Справа №588/587/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/530/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження
УХВАЛА

Іменем України

18 вересня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 588/587/20 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06.07.2023, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, оскільки суд безпідставно визнав допустимим доказом відеозапис, досліджені в суді докази тільки підтверджують невинуватість ОСОБА_10 , обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК.

Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06.07.2023 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, і йому призначене покарання у виді обмеження волі строком 1 рік 6 місяців.

Згідно вироку, 30.11.2019 близько 02:42 ОСОБА_10 , знаходячись біля вхідних дверей у приміщенні кафе-бару «Біле вітрило» по АДРЕСА_2 , у ході словесної сварки наніс ОСОБА_12 два удари кулаком правої руки та один удар кулаком лівої руки в область обличчя, а також один удар взутою лівою ногою по правій нозі в область колінного суглобу, чим спричинив йому тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Апеляційний розгляд справи згідно положень ст. 111, 405 КПК призначався на 24.01.2024 (від захисника надійшло клопотання про відкладення апеляційного розгляду у зв`язку з хворобою ОСОБА_10 та зайнятістю захисника в іншому судового засіданні), 29.03.2024 (від захисника надійшло клопотання про відкладення апеляційного розгляду у зв`язку з хворобою ОСОБА_10 ), 26.06.2024 (від обвинуваченого та захисника надійшло клопотання про відкладення апеляційного розгляду у зв`язку з різким погіршенням стану здоров`я останнього), 31.07.2024 (від захисника надійшло клопотання про відкладення апеляційного розгляду у зв`язку із зайнятістю захисника в іншому судового засіданні та не отримання ОСОБА_10 виклику до суду).

Будучи належним чином повідомлені про час і місце апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник в судове засідання 18.09.2024 до апеляційного суду не прибули, при цьому жодних клопотань від них не надходило.

Відповідно ч. 1, 4 ст. 405 КПК, апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою; неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття; якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у § 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р, «не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції і переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати § 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). «Роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними» (п. 28 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04; рішення від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України») і «запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у процесі є завданням саме державних органів» (п. 24 рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», заява № 26976/06). «Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», заява № 36655/02; рішення від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France), заява № 30979/96).

У іншому своєму рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що «заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання».

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд у відсутності ОСОБА_10 , оскільки це не суперечить положенням ст. 405 КПК. Обвинуваченому було надано більш ніж достатньо можливостей реалізувати своє право на доступ до суду, брати участь в апеляційному розгляді, так як судові засідання призначалися достатню кількість разів протягом тривалого періоду часу, причиною відкладення яких були виключно заяви сторони захисту.

Крім того, обвинувачений своєї правової позиції в будь-який доступний спосіб не висловив, скористатися можливістю проведення судового засідання в режимі відеоконференції бажання не виявив (у разі неможливості прибути безпосередньо до апеляційного суду), а відтак такі дії неодмінно перешкоджають справедливому розгляду справи протягом розумного строку та спрямовані на свідоме затягування судового процесу, що є проявом зловживання процесуальним правом.

Неявка обвинуваченого за неведених вище обставин не є перешкодою для розгляду справи згідно ст. 405 КПК, враховуючи те, що участь останнього не є обов`язковою (ч. 4 ст. 401 КПК), а необґрунтоване зволікання з боку суду у розгляді справи є неприпустимим, оскільки зводиться нанівець легітимна мета завдань кримінального провадження (правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням ст. 2 КПК) та унеможливлення існування розумної пропорційності між використаними судом засобами та поставленою метою

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 та представника потерпілого ОСОБА_9 , які заперечили проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про невинуватість ОСОБА_10 , то вони є безпідставними і задоволенню не підлягають, оскільки на підтвердження визнаного доведеним обвинувачення суд першої інстанції у вироку послався на належні, допустимі та достовірні докази, які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_10 ,

Так, розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції визнав доведеним та кваліфікував дії останнього як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Зокрема, потерпілий ОСОБА_12 надав показання, згідно яких у день події між ним та ОСОБА_10 виник конфлікт, у ході якого обвинувачений почав наносити йому удари руками, а потім наніс удар лівою ногою в область правого коліна. Через нанесений удар потерпілий відчув різкий біль та впав. У цей час обвинувачений намагався схопити його за шию. Після падіння потерпілий намагався підвестись, але не зміг.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що бачив бійку між обвинуваченим та потерпілим. Вони махали кулаками, тягалися за одяг. Він став між ними, щоб припинити бійку. Потерпілий ОСОБА_12 опинився на підлозі. При падінні потерпілий не контактував із ним пошкодженою ногою. Удару по його нозі з боку обвинуваченого він не бачив. Потім він підняв потерпілого та вивів на вулицю. Допомагав йому йти, бо той не ставав на ногу. До цього у нього проблем із пересуванням не було.

Свідок ОСОБА_14 пояснив, що самої бійки між обвинуваченим і потерпілим він не спостерігав, а бачив тільки як потерпілий лежав на правому боці. Біля нього був обвинувачений та ОСОБА_13 . Вони допомогли потерпілому піднятись з підлоги та вивели його на двір. Той кульгав на ногу і не міг самостійно пресуватись, хоча до цієї події у нього не було будь-яких проблем із пересуванням.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що потерпілий не скаржився на проблеми з ногою до вказаної події.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що ініціатором конфлікту був потерпілий. Потім сварка переросла у бійку. Обвинувачений вдарив потерпілого кулаком у обличчя, вимагав вийти на вулицю та витягував потерпілого до дверей. Бачила як потерпілий впав біля виходу, а коли товариш його піднімав, він відповів, що не може стати на ногу. Удару по нозі вона не бачила. Потерпілий впав від тичка ногою.

Крім того, суд першої інстанції поклав в основу вироку й інші докази:

- протокол огляду місця події від 02.12.2019;

- DVD-R диск та протокол огляду відеозапису на носії інформації з додатками від 13.12.2019, з яких установлено, що чоловік в светрі темного кольору, який схожий на ОСОБА_10 , стоїть так, що в нього по ліву руку знаходиться інший чоловік в светрі світлого кольору, який схожий на ОСОБА_12 . Чоловік в светрі темного кольору, який схожий на ОСОБА_10 , кулаком правої руки наносить два удари іншому чоловіку, схожому на ОСОБА_12 в область обличчя. Чоловік у светрі темного кольору, який схожий на ОСОБА_10 , наносить ще один удар чоловіку схожому на ОСОБА_12 кулаком лівої руки в область обличчя. В цей момент сутичку намагається зупинити чоловік, який сидів за столиком з правого боку від входу, який схожий на ОСОБА_13 . Чоловік схожий на ОСОБА_12 намагається захищатись. Чоловік схожий на ОСОБА_13 , який зупиняє сутичку проходить між чоловіком схожим на ОСОБА_12 та чоловіком в светрі темного кольору, який схожий на ОСОБА_10 , чим збільшує дистанцію між ними. Чоловік в светрі темного кольору, який схожий на ОСОБА_10 підіймає ліву ногу та наносить один удар ногою чоловіку схожому на ОСОБА_12 в область нижніх кінцівок. При цьому чоловік в светрі темного кольору, який схожий на ОСОБА_10 , стояв з правого боку, по праву руку від чоловіка схожого на ОСОБА_12 . Потім чоловік в светрі темного кольору, який схожий на ОСОБА_10 , заходить за спину чоловіка схожого на ОСОБА_12 та хватає останнього за шию лівою рукою від чого він падає на підлогу;

- висновок судово-медичної експертизи № 38 від 26.02.2020, згідно якого у ОСОБА_12 маються тілесні ушкодження: травма правого колінного суглоба, кіста переднього рога латерального меніску, розрив переднього рога латерального меніску з розповсюдженням на нижню суглобну поверхню. Повний розрив передньої хрестоподібної зв`язки, повний розрив медіальної колатеральної зв`язки. Субкортикальний трабекулярний імпресійний перелом зовнішнього виростка стегнової кістки, ділянка контузії дорсальних відділів зовнішнього виростка великогомілкової кістки. Синовііт правого колінного суглоба. Кіста Бейкера. Параартикульрний набряк м`яких тканин». Дані тілесні ушкодження по тривалості розладу здоров`я кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості, так як мають тривалий розлад здоров`я. Тілесні ушкодження утворилися внаслідок ударної дії тупих предметів та могли утворитися внаслідок удару взутою ногою по зовнішній стороні правої ноги, в область колінного суглобу;

- протокол проведення слідчого експерименту від 05.02.2020 за участю потерпілого ОСОБА_12 із фототаблицею до нього, під час якого потерпілий продемонстрував механізм заподіяння йому обвинуваченим тілесних ушкоджень;

- висновок судово-медичної експертизи № 44 від 05.03.2020, згідно якого механізм спричинення тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого, може відповідати механізму, показаному ним під час проведення слідчого експерименту, а саме внаслідок одного удару взутою лівою ногою (підошвою взуття) в зовнішню поверхню правого колінного суглобу;

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.

Наводячи докази на підтвердження встановлених обставин, суд першої інстанції, як того і передбачають положення ст. 374 КПК, надав належну оцінку запереченням сторони захисту на пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення, зокрема щодо недопустимості як доказу відеозапису з камери спостереження бару « ОСОБА_17 ».

Зокрема, свідок ОСОБА_18 пояснив, що приміщення бар « ІНФОРМАЦІЯ_2 » належить особисто йому, а донька його використовує для підприємницької діяльності. Технічне обладнання, що фіксує на відео обстановку, також належить йому. Він не пам`ятає, чи надавав особисто дозвіл на копіювання відео файлів із жорсткого диску про обставини вказаної події, хоча доступ до цього обладнання має тільки він. Він не дозволяє скачувати файли із жорсткого диску безпосередньо на флеш носій, а дозволяє поліцейським знімати відео з монітору комп`ютера із власних пристроїв.

Свідок ОСОБА_19 пояснила, що вона утримує бар «Біле Вітрило». Технічне обладнання, що фіксує на відео обстановку в приміщенні бару належить її батькові і саме він має доступ до нього. Вона не пам`ятає чи давала дозвіл на вилучення запису із пристрою. Оглянувши відповідь на запит впізнала власний підпис, проте не згадала про подію. Не виключила, що зображення із камер відеоспостереження могло бути зафіксоване слідчим на його мобільний телефон. Ні до неї, ні до її батька будь-якого тиску з приводу вилучення відео не було.

Свідок ОСОБА_20 повідомив, що перебував на посаді слідчого Тростянецького ВП Охтирського ВП ГУНП України в Сумській області. Згідно його запиту ОСОБА_19 допустила його монітору, на який були відтворені записи з камер спостереження. Оскільки дозволу завантажити файл на флеш носій йому надано не було, він здійснив відеозапис на камеру власного мобільного телефону, а згодом відкопіював його на

ОСОБА_21 листа слідчого ОСОБА_20 № 13037/68-2019 від 01.12.2019 вбачається, що у зв`язку із розслідуванням кримінального провадження ним здійснено запит до ФОП ОСОБА_19 про надання відеозаписів з камер спостереження по АДРЕСА_2 , а згідно листа ФОП ОСОБА_19 на вказаний запит направлено оптичний DVD-R диск із записом камер спостереження бару « ОСОБА_17 ».

Відповідно приписів ч. 1, 2 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ч. 1, 3 ст. 99 КПК визначено, що документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

Варто зазначити, що ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. У випадку зберігання електронного документа на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа (постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29.03.2021 у справі № 554/5090/16-к).

З наведених вище доказів дійсно вбачаються розбіжності щодо обставин отримання відеозапису з камер спостереження, а саме, згідно показань слідчого він отримав відеозапис шляхом здійснення запису на свій мобільний телефон відтворення цього відеозапису, що також вбачається з показань свідків, а згідно відповіді на запит слідчому був наданий DVD-R диск.

Разом з тим, встановлені обставини на переконання колегії суддів, у цьому випадку, не призвели до тих істотних порушень вимог процесуального закону, що могли вплинути на конвенційні або конституційні права обвинуваченого, або ж якимось чином обмежило в можливостях їх ефективного використання, оскільки відеозапис з камер відеоспостереження отриманий у його володільця слідчим на письмовий запит, що передбачено ст. 93 КПК, свідок ОСОБА_19 не заперечила того, що надала слідчому можливість отримати відеозапис та підтвердила, що підпис у відповіді на запит слідчого належить їй, отриманий відеозапис слідчий долучив до матеріалів кримінального провадження, а сторона захисту фактично не заперечувала зафіксовані на відеозаписах обставини, тому відсутні підстави вважати, що в матеріалах кримінального провадження наявний інший відеозапис, ніж той, що був зафіксований на камеру спостереження. При цьому слід враховувати, що отримання тимчасового доступу до речей, документів і, за наявності підстав для того, розпорядження про надання можливості вилучення речей і документів, обумовлене, за приписами ст. 163 КПК, необхідністю доведення стороною кримінального провадження наявності достатніх підстав вважати, що без такого доступу та вилучення існує реальна загроза зміни або знищення речей чи документів, або таке вилучення необхідне для досягнення мети отримання доступу до речей і документів.

За відсутності таких обставин, тим більше за умови добровільного надання документів стороною чи учасником кримінального провадження, у володінні яких вони перебувають, не виникає підстав та умов до звернення з клопотанням до слідчого судді стосовно застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до документів і речей, чого не встановлено і в цій справі, тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності письмової згоди власника на зняття відеозапису, на проникнення у приміщення, де знаходився пристрій для відеоспостереження, не складання протоколів огляду місця події, тимчасово доступу чи інших протоколів тощо є необгрунтованими.

Суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 відносно того, що потерпілий отримав тілесне ушкодження внаслідок падіння на підлогу разом із ОСОБА_13 , оскільки ці показання повністю спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_12 , згідно яких обвинувачений наніс йому удар лівою ногою в область правого коліна, через що він відчув різкий біль та впав, після чого не зміг сам піднятися. Свідок ОСОБА_13 пояснив, що при падінні потерпілий схопив його за одяг, але він втримався на ногах, при цьому потерпілий не контактував із ним пошкодженою ногою. На відеозаписі зафіксовано, як чоловік, схожий на обвинуваченого, наносить удар лівою ногою в область лівої ноги особи, схожої на потерпілого. Згідно висновків судово-медичних експертиз № 38 від 26.02.2020, № 44 від 05.03.2020 тілесні ушкодження у потерпілого утворилися внаслідок ударної дії тупих предметів та могли утворитися внаслідок удару взутою ногою по зовнішній стороні правої ноги в область колінного суглобу.

Оцінивши вказані докази в сукупності, суд першої інстанції обгрунтовано надав перевагу доказам сторони обвинувачення, оскільки вони є послідовними, логічними та узгоджуються між особою щодо обставин події. Показання потерпілого та свідка об`єктивно підтверджуються відеозаписом з камери спостереження, якому показання свідків сторони захисту явно суперечать. При цьому, незважаючи на те, що факт падіння ОСОБА_13 на потерпілого свого підтвердження не знайшов, свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_24 вказували на це, а свідок ОСОБА_24 ще й нібито зміг розгледіти як потерпілий та ОСОБА_13 вдарилися своїми колінами один об одного, що викликає певні сумніви у достовірності цих показань.

З аналогічних підстав не можуть бути взяті до уваги протокол слідчого експерименту від 23.01.2023 за участю обвинуваченого та висновок експерта № 77 від 17.02.2023, згідно яких не виключена можливість отримання тілесних ушкоджень потерпілим при обставинах, продемонстрованих обвинуваченим в ході проведення з ним слідчого експерименту, а саме при падінні на потерпілого, який знаходився на підлозі з твердою поверхнею в лежачому положенні, іншої особи на нього зверху вниз з ударом коліном ноги в район колінного суглобу потерпілого. До того ж, висновок експерта № 77 від 17.02.2023 щодо механізму спричинення потерпілому тілесного ушкодження грунтується виключно на протоколі слідчого експерименту за участю обвинуваченого, але показання якого спростовуються наведеними вище доказами. Вказаний висновок експерта щодо спроможності показань обвинуваченого слід розцінювати лише як один із можливих варіантів отримання тілесних ушкоджень потерпілим за версією сторони захисту, яка не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду, у той час як пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення доведене в повному обсязі.

Не підлягають задоволенню і доводи апеляційної скарги захисника в тій частині, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК, зокрема в ньому не повністю викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор та слідчий вважали встановленими, відсутнє формулювання обвинувачення, а замість цього обвинувальний акт дублює повідомлення про підозру, що вплинуло на можливість реалізації ОСОБА_10 свого права на захист, внаслідок чого він фактично не набув статусу обвинуваченого.

Відповідно ч. 2 ст. 283 КПК прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: 1) закрити кримінальне провадження; 2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 3) звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Згідно ч. 2 ст. 42 КПК обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.

Положеннями ч. 2 ст. 291 КПК визначено, що обвинувальний акт, крім іншого, повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, а ч. 2 ст. 314 КПК визначено перелік рішень, які суд має право прийняти в підготовчому судовому засіданні, зокрема, повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу (п. 3), призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру (п. 5).

Відповідно ч. 1, 2 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

У разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку, крім іншого, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення (п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК).

З наведеного слідує, що питання відповідності обвинувального акта вимогам КПК підлягає вирішенню виключно на стадії підготовчого судового провадження, а в ході судового розгляду сторона обвинувачення має довести викладене нею в обвинувальному акті обвинувачення, у той час як суд своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, має ухвалити відповідне процесуальне рішення.

З матеріалів кримінального провадження, що 23.04.2020 до Охтирського міськрайонного суду Сумської області надійшов обвинувальний акт, складений відносно ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 122 КК, який містив виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

У підготовчому судовому засіданні 09.06.2020 суд першої інстанції дійшов висновку про відповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК та постановив призначити судовий розгляд, після проведення якого, із дотриманням ч. 1 ст. 337 КПК, дійшов висновку про доведеність висунутого обвинувачення та ухвалив обвинувальний вирок.

Наведене свідчить про те, що до ОСОБА_10 як до обвинуваченого була застосована належна правова процедура притягнення до кримінальної відповідальності, при цьому не встановлено порушення права на захист.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06.07.2023 відносно ОСОБА_25 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4