Номер провадження: 11-сс/813/1425/24
Справа № 511/3421/24 1-кс/511/821/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 06.09.2024 рокув кримінальному провадженні №0000059 від 17.01.2024 року, стосовно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Роздільна Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні трьох неповнолітніх дітей, на час вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за мобілізацією на посаді стрільця 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

встановив:

СВ Роздільнянського РВП ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000059 від 17.01.2024 року за підозрою ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, скоєного за наступних обставин.

Досудовим розслідуванням установлено, що в умовах воєнного стану, відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 03.10.2022 року №480 ОСОБА_8 був направлений з 03 жовтня 2022 року для проходження військової служби під час проведення загальної мобілізації до складу військової частини НОМЕР_2 .

Згідно положень п.4 ч.1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу є день відправлення у військову частину з відповідного районного ( НОМЕР_3 або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України.

Відтак, з 03.10.2022 року ОСОБА_8 набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання свого військового обов`язку проходження військової служби за призовом під час мобілізації.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 227 від 03.10.2022 року, солдата ОСОБА_8 зараховано до складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду гранатометника гранатометного відділення взводу вогневої підтримки роти вогневої НОМЕР_4 основних підрозділів військової частини НОМЕР_1 .

Далі, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 31-РС від 08.10.2023 року, солдата ОСОБА_8 призначено на посаду стрільця 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №285 від 11.10.2023 року солдат ОСОБА_8 призначений на посаду стрільця 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 та приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Згідно вимог п.1, 2, 3 ч.4 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника), на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.

Проходячи військову службу, ОСОБА_8 як військовослужбовець, відповідно до вимог статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно та неухильно виконувати накази командирів (начальників) у встановлений термін, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Проте, ОСОБА_8 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеними вище вимогами законодавства, що регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи реальну можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вирішивши стати на злочинний шлях.

Так, ОСОБА_8 будучи військовослужбовцем за призовом під час мобілізації та проходячи її на посаді стрільця 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», в порушення вимог статті 65 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», статті 1 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», статей 9, 11, 16, 58, 59, 127-130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1 - 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, 5 грудня 2023 року, о 08:30 год., самовільно залишив територію військової частини НОМЕР_1 , та ухиляється від проходження військової служби по теперішній час, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з обов`язками військової служби.

02.09.2024 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, за кваліфікуючими ознаками: самовільне залишення військової частини тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.

06.09.2024 року слідчий СВ Роздільнянського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , за погодженням з прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_9 , звернулась до слідчого судді із клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком на 60 днів, із утриманням на гауптвахті в ІНФОРМАЦІЯ_3 , без визначення розміру застави.

Клопотання мотивоване тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено наявність ризиків, які обґрунтовують застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме: переховування підозрюваного від органу досудового розслідування, суду; спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; здійснення незаконного впливу на свідків, потерпілих, експертів, спеціалістів та інших осіб, які встановлюються у кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення, а також неможливістю застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Оскарженою ухвалою слідчого судді відмовлено у задоволенні клопотання слідчого та до підозрюваного ОСОБА_8 застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту, із забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , з 22:00 год. по 06:00 год. наступного дня (крім випадків оголошення про повітряну тривогу на території Одеської області, стихійного лиха, отримання невідкладної медичної допомоги), строком до 02.11.2024 року, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України: прибувати до слідчого, прокурора та суду за першою вимогою; не відлучатися із населеного пункту, а саме: АДРЕСА_2 , без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування зі свідками; та здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Мотивуючи прийняте рішення слідчий суддя зазначив, що на даному етапі досудового розслідування існує обґрунтована підозра у вчинені ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення, а також існують ризики, визначені ч.1 ст.177 КПК України, разом з тим, клопотання не містить переконливого обґрунтування припущень слідчого та прокурора про наявність у підозрюваного наміру перешкоджати ходу досудового розслідування у такий спосіб, що застосування більш м`якого запобіжного заходу є недостатнім для запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, та враховуючи особу підозрюваного, наявність міцних соціальних зв`язків, слідчий суддя дійшов до висновку про можливість застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, прокурор Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить скасувати її та постановити нову, якою задовольнити клопотання слідчого та застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_4 , строком на 60 днів.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор вказує, що слідчим суддею безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання слідчого про обрання підозрюваному ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не враховано доведеність існування встановлених ризиків, тому прокурор вважає, що менш суворі запобіжні заходи, зокрема домашній арешт, будуть недостатніми для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Також прокурор посилається на те, що слідчим суддею не враховано вимоги ч.8 ст.176 КПК України, відповідно до яких під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених зокрема ст.407 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений п.5 ч.1 ст.176 КПК України, тобто виключно тримання під вартою.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала слідчого судді оскаржена не була.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; думку підозрюваного та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при розгляді клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені положеннями ст.ст.176, 177, 178, 183 КПК.

Згідно ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК, крім випадків, передбачених ч.6 та ч.8 ст.176 КПК.

Відповідно до ст.181 КПК домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Відповідно до приписів ст.178 КПК, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Статтею 194 КПК передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені п.1 та 2 ч.1 ст.194 КПК, але не доведе обставини, передбачені п.3 ч.1 ст.194 КПК, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.5 та ч.6 ст.194 КПК, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Так, відповідно до ст.ст. 177, 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

При цьому, слідчому судді слід мати на увазі, що обмеження розгляду клопотання про застосування/продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи, є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Рішення Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», «Белевитський проти Росії»).

Обґрунтовуючи рішення про відмову в застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосувавши запобіжний захід у виді домашнього арешту, слідчий суддя послався на наявність обґрунтованої підозри в скоєнні ОСОБА_8 інкримінованого кримінального правопорушення, та наявність ризиків, визначених ч.1 ст.177 КПК України.

Одночасно слідчий суддя визнав, що клопотання не містить переконливого обґрунтування щодо наявності у підозрюваного наміру перешкоджати досудовому розслідуванню у такий спосіб, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

Врахувавши те, що підозрюваний самостійно звернувся до відділу поліції та після отримання повідомлення про підозру від правоохоронних органів не переховувався, а також той факт, що підозрюваний має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, слідчий суддя дійшов висновку, що органом досудового розслідування не було доведено, що більш м`які запобіжні заходи не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, та визнав, що запобіжний захід у виді домашнього арешту буде цілком співмірним з встановленим ризикам.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскарженої ухвали слідчого судді, колегія суддів враховує наступне.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення апеляційним судом встановлено таке.

Відповідності до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість підозрюваного у скоєнні злочину, та правильність або не правильність кваліфікації дій підозрюваного, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження та долучені до клопотання, вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_8 до вчинення інкримінованих йому дій.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими, не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

Таким чином, колегія суддів вважає, що долучені до клопотання слідчого докази, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний можливо вчинив інкримінований йому злочин. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Водночас апеляційний суд вважає, що застосувавши до підозрюваного запобіжний захід у виді домашнього арешту, слідчий суддя не дотримався вимог кримінального процесуального закону, з огляду на таке.

Так, з матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Частиною 1 статті 176 КПК визначені види запобіжних заходів, які можуть бути застосовані до підозрюваних/обвинувачених у кримінальному провадженні, а саме: особисте зобов`язання; особиста порука; застава; домашній арешт; та тримання під вартою.

Разом з цим, законодавець визначив певні особливості застосування запобіжних заходів під час воєнного стану.

Зокрема, відповідно до ч.8 ст.176 КПК, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Тобто законодавцем визначено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються у вчиненні злочину, передбаченого ст.407 КК України, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою.

З урахуванням викладеного, рішення слідчого судді про можливість застосування до особи підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, запобіжного заходу у виді домашнього арешту, є таким, що не відповідає вимогам ч.8 ст.176 КПК, та є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, з зв`язку із чим оскаржена ухвала слідчого судді підлягає скасуванню.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що слідчим суддею не дотримано приписів п.2 ч.1 ст.194 КПК, відповідно до яких під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор.

Із клопотання слідчого вбачається, що сторона обвинувачення, обґрунтовуючи необхідність обрання щодо підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, посилалась на те, що в ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено певні ризики, а саме: переховування підозрюваного від органу досудового розслідування, суду; спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; здійснення незаконного впливу на свідків, потерпілих, експертів, спеціалістів, інших осіб, які встановлюються у кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; а також вчинення іншого кримінального правопорушення.

Разом з цим, приймаючи рішення про відмову в задоволенні клопотання слідчого та застосовуючи до підозрюваного більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту, слідчий суддя не вказав, які ризики прокурором не доведені та чому, а які саме із вказаних в клопотанні ризиків, слідчий суддя визнав доведеними та обґрунтованими.

Водночас слідчий суддя зазначив, що клопотання не містить переконливого обґрунтування припущень слідчого та прокурора про наявність у підозрюваного наміру перешкоджати ходу досудового розслідування у такий спосіб, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

Тобто фактично застосувавши до підозрюваного запобіжний захід у виді домашнього арешту, слідчий суддя не конкретизував, які саме із вказаних в клопотанні слідчого ризиків, визнав доведеними стороною обвинувачення у кримінальному провадженні, що є недопустимим та не відповідає вимогам ст.196 КПК.

За змістом п.2 ч.1 ст.196 КПК в ухвалі про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд має зазначити відомості про обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених ст.177 КПК.

Колегія суддів звертає увагу, що чітке зазначення встановлених та доведених в кримінальному провадженні ризиків є обов`язковим, оскільки метою застосування запобіжного заходу є саме забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та запобігання встановлених ризиків, тобто спробам здійснити дії, які можуть певним чином перешкоджати проведенню досудового розслідування в кримінальному провадженні.

Тобто запобіжний захід є тим превентивним заходом, який має на меті припинити та запобігти ймовірним ризикам у майбутньому.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону щодо вмотивованості ухвали при застосуванні запобіжного заходу слідчим суддею не дотримані належним чином, у зв`язку з чим ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали відповідно до п.2 ч.3 ст.407 КПК.

Розглядаючи клопотання слідчого про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів враховує наступне.

Так, згідно п.9 ч.2 ст.131 КПК застосування запобіжного заходу є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Згідно ч.2 ст.177 КПК підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

В ході апеляційного розгляду встановлено, що 02.09.2024 року, органом досудового розслідування ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

З матеріалів провадження вбачається, що під час судового розгляду слідчий суддя з`ясував, з чим погоджується апеляційний суд, що наведені в клопотанні слідчого відомості та долучені до нього документи свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Разом з тим, перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності та доведеності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, колегію суддів встановлено таке.

Доводи слідчого та прокурора стосовно можливого ризику переховування підозрюваного від органу досудового розслідування, з посиланням лише на тяжкість кримінального правопорушення, апеляційний суд визнає декларативними та безпідставними, оскільки як встановлено судом, підозрюваний ОСОБА_8 добровільно та самостійно звернувся до відділу поліції. Після отримання повідомлення про підозру 02.09.2024 року, підозрюваний від правоохоронних органів не переховувався.

Підозрюваний ОСОБА_8 особисто з`явився до суду для розгляду апеляційної скарги прокурора, в якій ставиться питання про застосування до нього більш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Крім того, апеляційний суд враховує особу підозрюваного ОСОБА_8 , який має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор не надав доказів, що з моменту застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, останній допускав порушення покладених на нього обов`язків.

Тобто, за вказаний період часу підозрюваний не переховувався від органу досудового розслідування, а після застосування до нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту не порушував покладені на нього обов`язки, що не заперечується прокурором.

За наведених обставин, колегія суддів, враховуючи дані про особу підозрюваного, наявність міцних соціальних зв`язків, відсутність відомостей про порушення підозрюваним покладених на нього обов`язків, вважає, що ризик переховування слідчим та прокурором не доведений.

Також необґрунтованим визнає колегія суддів вказаний в клопотанні ризик, передбачений п.2 ч.1 ст.177 КПК, адже з урахуванням кваліфікації кримінального правопорушення за ч.5 ст.407 КК України, а саме самовільному залишенні військової частини тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану, в якому було повідомлено про підозру ОСОБА_8 , незрозумілим є те, які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, може знищити або спотворити підозрюваний, з урахуванням правової кваліфікації інкримінованого йому злочину.

Ризик можливого незаконного впливу на свідків, потерпілих, інших осіб, які встановлюються, експертів та спеціалістів в кримінальному провадженні також не доведений, оскільки з огляду на правову кваліфікацію злочину, потерпілі у кримінальному провадженні відсутні. Прокурор також не надав раціонального пояснення стосовно того, яких саме «інших осіб, які встановлюються» мав на увазі орган досудового розслідування та прокурор, як на таких, що можуть піддатися незаконному впливу з боку підозрюваного. Вплив на експертів та спеціалістів також виключається, враховуючи кваліфікацію кримінально протиправних дій, які інкримінуються підозрюваному, а також з урахуванням відсутності відомостей про призначення в даному кримінальному провадженні будь-яких експертних досліджень.

Декларативними також є доводи слідчого та прокурора про існування ризику можливого перешкоджання підозрюваного кримінальному провадженню іншим чином.

Колегія суддів критично відноситься до доводів слідчого та прокурора про наявність ризику вчинення підозрюваним ОСОБА_8 іншого кримінального правопорушення, оскільки посилання на те, що підозрюваний є військовослужбовцем, добре володіє різними видами озброєння та може вчинити злочини проти встановленого порядку несення військової служби, є необґрунтованим припущенням.

Колегія суддів звертає увагу, що доведеність чи не доведеність вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, буде встановлена з урахуванням доказів у кримінальному провадженні в їх сукупності, однак в даному конкретному випадку підлягає врахуванню також те, що ОСОБА_8 , з 03.10.2022 року, був направлений для проходження військової служби, не зважаючи на те, що має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, тобто вочевидь маючи підстави для звільнення від мобілізації, не скористався своїм правом, мобілізувався, служив тривалий період часу захищаючи нашу країну.

У судовому засіданні апеляційного суду, підозрюваний ОСОБА_8 повідомив суду, що службу він залишив вимушено, у зв`язку із важкою ситуацією та непорозумінням, яке сталося у нього у військовій частині. Однак, в подальшому він самостійно звернувся до правоохоронного органу та повідомив про скоєний ним злочин, а станом на даний час він вживає заходів з метою продовження військової служби, однак в іншій військовій частині.

З урахуванням вище наведеного, колегія суддів вважає, що під час апеляційного розгляду прокурор не надав суду доказів реального існування заявлених в клопотанні ризиків, які б вказували про наявність достатніх підстав для необхідності застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, чи можливо інших запобіжних заходів визначених в ст.176 КПК.

Колегія суддів враховує, що безперечно в умовах воєнного стану захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її безпеки є не лише найважливішими функціями держави, а й невіддільною умовою збереження української державності як такої. Держава має обов`язок створювати належні національні юридичні механізми притягнення особи до кримінальної відповідальності, зокрема забезпечувати ефективне функціонування кримінальної юстиції, щоб в умовах воєнного стану гарантувати посилений захист суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України та притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які вчинили злочини, що посягають на зазначені надважливі конституційні публічні інтереси.

Під час дії воєнного стану запобіжний захід у виді тримання під вартою до особи, яку підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, громадської безпеки, миру, безпеки, людства та міжнародного правопорядку, за наявності ризиків, визначених ст.177 КПК, є потрібним засобом для забезпечення ефективності розслідування цих злочинів і виконання завдань кримінального провадження в умовах воєнного стану, що обумовлено потребою посиленого захисту суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України.

Разом з тим, колегія суддів наголошує, що до кожного, наряду із застосуванням належної правової процедури, беззаперечно має бути застосований розумних підхід, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та особи підозрюваного/обвинуваченого.

Розглядаючи клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів враховує висновки Конституційного Суду України у рішенні від 19.06.2024 року №7-р(ІІ)/2024 (справа №3-111/2023(207/23, 315/23) у справі за конституційними скаргами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , в якому Суд дійшов висновку, що ч.6 ст. 176 КПК є конституційною, а також зазначив наступне.

Визначене ч.1 ст.29 Конституції України право на свободу та особисту недоторканність у сув`язі з іншими приписами цієї статті Конституції України, зокрема, є правом кожної людини на фізичну свободу та означає, що жодну людину не можна в будь-який спосіб свавільно позбавити такої свободи. Тому держава зобов`язана запроваджувати юридичне унормування, яке убезпечить людину від свавільного позбавлення свободи та відповідатиме конституційним нормам і принципам.

Позбавлення людини свободи, зокрема в разі застосування до неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є найбільш відчутною формою обмеження її конституційного права на свободу та особисту недоторканність, тому у статті 29 Конституції України встановлено посилені гарантії захисту цього права від свавільного обмеження, які полягають у тому, що нікого не можна тримати під вартою «інакше як за вмотивованим рішенням суду» і «тільки на підставі та в порядку, встановлених законом».

Законодавець для досягнення мети кримінального провадження та захисту відповідних публічних інтересів не може визначати запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою як безальтернативного і має забезпечити наявність у кримінальному провадженні принаймні одного запобіжного заходу, який є більш м`яким і який можна обрати як менш обтяжливий для конституційного права на свободу та особисту недоторканність особи.

За ч.2 ст.29 Конституції України в сув`язі з приписами статей 3, 8, частини першої статті 55, частини першої статті 62, частини першої статті 64 Конституції України унормування законом підстав та порядку застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має відповідати передусім принципам правовладдя, домірності, презумпції невинуватості, забезпечувати особі належний судовий захист від свавілля, а застосування цього запобіжного заходу має бути засноване не лише на тяжкості злочину, в якому підозрюють або обвинувачують особу, а й на наявності обґрунтованої підозри у вчиненні злочину особою, ризиків у зв`язку з неналежною процесуальною поведінкою такої особи для здійснення кримінального провадження та захисту відповідних публічних інтересів, що гарантуватиме тримання під вартою лише на підставі вмотивованого рішення суду.

Засадничий судовий захист особи від свавілля під час позбавлення її свободи не може бути обмежений за жодних обставин, навіть в умовах воєнного стану. Відповідно до приписів ч.2 ст.64 Конституції України в умовах воєнного стану не можуть бути обмежені конституційні права на свободу та особисту недоторканність (стаття 29), на судовий захист (стаття 55), а також презумпція невинуватості (стаття 62).

Конституційний Суд України, перевіривши ч.6 ст.176 КПК на відповідність вимозі домірності, звернув увагу, що під час обмеження права на свободу та особисту недоторканність потрібними є не будь-які менш обтяжливі для прав і свобод осіб заходи, а лише ті, які здатні досягти правомірної мети на якісному рівні.

Відповідно до Кодексу «завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура» (ст.2 КПК);

«під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом» (ч.1 ст.12 КПК).

Конституційний Суд України наголосив, що, визначивши такі критерії для застосування слідчим суддею, судом до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою, законодавець дотримав міжнародних стандартів щодо застосування тримання під вартою, збалансував потребу між забезпеченням ефективного здійснення кримінального провадження та правом особи на свободу та особисту недоторканність, щодо якої його відкрито, й установив тримання такої особи під вартою лише на підставі вмотивованого судового рішення. Законодавець відтворив ці ж критерії для застосування слідчим суддею, судом до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою, визначивши в частині шостій статті 176 Кодексу, що цей запобіжний захід під час воєнного стану застосовують не лише залежно від тяжкості злочину, а й за наявності ризиків, що їх визначено статтею 177 Кодексу. Водночас без наявності таких ризиків цей запобіжний захід за частиною шостою статті 176 Кодексу не мають застосовувати. Згідно з ч.2 ст.177 КПК, зокрема, слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, що їх установлено Кодексом.

Конституційний Суд України також наголосив, що шкода для прав і свобод

особи від застосування за ч.6 ст.176 КПК запобіжного заходу у виді тримання під вартою не повинна бути надмірною, що є потрібною умовою збереження обґрунтованого балансу між вимогами публічних інтересів і захистом права на свободу та особисту недоторканність особи.

Згідно з КПК зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, належать верховенство права (правовладдя), забезпечення права на свободу та особисту недоторканність , презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини , доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень (пункти 1, 5, 10, 14 частини першої статті 7).

Таким чином, враховуючи висновки Конституційного Суду України, вимоги КПК, враховуючи обставини кримінального провадження та особу підозрюваного, колегія суддів приходить до висновку про непереконливість доводів прокурора щодо існування підстав для застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За викладених у клопотанні обставин, вимога прокурора про необхідність застосування запобіжного заходу саме у виді тримання під вартою є необґрунтованою, не підтверджена доказами щодо існування ризиків, які вимагають такого обмеження свободи підозрюваного.

Апеляційний суд вважає, що необхідність обмеження права підозрюваного на свободу, передбаченого Конституцією України, кримінальним процесуальним законом України та ст.5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, на даній стадії досудового розслідування, з урахуванням конкретних обставин справи та особи підозрюваного, на даний час прокурором не доведена.

Фактично одна лише тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим, не є безумовною підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

Разом з тим, прокурором не було доведено існування ризиків, зокрема того, що підозрюваний ОСОБА_8 переховувався чи буде переховуватись від органу досудового розслідування чи суду, впливати на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інші кримінальні правопорушення, а також не було доведено наявність обставин, які свідчать про недостатність застосування до нього більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризиків, зазначених у клопотанні.

Відповідно до ч.3 ст.194 КПК слідчий суддя, суд має право зобов`язати підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного слідчим суддею, судом, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, встановивши обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_8 підозри у вчиненні інкримінованого злочину та не доведеність наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК, відсутність підстав для застосування запобіжного у виді тримання під вартою, та для досягнення дієвості завдань кримінального провадження, відповідно до ч.3 ст.194 КПК України, колегія суддів вважає за достатнє зобов`язати підозрюваного ОСОБА_8 прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, слідчого судді та суду, залежно від стадії кримінального провадження.

У Резолюції Комітету міністрів Ради Європи №11 від 09.04.1965 року «Взяття під варту» і Рекомендації R 11 від 27.06.1980 року «Про взяття під варту до суду» зазначено, що взяття під варту не повинно бути запобіжним заходом, що застосовується в обов`язковому порядку, судовий орган повинен приймати рішення з урахуванням фактів та усіх обставин справи.

Колегія суддів вважає, що покладення на ОСОБА_8 зобов`язання прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, слідчого судді та суду, залежно від стадії кримінального провадження, є співмірним тяжкості пред`явленої йому підозри та відповідає особі підозрюваного, який самостійно з`явився до правоохоронного органу, не переховується від слідства, має міцні соціальні зв`язки, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, має постійне місце проживання, що забезпечить належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 .

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.

Пункт 3 ч.1 ст.409 КПК передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

З урахуванням встановлених судом обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, оскаржена ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, із зобов?язанням підозрюваного ОСОБА_8 відповідно до ч.3 ст.194 КПК прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, слідчого судді та суду.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 06.09.2024 року, якою підозрюваному ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в кримінальному провадженні №0000059 від 17.01.2024 року, застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого СВ Роздільнянського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , погоджене прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_9 , про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 в кримінальному провадженні №0000059 від 17.01.2024 року запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч.3 ст.194 КПК України зобов`язати підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом строку досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000059 від 17.01.2024 року прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, слідчого судді та суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4