Номер провадження: 11-кп/813/1812/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 08 травня 2024 року, у кримінальному провадженні №0000926, внесеному до ЄРДР 08.08.2022 року за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, із середньо-технічною освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину 2006 року народження, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нове кримінальне правопорушення та виконає покладені на нього згідно п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України обов`язки.

Також вироком вирішено долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що достовірно знаючи про те, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ХІ введено воєнний стан на всій території України, дію якого неодноразово продовжено та який діяв на момент скоєння злочину і діє до теперішнього часу, ОСОБА_7 08.08.2022 року, приблизно о 13 годині 35 хвилин, перебуваючи у приміщенні торгової зали супермаркету «Сільпо», розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 51, побачив на поверхні однієї з холодильних камер мобільний телефон марки «Redmi Notel 1 64Gb» блакитного кольору, imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , у прозорому силіконовому чохлі, який залишений його власником під час виконання робочих обов`язків та у останнього виник умисел на таємне викрадення цього майна, що належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, у вказаний день та час, ОСОБА_7 , реалізуючи свій умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переконавшись, що його дії є непомітними для власника майна, працівників та відвідувачів магазину, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, шляхом вільного доступу, підійшов до холодильної камери, на поверхні якої лежав мобільний телефон марки Redmi Notel 1 64Gb» блакитного кольору, imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 у прозорому силіконовому чохлі, вартістю 7 999 гривень, який належить ОСОБА_9 , взяв його з поверхні холодильної камери та пішов з ним з приміщення супермаркету «Сільпо», що по АДРЕСА_3 .

Заволодівши вказаним мобільним телефоном, ОСОБА_7 залишив місце вчинення кримінального правопорушення, отримавши реальну можливість розпорядитись ним на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 7 999 гривень.

Вимоги апеляційної скарги.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій зазначає, що оскаржуваний вирок є незаконним, необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню, та зауважує наступне:

- винуватість ОСОБА_7 не доведена поза розумним сумнівом. Суд першої інстанції не навів жодних доказів щодо наявності у обвинуваченого умислу та мотиву;

- суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 17 КПК України, за наявності неспростованих обставин, що підтверджували версію сторони захисту, надав перевагу версії сторони обвинувачення. Так, обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, мобільний телефон з вітрини холодильної камери, яка розташована в торгівельному залі приміщення супермаркету «Сільпо», взяв з метою повернення телефона власнику, так як вважав, що його загубив хтось з покупців. Оскільки, розташована у торгівельному залі вітрина холодильної камери не є робочим місцем і поблизу не було людей, одягнутих у форму працівників магазину. У свою чергу, ОСОБА_7 розраховував, що власник зателефонує на телефон і він зможе домовитись про його повернення власнику. Разом з тим, оскільки телефон розрядився, а після його підзарядки ОСОБА_7 побачив, що не зможе його увімкнути, самостійно звернувся до поліції 08.08.2024 року о 18 годині 25 хвилин, а відомості за фактом крадіжки внесенні до ЄРДР ,у той же день о 19 годині 23 хвилині;

- вартість викраденого майна встановлено видатковою накладною від 01.08.2022 року, яка не містить відповідних реквізитів бухгалтерського документа;

- оскаржуваний вирок не містить формулювання обвинувачення, яке висунуто ОСОБА_7 та викладене в обвинувальному акті;

На підставі викладеного захисник просить скасувати оскаржуваний вирок та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України (не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати).

Крім того, під час апеляційного розгляду захисник просить повторно дослідити: витяг з журналу реєстрації відвідувачів та витяг з ЄРДР, накладну щодо придбання та вартості мобільного терміналу, заяву потерпілої про розгляд справи за її відсутності, відеозапис з камери спостереження.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених в ній, просили її задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, посилаючись на її необґрунтованість, вирок суду першої інстанції просила залишити без змін, а в задоволенні скарги відмовити.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції зважає на усталену практику суду касаційної інстанції, викладену зокрема у постанові ККС ВС від 05 жовтня 2021 року у справі № 589/5015/19, відповідно до якої суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Сам апелянт визначає те коло питань, які є предметом перевірки апеляційного суду.

Таким чином, процесуальні вимоги сторін відіграють роль орієнтиру, показуючи, з якими частинами судового рішення учасник судового провадження не погоджується, та зобов`язують апеляційну інстанцію надати мотивовані відповіді на доводи апеляційної скарги.

В постанові ККС ВС від 14 вересня 2021 року у справі № 439/877/16-к, касаційний суд зазначив, що обов`язковою умовою для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, установлених під час кримінального провадження, є неповнота їх дослідження або наявність певних порушень у ході їх дослідження. При цьому незгода з оцінкою певних конкретних доказів не є підставою для їх повторного дослідження.

Враховуючи, що захисник у судовому засіданні апеляційного суду не підтримав заявлене в апеляційній скарзі клопотання про повторне дослідження доказів, тому апеляційним судом не здійснювалось повторне дослідження доказів.

У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону суд першої інстанції виконав у повній мірі.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК України, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у його вчиненні, що підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та ретельно дослідженими судом наступними доказами.

Відповідно до положень статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно статей 85 та 86 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.ч.1,4 ст.95 КПК України показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 та п.3 ч.2 ст.99 КПК України, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати, зокрема, складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії.

Так, під час розгляду справи судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні не визнав, вказавши, що у торгівельній залі він підійшов до холодильної камери з продуктами, де побачив на її поверхні мобільний телефон, зрозумів, що хтось його залишив та взяв його щоб повернути власнику, який міг йому зателефонувати або самостійно здійснити виклик з найденого телефону. При цьому зазначив, що не побачив, щоб хтось шукав телефон, також не бачив поруч працівників магазину або інших осіб, які були би вдягнуті в уніформу. До працівників магазину - охоронців, касирів та інших не звертався, оскільки вважав, що вони можуть привласнити знайдений телефон та не повернути його власнику, та хотів самостійно повернути телефон та зробити приємне його власнику. В подальшому виконав свій обов`язок та добровільно видав працівникам поліції знайдений телефон в той же день.

Диспозицією ст. 185 КК визначено, що відповідальність за вказаною статтею настає за таємне викрадення чужого майна. Таємним визнається таке викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілих чи інших осіб.

Для наявності суб`єктивної сторони таємного викрадення чужого майна має бути встановлено, що особа діяла з прямим умислом, усвідомлюючи, що посягає на чужу власність, на яку він не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає спричинити таку шкоду.

Відповідно до ст. 24 КК, прямий умисел має місце тоді, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Таким чином, прямий умисел характеризується трьома ознаками: 1) усвідомленням суспільної небезпеки діяння; 2) передбаченням суспільно небезпечних наслідків цього діяння; 3) бажанням настання передбачуваних наслідків.

Змістом умислу винного при крадіжці охоплюється його переконаність у тому, що викрадення ним майна здійснюється таємно від потерпілого або очевидців, за відсутності сторонніх осіб. Обов`язковою ознакою крадіжки є корисливий мотив - спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корислива мета - збагатитися самому, або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний.

Суспільна небезпечність даного кримінального правопорушення полягає в тому, що він порушує право громадян на власність та полягає у протиправному безоплатному вилученні чужого майна і оберненні його на користь винної особи, що завдає шкоди власникові.

Корисливий мотив, як обов`язкова ознака, при вчинені кримінальних правопорушень проти власності полягає в прагненні винного протиправно обернути чуже майно на свою користь.

Таким чином, із суб`єктивної сторони таємне викрадення чужого майна полягає в наявності лише прямого умислу, де винна особа усвідомлює, що протиправно безоплатно вилучає чуже майна і обертає його на свою користь, чим завдає шкоди власникові.

Відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінального правопорушення від 08.08.2022 року, ОСОБА_9 просила вжити заходи до невідомої особи, яка 08.08.2022 року о 13.30-13.40 год. у торгівельній залі магазину «Сільпо» по вул. Генерала Петрова викрала її мобільний телефон «Redmi Note 11 64Gb» блакитного кольору, imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 .

Вказана заява стала підставою для внесення 08.08.2022 року відповідних відомостей до ЄРДР за №0000926 та початку досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні.

Про те, що мобільний телефон «Redmi Note 11 64Gb» блакитного кольору, imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , належить потерпілій ОСОБА_9 свідчать дані наданих останньою фотокопій коробки телефону із зображенням ідентифікаційних номерів imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , а також видаткової накладної від 01.08.2022 року.

Саме той мобільний телефон марки «Redmi Note 11 64Gb» блакитного кольору, imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , про який потерпіла вказала при зверненні в поліцію 08.08.2022 року, був добровільно виданий слідчому у присутності понятих ОСОБА_7 , що вбачається із протоколу добровільно наданих предметів від 08.08.2022 року, у період з 20.57 до 21.05.годин.

Крім того, свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що він працює старшим зміни охорони у супермаркеті «Сільпо» по вул. Г. Петрова в м. Одеса та має обов`язки дивитися відеокамери, слідкувати за відвідувачами. Пам`ятає, як потерпіла ОСОБА_9 08.08.2022 року повідомила йому, що зник її мобільний телефон, який вона залишила на морозильній камері у молочному відділі. Переглянувши відеозапис він побачив, що в секторі морозива на морозильній камері на склі лежав мобільний телефон. Також на відеозапису зафіксовано момент, коли чоловік забирав телефон з морозильної камери. На відео не було видно, щоб цей чоловік до когось у магазині звертався. Потерпіла особисто звернулася до нього з питання втрати телефона та надалі зателефонувала до поліції про крадіжку телефону, перебуваючи у магазині.

При встановлені наявності чи відсутності прямого умислу апеляційний суд виходить з об`єктивних даних, встановлених судом першої інстанції.

Так, обставини вчинення крадіжки обвинуваченим ОСОБА_7 були зафіксовані на відеозаписах з камер відеоспостереження магазину. Про те, що на вказаних відеозаписах з зафіксований саме обвинувачений ОСОБА_7 , підтверджено останнім у судовому засіданні суду першої інстанції. Відповідно до відеозаписів камер зовнішнього відеоспостереження у торгівельній залі супермаркету «Сільпо» за адресою м. Одеса, вул. Г. Петрова, 51 за 08.08.2022 року зафіксовано, що у торгівельній залі супермаркету «Сільпо» о 13 годині 33 хвилин жінка біля морозильної камери з продуктами харчування, на поверхні якої лежить мобільний телефон, далі жінка йде від цієї камери та видаляється, в цей час ОСОБА_7 пересувається також по цій торгівельній залі біля морозильної камери, спостерігає за жінкою та підходить до камери, на поверхні якої лежить мобільний телефон, відкриває камеру, бере продукти харчування, закриває камеру, подивився в бік іншого покупця, ставить на поверхню камери кошик з продуктами біля мобільного телефону, знову відкриває камеру, бере продукти, кладе продукти до кошику, озирається та забирає телефон з поверхні камери правою рукою, далі праву руку разом із телефоном опускає у середину холодильної камери, достає товар разом із мобільним телефоном, тримаючи телефон правою рукою, зачинив холодильну камеру о 13 годині 34 хвилин 57 секунд. Далі, о 13 годині 35 хвилин, тримаючи мобільний телефон правою рукою ОСОБА_7 , підійшов до іншої холодильної камери, відчинив її цією рукою та дістав товар, зачинив камеру та пішов далі по торгівельній залі. О 13 годині 36 хвилин ОСОБА_7 пройшов на касову зону супермаркету, тримаючи в руці мобільний телефон, здійснив розрахунок за товар та вийшов з приміщення магазину о 13 годині 42 хвилині.

На думку апеляційного суду, вказані обставини безсумнівно вказують на те, що обвинувачений ОСОБА_7 діяв з прямим умислом на заволодіння мобільним телефоном потерпілої, адже обвинувачений бачить як біля морозильної камери, на поверхні якої лежить мобільний телефон, стоїть молода жінка, яка потім йде з цього місця. Після того, як жінка покинула вказане місце, ОСОБА_7 підходить до телефону, не вживає заходів для звертання уваги оточуючих щодо виявленого мобільного телефону та не бере його одразу у руки, а озирається по сторонам, тобто, пересвідчується, що за ним ніхто не спостерігає, та, починає виконувати наступні дії - відкриває морозильну камеру, бере товар, ставить поруч із телефоном кошик для товару, потім бере телефон правою рукою та опускає її у морозильну камеру, разом із телефоном, у подальшому достає товар разом із мобільним телефоном, зачиняє морозильну камеру та іде торгівельною залою, тримаючи телефон у своїй руці.

Позиція обвинуваченого ОСОБА_7 , який стверджував, що він забрав мобільний телефон, щоб повернути його потерпілій, не знайшла свого підтвердження будь-якими об`єктивними даними під час судового та апеляційного розгляду даного кримінального провадження, оскільки, обвинувачений не вжив заходів для цього у приміщенні магазину, зокрема, не звертався до працівників або адміністрації магазину, інших відвідувачів магазину, та не здійснив виклик поліції, а пішов з ним з місця події. При цьому, обвинувачений не вжив жодних активних заходів щодо повернення телефону, тоді як потерпіла вживала активних дій щодо його пошуку.

Крім того, показання обвинуваченого про те, що він, начебто, прийшов добровільно до органів поліції з метою повернення знахідки, повністю спростовуються відомостями з журналу обліку доставлених, відвідувачів та запрошених в приміщення відділу поліції № 1 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області, відповідно до яких, підстава перебування ОСОБА_7 у відділку поліції 08.08.2022 року визначена, як запрошено, тобто виклик.

До того ж, з огляду на часові проміжки та череду подій, а саме: о 13 годині 35 хвилин ОСОБА_7 вилучає мобільний телефон потерпілої; о 15 годині 01 хвилині потерпіла телефонує на лінію 102 щодо крадіжки її телефона; о 17 годині слідчим здійснюється огляд місця події; о 18 годині 25 хвилин ОСОБА_7 був запрошений співробітниками поліції, а о 20 годині 57 хвилин ОСОБА_7 видав працівникам поліції мобільний телефон потерпілої, тобто коли вже розпочато кримінальне провадження за заявою потерпілої, версію обвинуваченого апеляційний суд пов`язує з обраною ним позицією захисту з метою уникнути покарання за вчинений злочин, оскільки його дії чітко свідчать про те, що він, скориставшись ситуацією, таємно викрав телефон потерпілої.

Щодо доводів апеляційної скарги, що вартість викраденого майна встановлено видатковою накладною від 01.08.2022 року, яка не містить відповідних реквізитів бухгалтерського документа, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч.1, п.3 ч.2 ст. 56 КПК України потерпілий має право подавати докази на підтвердження своєї заяви.

Згідно п. 6 ч.2 ст. 242 УПК України якщо потерпілий не може визначити розмір збитків та не надав документ, що підтверджує розмір такої шкоди, тоді для визначення розміру матеріальних збитків слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи.

Доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК).

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК).

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (стаття 86 КПК).

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК). У частині 2 цієї статті (у редакції на час інкримінованих подій) наведені виключні обставини, через які Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод.

Частиною першою статті 87 КПК передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

На підставі викладеного апеляційний суд вважає, що відчутні підстави для визнання недопустимим доказам наданих потерпілою доказів на підтвердження вартості викраденого майна, а саме видаткової накладної від 01.08.2022 року, виданої ТОВ «АНКОЗ».

Отже, аналіз вищезазначених доказів, наданих стороною обвинувачення, дає підстави суду дійти висновку, що кожний доказ сторони обвинувачення є належним, допустимим та достовірним. У сукупності всі вищезазначені докази сторони обвинувачення є взаємопов`язаними та достатніми для висновку про те, що саме ОСОБА_7 поза розумним сумнівом 08.08.2022 року вчинив таємне викрадення чужого майна. Вказані докази сторони обвинувачення поза розумним сумнівом повністю спростовують висунуту обвинуваченим версію про те, що телефон потерпілої він не викрадав, а знайшов його та взяв для збереження і для його подальшого повернення. Поза розумним сумнівом у даному кримінальному провадженні доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції при призначені міри покарання враховані всі вимоги кримінального закону та положень судової практики: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, а також конкретні обставини справи.

За вказаних вище підстав, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також попередження нових злочинів та підстав для пом`якшення покарання, не вбачає.

Колегія суддів вважає таке рішення суду першої інстанції справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, таким, що відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин колегія суддів вважає, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування та задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 08 травня 2024 року, у кримінальному провадженні №0000926, внесеному до ЄРДР 08.08.2022 року, щодо ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4