15 жовтня 2024 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді: ОСОБА_1 ,
за участю секретаря: ОСОБА_2 ,
прокурора: ОСОБА_3 ,
обвинуваченого: ОСОБА_4 ,
Дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.
15.10.2024 до судового засідання представник потерпілого не з`явився по невідомим для суду причинам, про дату, час та місце судового засідання були повідомлений завчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. В матеріалах провадження наявна заява про розгляд провадження у відсутність представника потерпілого.
Суд, з`ясувавши думку присутніх учасників розгляду кримінального провадження, які не заперечували, вважає за можливе провести дане засідання у відсутність потерпілого.
У судовому засіданні обвинувачений заявив клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України в зв`язку із втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна відповідальність. Дав суду згоду на закриття справи щодо нього з цих підстав надавши суду письмове клопотання та письмову згоду на закриття кримінального провадження.
Захисник обвинуваченого в судовому засіданні підтримав клопотання обвинуваченого та просив закрити кримінальну провадження та скерувати матеріали кримінального провадження до Вознесенівської окружної прокуратури м.Запоріжжя для подальшого скерування до ВП№1 ГУНП в Запорізькій області для вирішення питання пов`язаного із встановленням наявності чи відсутності підстав для притягнення до адміністративної відповідальності за відповідною статтею.
Прокурор проти задоволення вказаного клопотання не заперечує.
Вислухавши клопотання овбинуваченого, з`ясувавши думку захисника та прокурора щодо нього, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заявленого клопотання виходячи з наступного.
Згідно ч. 2 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі №0306/7567/12 судам нагадується, що за загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.
Зазначений підхід закріплено у частині першій статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію в часі.
Зміст цієї конституційно-правової норми деталізовано у статті 5 КК України. Згідно із частиною першою цієї статті закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили діяння до набрання законом чинності.
Тому наведені зміни в законодавстві, які пом`якшують кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшують становище особи, мають зворотну дію в часі.
09 серпня 2024 набрав чинності Закон України №3886-IX від 18 липня 2024 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (далі Закон №3886-IX), згідно з яким були внесені зміни до ст. 51 КУпАП, якими посилена відповідальність за вчинення, зокрема шахрайства та дрібного викрадення чужого майна шляхом крадіжки.
Таким чином, з 09 серпня 2024 таємне викрадення чужого майна (крадіжка) та шахрайство, стають кримінально караними діяннями, якщо вартість викраденого майна на момент вчинення правопорушення становить більше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Закон України від 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким унесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП.
Зміни, внесені Законом № 3886?IX, мають зворотну дію в часі.
У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст. 51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та підпункту 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України.
Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом № 3886?IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.
Такого висновку дійшла об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи № 278/1566/21.
Згідно з ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної п.п.169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.
Зі змісту обвинувального акту, судом убачається, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України, 04 вересня 2021 року.
Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік», розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01.01.2021 становить 2270 грн, а 50 відсотків від його розміру становлять, відповідно, неоподаткований мінімум доходів громадян 1135 грн на 2021 рік, а 2 неоподатковуваних мінімуми становить 2270 грн.
Отже, з огляду на зміст положень Податкового кодексу Українита Закону №3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст.185 КК України, становила 2270 гривень (1135гривень х 2).
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 479-2 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує.
Положення п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України регламентують, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.
Здійснивши аналіз наведених вище положень законів, слід дійти висновку, що відбулася втрата чинності закону шляхом прийняття нового закону і, відповідно, визначення нових меж між адміністративними правопорушеннями (дрібне викрадення чужого майна) та кримінальним правопорушенням (крадіжки, шахрайство). Відтак, наразі не є кримінально карним діянням - викрадення чужого майна, вартість якого у 2021 році (на момент вчинення правопорушення) становила до 2270,00 гривень, ураховуючи положення ст.5 КК України (часткова декриміналізація).
За таких обставин, враховуючи імперативність вимог ч. 3 ст. 479-2 КПК України та позицію обвинуваченого ОСОБА_4 , який надав згоду на закриття кримінального провадження щодо нього з підстави, передбаченої п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.185КК України, кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, оскільки вартість викраденого майна відповідно до обвинувального акту менша, ніж верхня межа для притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Стосовно заявленого представником потерпілого АТ «Укртелеком» цивільного позову суд зазначає наступне.
Порядок вирішення цивільного позовув кримінальному провадженні регламентований главою 9 КПК України.
У разі постановлення ухвали про закриття кримінального провадження заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду. У такому випадку позивач вправі вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.
Наведене обґрунтовано випливає з положень ч.1 ст. 129 КПК, згідно з якими вирішення цивільного позову по суті заявлених вимог можливо лише у разі ухвалення обвинувального вироку або постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Вирішення цивільного позову при закритті провадження по справі, зокрема у зв`язку із декриміналізацією злочину, суперечить вказаним вище нормам закону.
Враховуючи системний аналіз зазначених норм КПК, суд дійшов висновку, що цивільний позов не підлягає розгляду у випадках закриття кримінального провадження.
В той же час, у випадку закриття кримінального провадження у встановлених КПК підставах, суд зобов`язаний роз`яснити цивільному позивачеві його право пред`явити аналогічний позов у порядку цивільного судочинства.
Кримінальним процесуальним законом прямо не передбачено стягнення процесуальних витрат з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на підставі п. 4-1 ч. 1ст. 284 КПК України у зв`язку із закриттям кримінального провадження через втрату чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння. При цьому закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу є безумовним, оскільки приводом для нього є саме скасування кримінальної протиправності діяння в якому обвинувачується особа.
Отже, оскільки судом кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 закривається, при цьому ініціатором проведення судових експертиз у цьому кримінальному провадженні був орган досудового розслідування, а сторона захисту не залучала жодних експертів, тому відповідно до приписів ч. 2 ст.122, ст.124 КПК витрати на проведення експертизи не підлягають стягненню з ОСОБА_4 та покладаються на державу.
Долю речового доказу по даному провадженню, який згідно розписки, переданий на відповідальне зберігання представнику потерпілого, слід вирішити у відповідності до положень ст.100КПК України, а саме залишити потерпілому за належністю.
Що ж стосується клопотання сторони захисту про скерування матеріалів кримінального провадження до Вознесенівської окружної прокуратури м.Запоріжжя для подальшого скерування до ВП№1 ГУНП в Запорізькій області для вирішення питання пов`язаного із встановленням наявності чи відсутності підстав для притягнення до адміністративної відповідальності за відповідною статтею, то суд звертає увагу на наступне.
Відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Водночас, приписи ст. 92 КПК України передбачають, що обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні покладається на слідчого та прокурора.
Таким чином, приймаючи рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, суд вважає, що саме прокурор та/або слідчий, як сторона обвинувачення, повинні ініціювати та формувати матеріали, які у подальшому будуть використані для притягнення особи до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення.
Направлення ж відповідних матеріалів судом може свідчити про порушення принципу неупередженості, що є неприйнятним.
Керуючись ст.ст. п. 4-1 ч. 1 ст. 284 , 372, 376 КПК України, суд-
П О С Т А Н О В И В:
Цивільний позов АТ «Укртелеком» залишити без розгляду.
Роз`яснити цивільному позивачу представнику потерпілого АТ «Укртелеком», що залишення цивільного позову без розгляду не перешкоджає його праву на звернення до суду із аналогічним позовом в порядку цивільного судочинства.
Речовий доказ: фрагмент кабелю ТПП 20x2x0,4, переданий на зберігання представнику потерпілого ОСОБА_6 повернути за належністю АТ «Укртелеком» .
Процесуальні витрати на залучення експертів віднести на рахунок держави.
Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення

Суддя: ОСОБА_1