КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_6 , та ОСОБА_6 як представника ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з доповненнями на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27.05.2024 задоволено частково клопотання начальника відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_9 та накладено арешт на тимчасово вилучене під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , майно, а саме на:

- мобільний телефон «Iphone» чорного кольору, із сім картою ідентифікаційний код НОМЕР_1 , що поміщено до спеціального пакету KIV 1120369;

- планшет «Ipad Pro», IMEI: НОМЕР_2 , який поміщено до спеціального пакету RIC 2018502.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, адвокат ОСОБА_8 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_7 , ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на мобільний телефон «Iphone» чорного кольору, із сім картою ідентифікаційний код НОМЕР_1 , планшет «Ipad Pro», IMEI: НОМЕР_2 та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

_____________________________________________________________________________

Справа 752/13364/24 Слідчий суддя - ОСОБА_10

Апеляційне провадження № 11-сс/824/4338/2024 Суддя-доповідач - ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначала, що клопотання про арешт майна подане з порушенням строку, визначеного п. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, та сторона обвинувачення не подавала клопотання про поновлення цього строку.

Зокрема, обшук було проведено 08.02.2024, проте прокурор звернувся з клопотанням про арешт майна 12.02.2024, тобто після спливу граничного строку, а тому вказане клопотання не підлягало задоволенню в повному обсязі.

Ухвала про проведення обшуку не відповідає вимогам КПК України та ч. 2 ст. 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», оскільки у разі проведення обшуку чи огляду житла, іншого володіння адвоката, приміщень, де він здійснює адвокатську діяльність, тимчасового доступу до речей і документів адвоката слідчий суддя, суд у своєму рішенні в обов`язковому порядку зазначає перелік речей, документів, що планується відшукати, виявити чи вилучити під час проведення слідчої дії чи застосування заходу забезпечення кримінального провадження, а також враховує вимоги пунктів 2-4 частини першої цієї статті.

Слідчий суддя неправомірно зазначив в ухвалі, що ОСОБА_6 є адвокатом Ради адвокатів Кіровоградської області та здійснює адвокатську діяльність за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки в Єдиному реєстрі адвокатів України робочою адресою зазначена адреса: АДРЕСА_1 .

При цьому, слідчий суддя не має повноважень встановлювати, де адвокат здійснює адвокатську діяльність. Всі відомості про основні та додаткові робочі адреси зазначаються в Єдиному реєстрі адвокатів України.

Також вказувала, що проведений обшук був повторним, майно вже було вилучене та було предметом розгляду клопотання про арешт майна, і ухвалою слідчого судді від 03.11.2023 клопотання було залишено без розгляду.

Крім того, в частині тимчасово вилученого майна, яке було вилучене під час проведення обшуку 08.02.2024 та яке було предметом розгляду клопотання, вже була постановлена ухвала про тимчасовий доступ до речей та документів.

Органом досудового розслідування був отриманий тимчасовий доступ до майна, вилученого під час проведення обшуку 27.09.2023, а саме мобільного телефону марки «IPhone 13 Pro Мах» ІМЕІ 1: НОМЕР_3 , ІМЕІ 2: НОМЕР_4 із сім-картою НОМЕР_5 та Makbook FVFZ3FFBLYWG сірого кольору, який містив адвокатську таємницю. Також вже був отриманий доступ до мобільного телефону підозрюваного ОСОБА_7 .

У клопотанні прокурора не зазначено, кому належить майно та хто їм користувався, хоча стороні обвинувачення достовірно відомо, кому належить майно MakbookFVFZ3FFBLYWG та мобільний телефон марки «IPhone 13 Pro Мах» ІМЕІ 1: НОМЕР_3 , ІМЕІ 2: НОМЕР_4 із сім-картою НОМЕР_5 . При проведенні обшуку також зазначено, що планшет «IpadPro» імеі: НОМЕР_2 належать адвокату ОСОБА_6 , про що також зазначено в протоколі обшуку.

На відеозаписі проведення обшуку зафіксовано, що орган досудового розслідування в черговий раз отримав доступ до інформації, яка становить адвокатську таємницю, що містилася на планшеті «Ipad Pro».

Також, апелянт вказувала на відсутність правових підстав для арешту майна, оскільки у клопотанні прокурор посилається на тяжкість санкції ч. 5 ст. 190 КК України, яка передбачає покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна, проте ОСОБА_7 вручена підозра за ч. 2 ст. 255 КК України, а тому не зрозуміло, чому в клопотанні міститься посилання на ч. 5 ст. 190 КК України, як на підставу арешту майна.

Майно, на яке накладено арешт, не має жодного відношення до кримінального провадження та, зважаючи на час його придбання, не може містити будь-яких відомостей про діяльність злочинної організації, діяльність якої, згідно даних обвинувачення, була припинена 27.09.2023 року.

22.07.2024 від представника ОСОБА_6 надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких, крім доводів, аналогічних викладеним в апеляційній скарзі доводам, остання вказувала про порушення правил підсудності розгляду клопотання прокурора, оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000301 здійснює СУ ГУНП в м. Києві, як слідчий підрозділ Національної поліції України з чіткими повноваженнями самостійного органу досудового розслідування, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , тобто поза межами територіальної юрисдикції Голосіївського районного суду міста Києва.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення ОСОБА_6 , яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга з доповненнями не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000301 від 26.05.2022 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 190, ч. 1 ст. 309 КК України.

Процесуальне керівництво у кримінальному провадженні здійснюється Київською міською прокуратурою.

Згідно даних клопотання, досудовим розслідуванням встановлено, що на території міста Києва діє організована група, учасники якої протягом 2022-2023 років на веб-платформах з розміщення оголошень про продаж товарів та послуг використовують «фішингові» посилання, за допомогою яких під час здійснення платежів за товари або послуги, доставку товарів, шахрайським шляхом заволодівають грошовими коштами громадян Чеської Республіки та інших країн Європейського Союзу.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 07.02.2024 надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 .

У межах вказаного кримінального провадження 08.02.2024 ОСОБА_7 повідомлено про підозру в участі у злочинній організації, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 255 КК України.

Згідно даних протоколу обшуку від 08.02.2024, цього ж дня проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено:

- предмети схожі на грошові кошти номіналом 100 доларів США в кількості 16 штук, та номіналом 50 доларів США, які поміщені до спеціального пакету КІС 2018501;

- ноутбук «МасВоок Аіг» серійний номер: FVFZ 3 FFBLYWG , який поміщено до спеціального пакету ЕХР 0439464;

- мобільний телефон «Iphone» ідентифікатор НОМЕР_3 із сім картою ідентифікаційний НОМЕР_7 , що поміщено до спеціального пакету КІV1120370;

- мобільний телефон «Iphone» чорного кольору, із сім картою ідентифікаційний код НОМЕР_1 , що поміщено до спеціального пакету KIV 1120369 ;

- планшет «Ipad Pro», IMEI: НОМЕР_2 , який поміщено до спеціального пакету RIC 2018502.

Постановою старшого слідчого СУ ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_11 від 08.02.2024 вилучене в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

12.02.2024 начальник відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , майно, а саме на:

- предмети схожі на грошові кошти номіналом 100 доларів США в кількості 16 штук, та номіналом 50 доларів США, які поміщені до спеціального пакету КІС 2018501;

- ноутбук «МасВоок Аіг» серійний номер: FVFZ 3 FFBLYWG , який поміщено до спеціального пакету ЕХР 0439464;

- мобільний телефон «Iphone» ідентифікатор НОМЕР_3 із сім картою ідентифікаційний НОМЕР_7 , що поміщено до спеціального пакету КІV1120370;

- мобільний телефон «Iphone» чорного кольору, із сім картою ідентифікаційний код НОМЕР_1 , що поміщено до спеціального пакету KIV 1120369 ;

- планшет «Ipad Pro», IMEI: НОМЕР_2 , який поміщено до спеціального пакету RIC 2018502

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27.05.2024 задоволено частково клопотання начальника відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_9 та накладено арешт на тимчасово вилучене під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , майно, а саме на:

- мобільний телефон «Iphone» чорного кольору, із сім картою ідентифікаційний код НОМЕР_1 , що поміщено до спеціального пакету KIV 1120369;

- планшет «Ipad Pro», IMEI: НОМЕР_2 , який поміщено до спеціального пакету RIC 2018502.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки вищевказана ухвала слідчого судді фактично оскаржена в частині накладення арешту на мобільний телефон «Iphone» чорного кольору, із сім картою ідентифікаційний код НОМЕР_1 , та планшет «Ipad Pro», IMEI: НОМЕР_2 , то колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає ухвалу слідчого судді в межах апеляційної скарги, та лише щодо арешту вказаного майна.

Ухвала слідчого судді в частині питання законності та обґрунтованості відмови у накладенні арешту на інше майно ніким не оскаржена, а відтак колегією суддів не перевіряється.

З висновками слідчого судді суду першої інстанції про наявність підстав для арешту вищевказаного майна з метою його збереження як речових доказів погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно, вилучене під час обшуку за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_7 , з тих підстав, що вказане майно може містити відомості, які мають значення для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження № 0000301, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на належний ОСОБА_7 мобільний телефон, та планшет, який перебував у користуванні останнього, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути приховане, пошкоджене, зіпсоване, втрачене, знищене, передане, відчужене чи зникнути.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на вилучене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Посилання апелянта на те, що вилучене майно не має відношення до кримінального провадження та не може бути речовим доказом, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що належний ОСОБА_7 мобільний телефон, та планшет, який перебував у користуванні останнього, можуть містити відомості, які можуть бути використані як докази факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, а отже вказані речі відповідають ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів з метою збереження.

Доводи ОСОБА_12 про те, що вилучений планшет належить їй на праві власності та містить адвокатську таємницю, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді. Як встановлено слідчим суддею в ході розгляду клопотання та підтверджується даними протоколу обшуку, вилучений планшет «Ipad Pro», IMEI: НОМЕР_2 перебував у користуванні ОСОБА_7 .

З огляду на вимоги КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність вимогам КПК ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , не впливає на правильність висновків про наявність підстав для накладення арешту на вилучене майно, оскільки ухвала слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку не є предметом даного апеляційного розгляду та не підлягає окремому апеляційному оскарженню.

Доводи апелянта про порушення прокурором вимог ч. 5 ст. 171 КПК України при зверненні з клопотанням, з посиланням на те, що строк подачі клопотання сплинув о 10 год. 02 хв. 08.02.2024, у той час як прокурор звернувся із клопотанням про арешт майна 12.02.2024, не є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні такого клопотання.

Крім того, як убачається із аналізу положень ч. 5 ст. 171 КПК України, фактично вказані вимоги стосуються лише тимчасового вилученого майна, тобто майна, яке не входить до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відноситься до предметів, які вилучені законом з обігу (ч. 7 ст. 236 КПК України).

У даному випадку, як убачається із ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 07.02.2024 про дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , слідчим суддею було прямо надано дозвіл на відшукання та вилучення комп`ютерної техніки, носіїв інформації та мобільних терміналів.

З урахуванням наведених обставин, вказані речі не є тимчасово вилученим майном, а тому вимоги ч. 5 ст. 171 КПК України у даному випадку не підлягають застосуванню.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що у клопотанні прокурора міститься безпідставне посилання на тяжкість санкції ч. 5 ст. 190 КК України, яка не інкримінована ОСОБА_7 , самі по собі не є підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора.

Як убачається із викладених у клопотанні прокурора відомостей, як підставу та мету арешту вилученого майна зазначено необхідність збереження вилученого майна як речових доказів, та у клопотанні наведено відповідне обгрунтування необхідності арешту майназ цією метою. Посилання за змістом клопотання на тяжкість санкції ч. 5 ст. 190 КК України не було покладено прокурором або слідчим суддею в основу обгрунтування необхідності арешту вилученого у ОСОБА_7 майна з метою збереження речових доказів. Питання про накладення арешту на вилучене майно з метою конфіскації майна як виду покарання за ч. 5 ст. 190 КК України, у поданому клопотанні не порушувалось.

Під час апеляційного розгляду не знайшло свого підтвердження посилання апелянта на те, що клопотання подане та розглянуто слідчим суддею з порушенням правил територіальної підсудності.

Так, у відповідності до п. а) ч. 1 ст. 38 КПК України органами досудового розслідування (органами, що здійснюють дізнання і досудове слідство) є, серед іншого, слідчі підрозділи органів Національної поліції.

Як убачається із матеріалів судового провадження, постановою заступника начальника ГУ - начальника СУ ГУ НП у м. Києві ОСОБА_13 від 26.09.2023 про зміну складу слідчої групи, визначено місцем розташування органу досудового розслідування у даному кримінальному провадженні приміщення слідчого управління за адресою: АДРЕСА_4 , що знаходиться у межах Голосіївського району міста Києва.

З наведеного убачається, що клопотання прокурора підлягає розгляду Голосіївським районним судом міста Києва, а тому доводи апелянта у цій частині є не обгрунтованими.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Інші доводи апеляційної скарги з доповненнями не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , та ОСОБА_6 як представника ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з доповненнями залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3