УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року

м. Київ

Справа № 446/461/23

Провадження № 51-2693 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 31 жовтня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Солодирі Володарськ-Волинського району Житомирської області,мешканця АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 31 жовтня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, та призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 80 годин. Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_4 , будучи батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , грубо порушуючи вимоги ст. 51 Конституції України, глави 15 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якими батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття та забезпечувати інтереси дітей, достовірно знаючи, що згідно з виконавчим листом, виданим 15.12.2017 Залізничним районним судом м. Львова (справа № 462/5414/17), на підставі якого заступником начальника Кам`янка-Бузького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 19.08.2022 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1, він зобов`язаний сплачувати на користь ОСОБА_6 аліменти (кошти) на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1000 грн, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до її повноліття, починаючи з 16.11.2017, маючи змогу отримувати стабільний заробіток та сплачувати аліменти, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від сплати аліментів, умисно, злісно ухилився від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , допустивши заборгованість зі сплати аліментів станом на 03.03.2023 на загальну суму 67 877, 50 грн, що сукупно перевищує суму виплат за три місяці відповідних платежів.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок районного суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно не звільнив його від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 45 КК України та не закрив кримінальне провадження.

Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що були долучені докази погашення заборгованості по аліментах, а також були зазначені причини несплати аліментів, що підтверджувались медичними довідками про його стан здоров`я.

Зазначає, що суд першої інстанції вказав на його щире каяття, погашення заборгованості, але ці факти не взяв до уваги при призначенні покарання.

Вважає, що докази, долучені стороною обвинувачення, а саме інформація, надана Кам`янка-Бузькою ЦРЛ від 06.02.2023, є недопустимим доказом, оскільки отримана незаконним шляхом в силу п. 2 ч. 1 ст. 162 КПК України.

Зазначає, що докази, отримані від Управління соціального захисту населення Львівської РДА від 06.03.2023, які підтверджують відсутність його перебування на обліку як отримувача державної соціальної допомоги особам з інвалідністю, не можуть слугувати об`єктивним та незаперечним доказом його працездатності на період нарахування заборгованості за несплату аліментів.

Стверджує, що суд апеляційної інстанції формально розглянув подану на вирок місцевого суду апеляційну скаргу, належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги захисника, тому вбачає, що ухвала Львівського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року не відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів вбачає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Зі змісту ухвали Львівського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року вбачається, що доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 за змістом здебільшого є аналогічними доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , поданої в інтересах ОСОБА_4 .

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, поклав в основу вироку зібрані у встановленому законом порядку та досліджені у судовому засіданні докази.

Зокрема суд безпосередньо дослідив показання самого обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що він дійсно перебував у шлюбі з ОСОБА_6 і від цього шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також він знав про наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів, однак не сплачував такі аліменти на утримання своєї дочки, оскільки вважав що матері дитини кошти не потрібні, а їй насправді потрібно лише позбавити його батьківських прав. Вказував, що погасив вже більшу частину боргу і має намір погасити повністю. Також пояснював, що він хоч і хворіє на болі в спині, але до лікаря не звертався, також не шукав роботи у центрі зайнятості, а в основному жив за рахунок батьків та домашнього господарства, інших осіб на утриманні не мав.

Також зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17.02.2022 було видано виконавчий лист про стягнення аліментів, й 19.08.2022 було відкрито виконавче провадження стосовно ОСОБА_4 .

Згідно з розрахунком заборгованості по аліментах ОСОБА_4 встановлено, що станом на 03.03.2023 загальна сума заборгованості становила 67 877,50 грн, яка утворилася за період більший як за три місяці сумарно.

Судом було встановлено, що у ОСОБА_4 не було поважних причин не виконувати такого обов`язку як сплата аліментів, зокрема хвороби чи інших об`єктивних перешкод.

В якості одного з доказів цього судом було взято до уваги дані, отримані з Управління соціального захисту населення Львівської РДА від 06.03.2023, які підтверджують відсутність перебування ОСОБА_4 на обліку як отримувача державної соціальної допомоги особам з інвалідністю, що не суперечить положенням КПК України.

Оцінивши вказані вище та інші докази, покладені в основу вироку, з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст.164 КК України.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_4 та обґрунтовано вказав, що висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, за обставин, викладених у вироку, ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та досліджених у судовому засіданні доказах.

Стосовно доводів засудженого про те, що суд мав звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 45 КК України й закрити кримінальне провадження, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

За змістом ст. 45 КК України особа, яка вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона після вчинення кримінального правопорушення щиро покаялася, активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення і повністю відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Таким чином, звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям можливе за наявності передумови - вчинення особою вперше кримінального проступку або необережного нетяжкого злочину, крім кримінальних правопорушень щодо яких встановлено застереження в законі; а також підстави - дійового каяття, яке полягає у щирому розкаянні особи у вчиненому кримінальному правопорушенні, активному сприянні нею у розкритті цього кримінального правопорушення та повному відшкодуванні завданих збитків або усуненні заподіяної шкоди.

Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи апеляційної скарги щодо можливості застосування до ОСОБА_4 вимог ст. 45 КК України, вказав, що станом на день розгляду справи в суді апеляційної інстанції несплачений залишок заборгованості по аліментам становить 6 991 грн, тому відсутні всі передбачені положеннями ст. 45 КК України підстави для звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності.

При цьому, стверджуючи у касаційній скарзі, що заборгованість по аліментам все ж була погашена, ОСОБА_4 не надає у якості додатків до касаційної скарги жодних документів, якими б підтверджувався факт погашення такої заборгованості на час розгляду справи апеляційним судом.

Також не вбачаються обґрунтованими й доводи засудженого ОСОБА_4 про недопустимість як доказу листа Кам`янка-Бузькою ЦРЛ від 06.02.2023, відповідно до якого ОСОБА_4 у період з січня по березень 2023 року не перебував на стаціонарному лікуванні, оскільки він, на думку засудженого, отриманий незаконним шляхом усупереч положенням п. 2 ч. 1 ст. 162, ст. 159 КПК України.

За змістом вироку місцевого суду зазначений лист не містить охоронюваної законом таємниці, у тому числі і інформації, що становить лікарську таємницю, тому посилання на положення цієї статті є необґрунтованим.

При цьому положеннями ч. 2 ст. 93 КПК України передбачено різні порядки збирання доказів, зокрема сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для визнання вказаного вище доказу недопустимим.

Крім цього, як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. ст. 50, 65 КК України, дані про особу винного,який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд врахував щире каяття та часткове добровільне відшкодування завданого збитку,й відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Суд першої інстанції, проаналізувавши та надавши оцінку указаним обставинам, призначив ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 164 КК України в межах санкції цієї частини зазначеної статті КК України.

Колегія суддів убачає, що покарання ОСОБА_4 призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, відповідає вимогам ст. 65 КК України, принципам індивідуалізації та справедливості покарання.

Львівський апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 й обґрунтовано залишив її без задоволення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Переконливих доводів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 31 жовтня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3