УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2024 року м. Рівне

Слідчий суддя Рівненського міського суду Рівненської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Рівненській області майора поліції ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий, у рамках кримінального провадження №0000060 від 12 червня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 369-2, ч. 1 ст. 309 КК України, звернувся до суду з клопотанням, погодженим керіником Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_4 у якому просить накласти арешт на майно підозрюваного ОСОБА_5 , а саме земельних ділянок з кадастровими номерами :06:001:0112, :00:017:0024, :00:016:0262, :00:018:0007.

В обґрунтування клопотання зазначає, що ОСОБА_5 , діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_6 , із корисливих мотивів, змовилися вимагати та одержати неправомірну вигоду від ОСОБА_7 за здійснення ними впливу на посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на осіб, що уповноважені на виконання функцій щодо видачі військового облікового документу ОСОБА_7 , із відмітками про виключення із військового обліку, через непридатність до військової служби за станом здоров`я.

Зокрема, 25 липня 2024 року близько 18 години 13 хвилин, ОСОБА_6 , перебуваючи в автомобілі Chevrolet Evanda, поблизу будинку АДРЕСА_1 , на виконання спільного злочинного наміру із ОСОБА_5 вимагала та одержала від ОСОБА_7 неправомірну вигоду у розмірі 3000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становило 123 652, 20 гривень, за здійснення нею та ОСОБА_5 впливу на посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на осіб, що уповноважені на виконання функцій держави щодо видачі військового облікового документу ОСОБА_7 із відмітками про виключення із військового обліку, через непридатність до військової служби за станом здоров`я.

Надалі, ОСОБА_5 , діючи за попередньою домовленістю із ОСОБА_6 , 26 липня 2024 року близько 10 години 57 хвилин, перебуваючи в автомобілі Peugeut 407, д.н.з. НОМЕР_1 , поблизу будинку АДРЕСА_2 , отримав від ОСОБА_6 неправомірну вигоду в розмірі 3000 доларів США, яка була одержана від ОСОБА_7 , з метою здійснення подальшого впливу на посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо видачі військового облікового документу ОСОБА_7 із відмітками про виключення із військового обліку, через непридатність до військової служби за станом здоров`я.

У подальшому, ОСОБА_5 діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_6 здійснили вплив на невстановлених досудовим розслідуванням посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 , які виготовили тимчасове посвідчення військовозобов`язаного ОСОБА_7 НОМЕР_2 від 03 липня 2023 року із відміткою про виключення із військового обліку на підставі п.3 ч.6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто як такого, що визнаний військово-лікарською комісією непридатним до військової служби.

03 вересня 2024 року близько 08 години 56 хвилин, ОСОБА_6 перебуваючи в автомобілі Peugeut 407, д.н.з. НОМЕР_1 , поблизу будинку АДРЕСА_3 , отримала від ОСОБА_5 тимчасове посвідчення військовозобов`язаного ОСОБА_7 НОМЕР_2 від 03 липня 2023 року із відмітками про виключення із військового обліку, яке видане ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Надалі, 03 вересня 2024 року близько 15 години 10 хвилини ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_5 , який був обізнаний в злочинних намірах ОСОБА_6 , передала ОСОБА_7 тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_2 від 03 липня 2023 року, яке видане ІНФОРМАЦІЯ_1 із відмітками про виключення із військового обліку ОСОБА_7 .

Крім того, 03 вересня 2024 року близько 15 години 14 хвилин, ОСОБА_6 на виконання спільного злочинного умислу, діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_5 , перебуваючи в автомобілі Renault Megane, поблизу будинку АДРЕСА_1 , вимагала та одержала від ОСОБА_7 неправомірну вигоду у розмірі 10 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становило 412 640 гривень за здійснення нею та ОСОБА_5 подальшого впливу на невстановлених посадових осіб медико-соціальних експертних комісій, як на осіб, що уповноважені на виконання функцій держави про прийняття ними рішення щодо встановлення групи інвалідності ОСОБА_7 , після чого ОСОБА_6 була затримана працівниками правоохоронних органів.

За вищевказаних обставин, 23.10.2024 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Підозра ОСОБА_5 підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, зокрема, показами свідка ОСОБА_7 , показами свідка ОСОБА_8 , протоколами огляду ідентифікації грошових коштів від 25 липня 2024 року, протоколами огляду особи та вручення грошових коштів ОСОБА_7 від 25 липня 2024 року, протоколами огляду ідентифікації грошових коштів від 04 вересня 2024 року, протоколами огляду особи та вручення грошових коштів ОСОБА_7 від 04 вересня 2024 року, протоколом огляду від 03.09.2024 за адресою АДРЕСА_4 , протоколом затримання особи підозрюваної у вчиненні злочину ОСОБА_6 від 03 вересня 2024 року, допитом підозрюваного ОСОБА_6 матеріалами за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій, іншими здобутими в ході досудового розслідування доказами.

На вказаній стадії досудового розслідування, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого судового розгляду.

Таким чином, обґрунтованість підозри щодо вчинення підозрюваним ОСОБА_5 вищевказаних кримінальних правопорушень підтверджується наявними в матеріалах провадження доказами, що є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою.

Покликаючись на вищевикладене, слідчий вказує на необхідність накладення арешту на вказане майно, з метою забезпечення спеціальної конфіскації/конфіскації майна, як виду покарання.

З урахуванням заяви прокурора, відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

Згідно ч. 2 ст. 172 КПК України з метою забезпечення арешту майна клопотання слідчого розглядається без повідомлення власника майна.

Дослідивши матеріали клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що у провадженні СУ ГУНП в Рівненській області перебувають матеріали кримінального провадження, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000060 від 12 червня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 369-2, ч. 1 ст. 309 КК України.

У рамках досудового розслідування 23.10.2024 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 369-2 КК України, санкція якої передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з конфіскацією майна.

В ході проведення досудового розслідування встановлено, що підозрюваному ОСОБА_5 належить земельні ділянки з кадастровими номерами :06:001:0112, :00:017:0024, :00:016:0262, :00:018:0007.

Факт належності на праві приватної власності ОСОБА_5 нерухомого майна підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до п. 8 глави 2.6. «Арешт майна» Узагальнення вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження арешт може бути накладено на: нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права; майно у вигляді речей, документів, грошей, якщо вони відповідають критеріям, зазначеним у ч. 2 ст. 167 КПК, а саме: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; надані особі з метою схилити її до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та (або) матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи як винагорода за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та (або) є доходами від них, або на які було спрямоване кримінальне правопорушення.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із видів забезпечення кримінального провадження. Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КПК України передбачено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до статей 94, 132, 173 КПК України при вирішення питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального правопорушення, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і в клопотанні слідчого (прокурора), який звертається з проханням про арешт майна, оскільки згідно зі статтею Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно з частиною першою статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Одночасно з цим, вимоги ч.1 ст. 173 КПК України та абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України слід застосовувати у сукупності із приписами ч. 11 ст. 170 КПК України. Так, заборона або обмеження користування, розпорядження майном застосовується лише у разі, коли вже існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна. В той же час, для накладення арешту шляхом заборони відчуження об`єкту (зміни власника) достатньо встановити наявність у особи правомочності відчужити та можливості приховати, пошкодити, зіпсувати, знищити, перетворити відповідне майно.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

З метою всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального правопорушення, виникла необхідність у накладенні арешту на вищевказане майно, відносно якого існує сукупність підстав застосування конфіскації майна як виду покарання, відповідно до санкції статті Кримінального кодексу України, передбаченої ч. 3 ст. 369-2 КК України, із забороню відчуження та розпорядження будь-яким чином вказаним майном, оскільки незастосування вказаних заходів може призвести до зникнення, втрати відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Відповідно до ст. 174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Враховуючи викладене, санкцію ч. 2 ст. 369-2 КК України, що передбачає конфіскацію майна, слідчий суддя з урахуванням п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, приходить до висновку про задоволення клопотання слідчого, з метою забезпечення конфіскації майна, як можливого призначення виду покарання ОСОБА_5 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.170-173,395 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задоволити.

Накласти арешт на майно підозрюваного ОСОБА_5 , а саме земельних ділянок з кадастровими номерами :06:001:0112, :00:017:0024, :00:016:0262, :00:018:0007.

Заборонити суб`єктам реєстраційних дій здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо вказаного нерухомого майна (реєстрацію, перереєстрацію), здійснювати будь-які дії щодо відчуження вказаного нерухомого майна до прийняття кінцевого рішення у кримінальному провадженні.

Встановити заборону власнику нерухомого майна здійснювати будь-які дії щодо відчуження вказаного нерухомого майна до прийняття кінцевого рішення у кримінальному провадженні.

Ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Ухвала може бути скасована судом, що накладав арешт.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1