільному доступі на сайті «Судова влада України» звіти про автоматизований розподіл в Голосіївському районному суді м. Києва судових справ за 27.10.2022 р., зазначалось, що розподіл декількох десятків судових справ, які були зареєстровані пізніше справи №752/15102/22, відбувся раніше розподілу вказаної справи, чим грубо порушено встановлений ч. 3 ст. 35 КПК України порядок визначення суддів для розгляду конкретного кримінального провадження. Вказаний порядок передбачає, що визначення суддів здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою під час реєстрації відповідних матеріалів за принципом випадковості та в хронологічному порядку, що об`єктивно не могло бути дотриманим у випадку з розподілом справи №752/15102/22. Окремо вказувалось, що визначення членів колегії з розгляду справи відбулось не одразу після визначення судді-доповідача, з дотриманням хронологічного порядку, а теж після розподілу значної кількості справ, зареєстрованих пізніше справи №752/15102/22. Оскільки п. 5 ч. 1 ст. 75 КПК України визначено, що суддя не може брати участь у кримінальному провадженні у випадку порушення встановленого ч. 3 ст. 35 КПК України порядку визначення судді для розгляду справи, стверджувалось про необхідність задоволення заяви про відвід суддів.

Однак, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.03.2024 у задоволенні заяви про відвід було відмовлено з посиланням на її необґрунтованість та невмотивованість.

Разом з тим, висновок колегії суддів Голосіївського районного суду м. Києва щодо необхідності відмови у задоволенні заявленого їм відводу ґрунтується на відвертому спотворенні змісту ч. 3 ст. 35 КПК України щодо порядку визначення суддів для розгляду справи (здійснення реєстрації та розподілу справи у різні часові проміжки, здійснення хронологічного порядку розподілу лише справ з однаковим індексом); на неправдивому твердженні, що при розподілі в суді справ з однаковим індексом дотримується хронологічний порядок (звіти про автоматизований розподіл справ, наведених в ухвалі суду для прикладу, свідчать про прямо протилежне); різні пояснення допущеного порушення при розподілі справи позбавлені логічного зв`язку між собою (з одного боку - із запізненням, була виявлена і зафіксована в складеному акті помилка щодо кількості суддів, які повинні розглядати справу №752/15102/22, з іншого боку - порушень при розподілі справи не допускалось).

Отже, ухвала про відмову у задоволенні заяви про відвід не може вважатися законним, обґрунтованим та вмотивованим рішенням суду, яким підтверджено визначення складу суду відповідно до закону.

За таких обставин, вважає, що оскільки сторона захисту всіляко намагається попередити негативні наслідки, в тому числі для держави Україна, від подальшого порушення права обвинуваченого ОСОБА_8 на справедливий суд в частині розгляду його справи судом, сформованим відповідно до вимог закону, остільки очевидні необґрунтованість та невмотивованість судових рішень щодо відмови у задоволенні заяви про відвід суддів у даній справі є підставою для визнання оскаржуваного рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , як ухваленого незаконним складом суду.

Окрім цього, зазначає, що можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою не передбачено положеннями чинного КПК України, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , є незаконною.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК Українипід час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини її життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводизахисника ОСОБА_6 про відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими.

Як убачається з матеріалів провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , Голосіївським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0000637 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 342, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 343, ч. 2 ст. 28, ст. 348 КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, врахувавши наявні дані про міцні соціальні зв`язки обвинуваченого, його особу, позитивні характеристики з місця роботи, укладення контракту з ТрО, особисті сімейні обставини та стан здоров`я обвинуваченого, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що існує можливість переховування обвинуваченого від суду; знищення, сховання або спотворення будь-якої з речей та документів; впливу на свідків; вчинення нових кримінальних правопорушеньта перешкоджання провадженню іншим чином, і тому з метою забезпечення не лише прав обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних прав та інтересів, з урахуванням високого ступеня суспільної небезпеки інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність якої, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до його особистої свободи, визнав необхідним продовжити обвинуваченому ОСОБА_10 строк тримання під вартою.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи захисника ОСОБА_6 фактично проте, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є безпідставними.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи висунуте ОСОБА_10 обвинувачення у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, конкретні обставини, за яких йому інкримінуються вчинення даних правопорушень, міру покарання, яка загрожує йому у разі визнання його винуватим у їх вчиненні, поряд із даними про міцні соціальні зв`язки обвинуваченого, який одружений та має трьох дітей, про особу обвинуваченого, який має дві вищі освіти, займав керівні посади, має позитивні характеристики та нагороди, укладення контракту з ТрО, особисті сімейні обставини (неможливість дружини влаштуватись на роботу, стан здоров`я матері обвинуваченого та батьків його дружини) і стан здоров`я самого обвинуваченого, та, з огляду на ці обставини, існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений ОСОБА_12 , з огляду на тяжкість пред`явленого обвинувачення у кримінальних правопорушеннях, вчинених в умовах воєнного стану; може переховуватись від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей та документів, що мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, зокрема автомобіль, що є предметом злочину, та як зазначає сторона обвинувачення перебуває у володінні ОСОБА_8 , а також незаконно впливати на свідків, вчинити нові кримінальні правопорушення, оскільки, будучи повідомленим про підозру за ч. 4 ст. 190 КК України, вчинив нові кримінальні правопорушення, в яких він обвинувачується у даному провадженні, та перешкоджати провадженню іншим чином, з огляду на виділені матеріали відносно невстановлених осіб, які, згідно обвинувачення, виконували вказівки ОСОБА_8 , та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається захисник ОСОБА_6 , а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.

Що стосується тверджень захисника ОСОБА_6 про те, що, коли у обвинуваченого виявлено захворювання, яке безпосередньо загрожує його життю, а під час судового розгляду не знаходить підтвердження основна стаття обвинувачення, тому ризики того, що ОСОБА_12 , після двох років утримання під вартою, переховуватиметься від суду, почне знищувати майно або впливати на свідків чи вже допитаних потерпілих, об`єктивно не просто зменшились, а фактично відсутні, то, на противагу їм, вказані обставини жодним чином не вказують на зменшення існування зазначених вище ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, зважаючи на конкретні обставини висунутого обвинувачення, характер та тяжкість діянь, які йому інкримінуються, і покарання, яке загрожує у разі визнання його винуватим у їх вчиненні.

Також слід зазначити, що на даній стадії кримінального провадження суд апеляційної інстанції не уповноважений досліджувати обставини вчинення кримінального правопорушення, перевіряти належність і допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, а тому доводи захисника ОСОБА_6 про те, що всі допитані у судовому засіданні потерпілі спростовують обвинувачення за ст. 348 КК України, тяжкість якої саме і використовувалась для обґрунтування необхідності тримання ОСОБА_7 під вартою, не можуть бути предметом даного апеляційного розгляду під час перевірки ухвали суду про продовження строку тримання під вартою в порядку ст. 422-1 КПК України.

Не заслуговують на увагу і посилання захисника ОСОБА_6 на те, що із клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 від 24.06.2024 року при викладенні пред`явленого обвинувачення також зникли будь-які твердження про вчинення обвинуваченим вбивства або замаху на вбивство працівників поліції, хоча визначеної ст. 338 КПК України процедури зміни обвинувачення в суді не відбувалось, оскільки не є предметом апеляційного розгляду у даному провадженні.

Щодо посилань захисника ОСОБА_6 на дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , особисті обставини його життя та стан його здоров`я, які наведені вище та враховані і судом першої інстанції, а також те, що за весь час досудового розслідування та судового розгляду він не вчинив жодної спроби ухилитися від правосуддя або перешкодити кримінальному провадженню іншим чином, у зв`язку з чим за час кримінального провадження не з`явилось жодного нового ризику в розумінні ч. 1 ст. 177 КПК України, та безпосередньо заінтересований в об`єктивному розгляді справи, враховуючи, що всі допитані у судовому засіданні потерпілі прямо спростовують обвинувачення за ст. 348 КК України, тяжкість якої саме і використовувалась для обґрунтування необхідності тримання ОСОБА_8 під вартою, то вони жодним чином не спростовують обґрунтованість вищевказаних ризиків та доцільність продовження строку тримання під вартою, а також не дають достатніх підстав вважати, що обвинуваченийОСОБА_12 не зможе здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_6 з приводу ухвалення рішення складом суду, який був визначений з порушенням вимог закону, а саме положень ч. 3 ст. 35 КПК України, то вони не ґрунтуються на вимогах закону та виходять за межі обсягу тих повноважень, які має суд апеляційної інстанції під час вирішення питання законності складу суду, який ухвалив оскаржуване рішення.

Не заслуговують на увагу і доводи захисника про те, що можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою не передбачено положеннями чинного КПК України, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , є незаконною, адже таке спростовується положеннями ст. 331 КПК України, яка регламентує порядок обрання, скасування, зміни або продовження запобіжного заходу в суді.

Твердження захисника про те, що після різкого погіршення стану здоров`я ОСОБА_7 потребує спеціалізованого лікування, за відсутності якого існує безпосередня небезпека його життю, нічим не підтверджені, оскільки суду не були надані жодні відомості про те, що за станом здоров`я ОСОБА_7 не може утримуватися під вартою.

Тож враховуючи вищенаведене, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_13 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 07 серпня 2024 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 07 серпня 2024 року, якою продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 05 жовтня 2024 року включно, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3