ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/8603/24 Номер провадження 11-кп/814/2018/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисників обвинуваченихОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_13 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_7 , у інтересах обвинуваченої ОСОБА_11 , та захисника ОСОБА_8 , у інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 , на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харків від 28 червня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 січня 2023 року за №0000179, задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 26 серпня 2024 року, обвинуваченим:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці та проживаючій за адресою: АДРЕСА_1 , не судимій;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженці та проживаючій за адресою: АДРЕСА_2 , не судимій;

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженці та проживаючій за адресою: АДРЕСА_3 , не судимій.

Вирішено питання про запобіжний захід ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , судове рішення щодо яких не оскаржується.

Приймаючи таке рішення щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачені можуть: переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, учинити інше кримінальне правопорушення, обставини й тяжкість інкримінованих їм кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1, ч.2 ст.28 ч.3 ст. 332, ч.3 ст.358 КК України, визначене за ці кримінальні правопорушення покарання, особи обвинувачених, приписи ч.6 ст.176 КПК України та неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти вказаним вище ризикам.

В апеляційних скаргах захисники ОСОБА_13 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просять скасувати ухвалу Дзержинського районного суду м. Харків від 28 червня 2024 року щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та застосувати останнім запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, а в разі обрання тривання під вартою - визначити їм заставу в межах, передбачених п.2 ч.5 ст.182 КПК України (в розмірі від 20 до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб).

Такі вимоги захисник ОСОБА_13 мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що: стороною обвинувачення не було доведено наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, та неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, щоб забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_12 , яка до затримання належним чином дотримувалась цієї поведінки, перебуває під вартою з 21 лютого 2024 року, натомість сама по собі тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень не є підставою для продовження їй запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; клопотання прокурора щодо ОСОБА_12 не відповідає вимогам п.п.3, 5, 6 ст.184 КПК України. Водночас посилається на відсутність наведення в оскаржуваній ухвалі мотивів невизначення ОСОБА_12 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Свої вимоги захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обґрунтовують тим, що місцевий суд не врахував те, що: стороною обвинувачення не було доведено наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, та неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, щоб забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_11 та ОСОБА_10 ; ОСОБА_11 не притягувалась до відповідальності, є громадянкою України, зареєстрована та на постійній основі проживає в м. Харків, навчалась і працювала до затримання, має: стійкі соціальні зв`язки з членами родини (цивільним чоловіком, батьками), ряд грамот, позитивно характеризується, займає активну громадянську позицію, із 17 листопада 2023 року звільнена із займаної посади й це також виключає можливість її перешкоджання кримінальному провадженню; ОСОБА_10 не притягувалась до кримінальної відповідальності та інші кримінальні провадження щодо неї відсутні, до затримання дотримувалась належної процесуальної поведінки, має: постійне місце проживання в м. Харків, де навчалась і працювала, стійкі соціальні зв`язки з батьками, позитивно характеризується, займалась волонтерською діяльність, отримувала ряд відзнак, із 17 листопада 2023 року звільнилась з посади в Харківській обласній військовій адміністрації за власним бажанням, що виключає ризики її впливу на інших осіб чи продовження кримінального правопорушення; сама по собі тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень не є підставою для продовження ОСОБА_11 та ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; клопотання прокурора щодо продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не відповідає положенням ст.ст.132, 184, 199 КПК України та є аналогічним за змістом клопотанням, поданим щодо інших обвинувачених.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинувачених та їх захисників про задоволення апеляційних скарг, заперечення прокурора проти апеляційних скарг, перевірила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляційних скарг та дійшла висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За приписами ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Окрім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

За змістом ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе й виправдане.

Ризиком же в контексті кримінального провадження є певна обґрунтована ступінь ймовірності того, що обвинувачений вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 обвинувачуються у вчиненні ними кримінальних правопорушень, передбачених: ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1 КК України - перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період із корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб; ч.2 ст.28 ч.3 ст.332 КК України - організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, сприяння його вчиненню наданням засобів з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_10 також шляхом надання вказівок; ч.3 ст.358 КК України підроблення офіційних документів, що надають права, з метою їх подальшого використання підроблювачами та іншими особами з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб.

Суд першої інстанції оцінив у сукупності обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, передбачені ст.ст.177, 183, 197, 199, 331 КПК України, та продовжив ОСОБА_10 , ОСОБА_12 і ОСОБА_11 зазначений запобіжний захід.

Сама ж необхідність застосування обвинуваченим запобіжного заходу в апеляційних скаргах не оспорюється.

Разом з цим, під час вирішення клопотання прокурора місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачені можуть: переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, учинити інше кримінальне правопорушення.

Так, про наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_10 , ОСОБА_12 і ОСОБА_11 можуть перешкоджати здійсненню кримінального провадження, в тому числі шляхом переховування від суду, свідчить і те, що вони обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, зокрема, тяжких злочинів проти основ національної безпеки України, встановленого порядку перетинання державного кордону України за попередньою змовою групою осіб та з корисливих мотивів в умовах воєнного стану, за вчинення яких у разі визнання ОСОБА_10 , ОСОБА_12 і ОСОБА_11 винуватими їм загрожує покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 9 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років із конфіскацією майна.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про існування ризику незаконного впливу обвинуваченими на свідків із метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані злочини шляхом впливу на зміст показань свідків, що перешкодить встановленню істини в кримінальному провадженні.

При цьому, на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду - під час допиту особи в судовому засіданні.

Разом з тим, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин, усупереч доводам апелянтів, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а навпаки більше активізується на стадії судового розгляду, під час якого, до того ж, не виключено здійснення додаткового допиту вже допитаних свідків.

Усупереч доводам апелянтів, ризик впливу ОСОБА_10 , ОСОБА_12 і ОСОБА_11 на свідків пов`язується незалежно від факту зайняття ними певних посад.

Окрім того, високий ступінь підготовки обвинувачених як співучасників до вчинення інкримінованих злочинних дій та їх тривалість, дає підстави стверджувати про наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

Розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 під вартою, суд першої інстанції врахував і тяжкість інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, їх обставини, тяжкість покарання, що загрожує їм у разі визнання винуватими, дані про особи обвинувачених, які не судимі, мають місце проживання, ОСОБА_10 має вищу освіту, ОСОБА_11 перебуває в цивільному шлюбі, була працевлаштована до затримання, ОСОБА_12 має відзнаки, характеризується позитивно.

Таким чином, місцевим судом ураховано тяжкість обвинувачення не як самостійну підставу для подальшого продовження строку тримання під вартою обвинувачених, а в сукупності з іншими обставинами, які мають правове значення та враховуються при вирішенні цього питання, а тому доводи апеляційних скарг про протилежне є необґрунтованими.

Водночас установлені під час розгляду клопотання й апеляційних скарг обставини в їх сукупності не дають підстав стверджувати про наявність у обвинувачених таких соціальних зв`язків, що в сукупності з іншими обставинами провадження могли би запобігти встановленим ризикам.

Усупереч твердженням апелянтів, перевіркою матеріалів провадження не виявлено та стороною захисту під час апеляційного розгляду не надано даних щодо позитивних характеристик ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , здійснення ОСОБА_10 волонтерської діяльності.

Суд апеляційної інстанції ураховує те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 до затримання навчались і працювали, однак ці дані, а також наведені вище, навіть за умови їх підтвердження, не спростовують висновки суду першої інстанції про неможливість запобігти наведеним вище ризикам у разі незастосування обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з огляду на всі обставини провадження, що мають правове значення при вирішенні питання про запобіжний захід, у їх сукупності, та не свідчать про можливість обрання їм більш м`якого запобіжного заходу.

Так, відповідно до ст.178 КПК України, враховуючи доведеність ряду таких, що не змінились і не зменшились ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 умисних кримінальних правопорушень, у тому тяжких злочинів проти основ національної безпеки, заснованого на законі порядку перетинання державного кордону України з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, що мають надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, дані про особи обвинувачених та їх поведінку в сукупності, на думку колегії суддів, лише такий запобіжний захід як тримання під вартою здатен забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , що також убачається з положень ч.6 ст.176 КПК України, в силу яких під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються, зокрема, у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1 КК України, застосовується запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У рішенні Другого сенату Конституційного Суду України №7-р(II)/2024 від 19 червня 2024 року зауважено, що Конституційний Суд України вбачає правомірною мету, з якою законодавець доповнив ч.6 ст.176 КПК України, маючи намір посилити захист суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України за рахунок установлення вказаною нормою Кодексу тимчасово (на період дії воєнного стану) особливого порядку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до осіб, яких підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочинів, які за тяжкістю й характером є наднебезпечними в умовах воєнного стану.

Застосування за ч.6 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до особи, яку підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, громадської безпеки, миру, безпеки, людства та міжнародного правопорядку, за наявності ризиків, визначених ст.177 КПК України, є потрібним засобом для забезпечення ефективності розслідування цих злочинів і виконання завдань кримінального провадження в умовах воєнного стану, що обумовлено потребою посиленого захисту суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України.

Також абз.3 ч.4 ст.183 КПК України унормовано, що під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177, 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 обвинувачуються, зокрема, у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1 КК України.

З огляду на викладене вище та враховуючи встановлені судом ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які не зменшились, наведені вище обставини, передбачені ст.178 КПК України, в їх сукупності, то невизначення під час дії воєнного стану судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали розміру застави обвинуваченим, як наслідок, є правильним.

Водночас судом апеляційної інстанції не встановлено істотних невідповідностей клопотань прокурора приписам КПК України, в тому числі тих, які би свідчили про їх необгрунтованість, унеможливлювали об`єктивний розгляд питання щодо продовженння ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ставили під сумнів законність та обгрунтованість оскаржуваної ухвали, за якою ці клопотання були задоволені.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали, не знайшли свого підтвердження, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

При цьому, провадження за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харків від 28 червня 2024 року, за якою обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів - до 26 серпня 2024 року, надійшло до апеляційного суду та розподілено автоматизований системою документообігу апеляційного суду 26 вересня 2024 року. Наразі в цьому кримінальному провадженні за іншим судовим рішенням місцевого суду (ухвала від 13 серпня 2024 року) обвинуваченим продовжено названий вище запобіжний захід до 11 жовтня 2024 року (посилання в ЄДРСР: ІНФОРМАЦІЯ_4

Таким чином, на час надходження матеріалів провадження закінчився строк дії оскаржуваної ухвали, вона втратила свою актуальність у розумінні положень Глави 18 КПК України з незалежних від Полтавського апеляційного суду причин і процесуально унеможливлено застосування ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 запобіжного заходу в ініційований стороною захисту спосіб.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_13 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_7 , у інтересах обвинуваченої ОСОБА_11 , та захисника ОСОБА_8 , у інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 , залишити без задоволення, а ухвалу Дзержинського районного суду м. Харків від 28 червня 2024 року щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4