ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участю сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

слідчого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_8 , - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівців від 25 вересня 2024 року про накладення арешту на майно, -

УСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівців від 25 вересня 2024 року задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС відділу СУ ГУНП в Чернівецькій області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_9 , про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001096 від 23.08.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Накладено арешт, з метою забезпечення збереження речового доказу, на транспортний засіб марки «FIAT» моделі «TIPO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_10 , у вигляді заборони на його відчуження, розпорядження та користування.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, захисник підозрюваного ОСОБА_8 , - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, зі змісту якої вбачається, що він просить оскаржувану ухвалу скасувати, як незаконну та постановити нову ухвалу, якою відмовити в повному обсязі в задоволенні клопотання слідчого, про накладення арешту на майно.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає про незаконність ухвали слідчого судді.

Вважає, що слідчим суддею не враховано, що в клопотанні слідчим не доведено ризиків, передбачених ст. 170 КПК України.

Стверджує, що районний суд не надав належну оцінку тому, що ОСОБА_8 набув у добросовісне користування вищевказаний транспортний засіб, видано було ЄУНСС: 727/10239/24 Слідчий суддя: ОСОБА_11

Номер провадження: 11-сс/822/292/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_1 .

генеральне доручення за яким ОСОБА_8 мав перереєструвати транспортний засіб на іншу особу.

Вказує, що судом не враховано, що в ОСОБА_8 наявні технічний паспорт, ключі від автомобіля.

Звертав увагу суду, що за місяць часу слідством не з`ясовано обставин по справі, так як ОСОБА_8 не допитали та не встановили обставин по справі, однак, винесли постанову про розшук вищевказаного автомобіля та безпідставно визнали його речовим доказом.

Зазначає, що процесуальний статус вищевказаного майна - речовий доказ, не свідчить на думку з апелянта, про відповідність вказаного майна визначеним ст. 98 КПК України критеріям речових доказів у кримінальному провадженні та не є безумовною підставою для арешту цього майна.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг чи заперечень на подану апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника підозрюваного ОСОБА_8 , - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити її з підстав наведених у ній, міркування прокурора ОСОБА_5 , який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали клопотання про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001096 від 23.08.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.ст. 370, 372 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Цим вимогам закону ухвала слідчого судді від 25.09.2024 року відповідає у повній мірі.

Як вбачається з клопотання в провадженні СВ СУ ГУНП в Чернівецькій області перебувають матеріали досудового розслідування по кримінальному провадженню, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001096 від 23.08.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Підставою для внесення відомостей до ЄРДР стало те, що 26.06.2024 року, ОСОБА_8 , переслідуючи корисливі мотиви, незаконно заволодів транспортним засобом - автомобілем марки «FIAT» моделі «TIPO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 та який був припаркований в селищі Путила Вижницького району Чернівецької області, завдавши останній матеріальної шкоди на суму близько 350 тис грн.

Згідно реєстраційної картки транспортного засобу та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , власником автомобіля марки «FIAT» моделі «TIPO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2018 року випуску, бежевого кольору, номер кузова НОМЕР_3 , є ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20.09.2024 року постановою слідчого оголошено розшук транспортного засобу автомобіля марки «FIAT» моделі «TIPO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2018 року випуску, бежевого кольору, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

21.09.2024 року, близько 18:30 год, за адресою: АДРЕСА_1 , працівниками поліції зупинений транспортний засіб автомобіль марки «FIAT» моделі «TIPO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який в подальшому було вилучено.

21.09.2024 року постановою слідчого вказаний транспортний засіб визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Розглядаючи клопотання про арешт майна по вищевказаним матеріалам досудового розслідування, слідчий суддя дійшов висновку, що вилучене майно, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Також було враховано районним судом правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; можливість спеціальної конфіскації майна; неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для особи.

На думку колегії суддів, слідчий суддя, розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, з`ясував всі обставини, з якими пов`язується можливість накладення арешту, перевірив розумність та співрозмірність обмеження права власності з потребами кримінального провадження, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна.

Вилучене майно, з урахуванням положень ч. 2 ст. 167 та ч. 2 ст. 168 КПК України, є тимчасово вилученим майном із розповсюдженням на нього відповідного процесуального статусу, а тому на думку колегії суддів безпідставними є посилання апелянта на необґрунтованість накладення арешту на вилучене під час санкціонованого обшуку майно.

Крім того, органом досудового розслідування та прокурором під час апеляційного розгляду доведено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Необґрунтованими є посилання апелянта на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді винесена без достатніх на те підстав та з суттєвими порушенням норм КПК України, оскільки як зазначено в клопотанні старшого слідчого та вірно відображено у рішенні слідчого судді, арешт майна накладається з метою збереження його, як речового доказу на період проведення необхідних слідчих та процесуальних дій, направлених на встановлення обставин події кримінального правопорушення.

Твердження захисника про те, що районний суд не надав належну оцінку тому, що ОСОБА_8 набув у добросовісне користування вищевказаний транспортний засіб, видано було генеральне доручення за яким ОСОБА_8 мав перереєструвати транспортний засіб на іншу особу, є помилковими, оскільки, як було встановлено судовою колегією апеляційного суду із копій витягів № 53128052, № 53128044 від 30.06.2024 року (а. п. 7-8) приватним нотаріусом ОСОБА_12 було припинено дію довіреностей, тобто ОСОБА_8 втратив право користування та розпорядження вищевказаним транспортним засобом.

На думку колегії суддів, слідчий суддя, розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, з`ясував всі обставини, з якими пов`язується можливість накладення арешту, перевірив розумність та співрозмірність обмеження права власності з потребами кримінального провадження, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення клопотання про арешт майна.

За таких обставин, доводи апелянта щодо неврахування слідчим суддею вимог ст. 98 КПК України є необґрунтованими та спростовується викладеним.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта і на те, що слідчий суддя при винесені рішення не врахував вимоги ч.ч. 1 - 3 ст. 170 КПК України.

Як зазначено в клопотанні та вірно відображено у рішенні слідчого судді, що арешт майна накладається на майно будь-якої фізичної чи юридичної особи та з метою збереження його, як речового доказу, на період проведення необхідних слідчих та процесуальних дій, направлених на встановлення обставин події кримінального правопорушення.

Крім того, при перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя, задовольняючи клопотання, врахував вимоги ст. 173 КПК України.

При цьому, бере до уваги апеляційний суд і усталену практику Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Окрім того, арешт майна є тимчасовим обмеженням та такий захід забезпечення кримінального провадження може бути скасований за клопотанням власника чи володільця майна у порядку, що встановлений ст. 174 КПК України, якщо у подальшому в застосуванні такого заходу відпала потреба.

Таким чином, при винесенні рішення про арешт майна, слідчий суддя в повній мірі врахував правові підстави для арешту майна, яке є речовим доказом у даному кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР та навів достатньо підстав для накладення саме такого арешту.

Враховуючи викладене, наразі підстав для скасування ухвали слідчого судді немає, а тому подану апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули за собою безумовне скасування ухвали слідчого судді, судом апеляційної інстанції не встановлено.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 170-173, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника користувача майна ОСОБА_8 , - адвоката ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівців від 25 вересня 2024 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого, погоджене прокурором, про арешт тимчасово вилученого майна, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Судді:

_____________ ________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3