ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 669/279/22

Провадження № 11-кп/4820/307/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора Шепетівської окружної прокуратури ОСОБА_8 , захисника обвинуваченої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 06 лютого 2024 року у кримінальному провадженні №0000147, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 листопада 2019 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, уродженка села Малі Калетинці Білогірського району Хмельницької області, зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 137 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 06 лютого 2024 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 137 КК України, призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком один рік з позбавленням права займати посади, пов`язаними з викладанням фізичної культури, строком два роки.

Відповідно до статті 75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю один рік та покладено на неї на період іспитового строку обов`язки, згідно з частиною 1 статті 76 КК України.

Вирішено питання щодо речових доказів у порядку статті 100 КПК України.

Звільнено ОСОБА_6 від сплати процесуальних витрат. Ухвалено компенсувати витрати на проведення Київським НДІ СЕ експертизи № 6910/21-46 від 12 жовтня 2021 року вартістю 21966,08 грн за рахунок коштів державного бюджету України.

Відповідно до вироку суду, наказом директора Микласької гімназії від 30 серпня 2019 року № 13-к "Про розподіл педагогічного навантаження між вчителями гімназії на 2019-2020 навчальний рік" на вчителя зарубіжної літератури ОСОБА_6 було розподілено педагогічне навантаження з предмету "Фізична культура" серед учнів гімназії, у тому числі учнів 7-го класу.

ОСОБА_6 30 серпня 2019 року здійснила вибір модулів з фізичної культури на 2019-2020 навчальний рік, серед яких для учнів 7 класу обрала легку атлетику, футбол та баскетбол. Вказані модулі були затвердженні директором Микласької гімназії на підставі виданого ним наказу № 14-но від 30 серпня 2019 року.

ОСОБА_6 як вчитель фізичної культури Микласької гімназії у своїй діяльності, окрім посадової інструкції, затвердженої 30 серпня 2019 року наказом директора Микласької гімназії № 8, також керується Правилами безпеки під час проведення занять з фізичної культури і спорту в загальноосвітніх навчальних закладах, затверджених Наказом Міністерства освіти та науки України № 521 від 01 червня 2010 року, Положенням про організацію роботи з охорони праці та безпеки життєдіяльності учасників освітнього процесу в установах і закладах освіти, затвердженим Наказом Міністерства освіти та науки України № 1669 від 26 грудня 2017 року, відповідно до яких є відповідальною за збереження життя і здоров`я здобувачів освіти під час освітнього процесу.

18 вересня 2019 року відповідно до Робочого плану реалізації навчальної програми 7 клас 1 семестр, затвердженого директором Микласької гімназії ОСОБА_11 , ОСОБА_6 проводила урок фізичної культури в 7 класі на тему «Різновиди ходьби та бігу. Комплекс ЗРВ. Бігові та стрибкові вправи. Біг 30 м. Стрибки у довжину з розбігу способом «зігнувши ноги». Спеціальні вправи для метання. Метання малого м`яча на дальність з розбігу. Рухлива гра на увагу.»

Згідно з робочим планом це заняття мало проводитися на відкритому повітрі, однак через дощ вчитель ОСОБА_6 прийняла рішення про проведення уроку фізичної культури в спортивному залі. Під час заняття ОСОБА_6 , неналежно виконуючи свої професійні обов`язки щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх, внаслідок недбалого до них ставлення, легковажно розраховуючи на ненастання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, маючи при цьому обов`язок та можливість їх передбачити, вирішила провести з учнями вправу з гімнастики, що не передбачена програмою для 7 класу, а саме стрибок з гімнастичного коня з переворотом в повітрі та подальшим приземленням на ноги на мати (сальто).

Незважаючи на відсутність в учнів 7 класу навичок виконання такої вправи, ОСОБА_6 порушуючи п. 6.5. Посадової інструкції не навчила дітей безпечного прийому виконання вказаної вправи, не показала на власному прикладі порядок виконання даної вправи, не пересвідчилась у тому, що діти зрозуміли послідовність її виконання, а лише на словах та жестах пояснила суть її виконання, після чого надала команду виконувати вправу.

Крім цього, ОСОБА_6 , порушуючи вимоги п. 1.10 Правил безпеки під час проведення занять з фізичної культури і спорту у загальноосвітніх навчальних закладах, не провела для учнів 7 класу цільовий інструктаж з охорони праці та безпеки життєдіяльності під час уроку фізичної культури та безпосередньо під час виконання гімнастичних вправ.

Так, під час виконання вищевказаної вправи ученицею 7 класу ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , неналежно виконуючи свої професійні обов`язки щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх, внаслідок недбалого до них ставлення, легковажно розраховуючи на ненастання суспільно небезпечних наслідків своєї бездіяльності, хоча повинна була та могла їх передбачити, маючи реальну та об`єктивну можливість своєчасно запобігти травмуванню, не застосувала прийом страхування та не допомогла ОСОБА_12 , в результаті чого остання, стрибнувши з гімнастичного коня та здійснивши переворот в повітрі, впала спиною на мати, зазнала фізичного болю та отримала тілесні ушкодження у вигляді тупої закритої поєднаної травми грудного відділу хребта та лівої нирки з переломами тіл 10-го, 11-го та 12-го грудних хребців та забоєм лівої нирки, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Отже, суд визнав винною ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за частиною 1 статті 137 КК України, як таку що неналежно виконувала професійні обов`язки вчителя фізичної культури щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило істотну шкоду здоров`ю потерпілого.

Суд першої інстанції не погодився зі стороною обвинувачення в частині кваліфікації діяння обвинуваченої за ч.2 ст.137 КК України, а саме з тяжкістю спричинених наслідків, зазначивши, що сторона обвинувачення тяжкими наслідками вважає отримання потерпілою тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я, тоді як Кримінальним кодексом України не визначені критерії розподілу наслідків злочину, передбаченого ст. 137 КК України, які з них є істотною шкодою здоров`ю потерпілого, а які є тяжкими наслідками та керуючись конституційним принципом тлумачення усіх сумнівів доведеності вини на користь обвинуваченого, вважав що наслідком злочинного діяння ОСОБА_6 є спричинення істотної шкоди здоров`ю потерпілої, а не спричинення тяжких наслідків, змінивши правову кваліфікації діяння ОСОБА_6 з ч.2 ст.137 КК України на ч. 1 ст. 137 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Прокурор, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_6 , вважає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині кваліфікації дій та призначеного покарання у зв?язку з неправильним застосуванням закону України та істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства.

Прокурор просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 137 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права займати посади, пов`язані з викладанням фізичної культури строком на 2 роки. На підставі статті 75 КК України прокурор просить звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням та встановити іспитовий строк тривалістю 2 роки з покладенням обов?язків, передбачених статтею 76 КК України.

На думку прокурора, суд неправомірно перекваліфікував дії ОСОБА_6 з частини 2 на частину 1 статті 137 КК України, оскільки неправильно розтлумачив поняття істотна шкода здоров?ю, за завдання якої відповідальність передбачається частиною 1 статті 137 КК України, та інші тяжкі наслідки, що потребують кваліфікації за частиною 2 статті 137 КК України. Посилаючись на практику судів, прокурор вказує, що до інших тяжких наслідків слід відносити тілесні ушкодження середньої тяжкості або тяжкі, а також смерть потерпілого.

Тож, оскільки потерпілій були завдані тілесні ушкодження середньої тяжкості, тому сторона обвинувачення правильного кваліфікувала їх за частиною 2 статті 137 КК України.

Захисник просить скасувати ухвалений вирок та закрити кримінальне провадження на підставі абзацу 2 пункту 10 частини 1 статті 284 КПК України - слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані закрити кримінальне провадження також у разі, коли строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру.

На думку захисника, строк досудового розслідування, визначений статтею 219 КПК України в редакції, що була чинна на момент досудового розслідування, закінчився ще до повідомлення особі про підозру. При цьому ухвала слідчого судді Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22.04.2021 про продовження строку досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні на 12 місяців є незаконною, оскільки, враховуючи, що це кримінальне правопорушення є нетяжким, особі на той момент не було повідомлено про підозру та згідно з положеннями статті 219 КПК України, то суд міг постановити ухвалу про продовження строку лише на 6 місяців.

Посилаючись на статті 284, 314 КПК України та практику Верховного Суду, захисник зазначає, що суд зобов?язаний закрити кримінальне провадження у підготовчому засіданні на підставі пункту 10 частини 1 статті 284 КПК України.

Захисник наголошує, що суд першої інстанції не взяв до уваги аргументи сторони захисту щодо підстав для закриття кримінального провадження, зокрема під час розгляду заявленого у підготовчому засіданні клопотання сторони захисту стосовно заперечення проти ухвали слідчого судді Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22.04.2021.

Сторона захисту не погоджується з посиланням суду у вироку щодо відсутності підстав для закриття провадження на підставі абзаца 2 пункту 10 частини 1 статті 284 КПК України, оскільки цей абзац був виключений на підставі Закону України від 08 грудня 2023 року №3509-І. Підстави для закриття провадження виникли до ухвалення цього закону, а нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом?якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, на думку сторони захисту, проведення слідчих дій, прийняття процесуальних рішень та вручення ОСОБА_6 повідомлення про підозру здійснено поза межами строку досудового розслідування, що є незаконним, ОСОБА_6 не набула у законний спосіб статусу підозрюваної, а обвинувальний акт також є неправомірним.

Представник потерпілої просить скасувати вирок суду та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_6 винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 137 КК України, та призначити їй покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки з позбавленням права займати посади вчителя строком на 3 роки; стягнути з ОСОБА_6 процесуальні витрати по справі, серед яких витрати на проведення експертиз.

Потерпіла сторона не погоджується з висновком суду, що діяння обвинуваченої не спричинили для дитини тяжкі наслідки, тому суд безпідставно не застосував частину 2 статті 137 КК України. Поняття істотна шкода охоплює лише легкі тілесні ушкодження, у той час як тяжкі наслідки включають у себе тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Окрім того, потерпіла не погоджується з призначеним судом покаранням через його м?якість. Обвинувачена не розкаялася у скоєному, добровільно не відшкодувала заподіяну майнову та немайнову шкоду, під час досудового розслідування та суду давала нещирі показання і таким чином намагалася досягти незаконного закриття кримінального провадження щодо неї.

На думку представника потерпілої, суд безпідставно застосував положення частини 1 статті 119 КПК України та звільнив обвинувачену від процесуальних витрат.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник обвинуваченої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 заявив клопотання про звільнення обвинуваченої ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.137 КК України на підставі вимог ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження.

Обвинувачена ОСОБА_6 підтримала заявлене клопотання захисника та просила її звільнити від кримінальної відповідальності за частиною 2 статті 137 КК України на підставі вимог статті 49 КК України та закриття провадження.

Прокурор не заперечував проти задоволення вказаного клопотання, але після розгляду вимог апеляційної скарги прокурора та встановлення наявності в діях обвинуваченої ознак вчинення кримінального правопорушення, передбаченого саме ч.2 ст.137 КК України.

Потерпіла ОСОБА_9 та представник потерпілої ОСОБА_10 у судове засідання не з`явились, надавши клопотання про проведення засідання у їх відсутність, при цьому просили задовольнити їх апеляційну скаргу, заперечували проти задоволення клопотання захисника обвинуваченої про звільнення обвинуваченої ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі вимог ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності із закриттям кримінального провадження, посилаючись на ухилення обвинуваченої від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачену та її захисника, які підтримали подане клопотання про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності за частиною 2 статті 137 КК України, думки прокурора, обговоривши доводиподаного стороною захисту клопотання, колегія суддів вважає, що клопотання про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності підлягає задоволенню,з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Між тим, перед початком апеляційного розгляду захисник обвинуваченої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченої ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.137 КК України на підставі вимог ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження.

Відповідно до частини 4 статті 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

На підставі пункту 1 частини 2 статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до вимог статті 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Частиною 3 статті 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до частини 8 статті 284 КПК України закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 КПК України не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. Тоді кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Таким чином, в залежності від позиції підозрюваного чи обвинуваченого та за наявності підстав для закриття кримінального провадження вимоги процесуального закону передбачають альтернативні варіанти щодо розгляду питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

При цьому, згідно з усталеною практикою Верховного Суду, незалежно від визнання вини особа звільняється у зв`язку із закінченням строків давності від кримінальної відповідальності, а не від покарання, при наявності на це згоди особи (постанова ВС від 12.11.2019 року у справі №566/554/16-к, постанова ВС від 11.11.2020 року у справі №455/229/17, постанова від 26.03.2020 року у справі № 730/67/16-к, постанова ВС від 29 липня 2021 року у справі № 552/5595/18). ВС зазначив також, що передбачений законом (ст.49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.

Інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 137 КК України, відповідно до положень статті 12 КК України та санкції вказаної статті, за класифікацією відноситься до нетяжкого злочину.

Положеннями пункту 3 частини 1 статті 49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.

Початком перебігу строку давності є день, коли кримінальне правопорушення було вчинено. У даному випадку строк давності злочину слід обчислювати з дня вчинення 18 вересня 2019 року, відповідно до обвинувального акту та вироку суду.

Отже, апеляційним судом встановлено, що з дня вчинення обвинуваченою ОСОБА_6 кримінального правопорушення за частиною 2 статті 137 КК України минуло понад 5 років, тобто строк давності притягнення обвинуваченої до відповідальності, передбачений пунктом 3 частини 1 статті 49 КК України, сплив.

Водночас, згідно з ч.2 ст.49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

З огляду на усталену практику Верховного Суду, КК пов`язує зупинення строків давності не з постановами про зупинення слідства, а лише з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від слідства. Під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК України слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо) (постанова Верховного Суду України від 19 березня 2015 року №5-1кс15, постанова Верховного Суду від 19.06.2018 справа № 659/234/16-к).

При цьому, в матеріалах справи відсутні відомості щодо вчинення обвинуваченою іншого кримінального правопорушення, а також щодо ухилення останньої від органів досудового розслідування або суду, тому перебіг давності не зупинявся, підстав для застосування положень частини 3 статті 49 КК України немає.

Посилання потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 на ухилення обвинуваченої від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим відсутні підстави для звільнення обвинуваченої ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі вимог ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, є безпідставними та спростовуються матеріалами провадження, неявка обвинуваченої у судове засідання через хворобу підтверджена медичними довідками, ці обставини не можуть вважатися ухиленням обвинуваченої від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Згідно позиції, викладеної у постанові Об`єднаної палати ККС у складі Верховного Суду від 06.12.2021 у справі № 521/8873/18 суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок відповідно до положень статті 285 КПК роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності те, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчились строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою статтею 49 КК, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 КПК, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави.

При цьому за наявності клопотання особи про звільнення її від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК України, та за наявності підстав для звільнення від кримінальної відповідальності, суд зобов`язаний звільнити особу саме від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК України, тоді як за наявності вказаних підстав звільнення особи від покарання є порушенням вимог КПК України, що тягне за собою неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню.

В судовому засідання обвинувачена підтвердила розуміння зазначених норм матеріального та процесуального законів, підтримала подане захисником клопотання та просила суд скасувати вирок, а кримінальне провадження закрити, звільнивши її від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України.

Враховуючи наведене, колегією суддів не перевірялися доводи апеляційних скарг сторони обвинувачення щодо визнання ОСОБА_6 винною за ч.2 ст.137 КК України, оскільки це потребувало проведення апеляційного розгляду за суттю апеляцій, що суперечить вимогам статей 285-286 КПК України.

З урахуванням наведених обставин, що на момент апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції у цьому кримінальному провадженні закінчились строки давності притягнення до кримінальної відповідальності за частиною 2 статті 137 КК України, обвинувачена підтримала клопотанням про звільнення її від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 137 КК України, із закриттям кримінального провадження, колегія суддів вважає, що таке клопотання підлягає задоволенню, вирок суду першої інстанції скасуванню на підставі частини 1 статті 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, ОСОБА_6 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 137 КК України, із закриттям кримінального провадження.

Разом із тим, колегія суддів роз`яснює, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, а тому потерпіла не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної внаслідок злочину шкоди в порядку цивільного судочинства.

Окрім того, колегія суддів вважає за доцільне взяти до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12 вересня 2022 року у справі №203/241/17, згідно з яким, лише у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України процесуальні витрати понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, крім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає за необхідне віднести процесуальні витрати, пов`язані з залученням експертів, на рахунок держави.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 417 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про звільнення обвинуваченої ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.137 КК України на підставі вимог ст.49 КК України та закриття провадження, задовольнити.

Вирок Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 06 лютого 2024 року, яким ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 137 КК України, скасувати.

На підставі ч.1 ст.49 КК України звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинене нею кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 137 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України закрити кримінальне провадження №0000147, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 листопада 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 137 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2