Провадження № 1-кп/953/1172/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2024 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного провадження у м. Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000580 від 08.10.2024 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харкова, громадянки України, яка має середню спеціальну освіту, незаміжньої, офіційно не працевлаштованої, яка зареєстрована і фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої Київським районним судом м. Харкова:

-10.09.2024 року за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин;

-14.10.2024 року за ч. 1 ст. 125 КК України і з застосуванням ч. 4 ст. 70 цього Кодексу до остаточного покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 вчинила кримінальний проступок, що полягав в умисному посяганні на здоров`я потерпілої і заподіянні їй фізичної шкоди, за таких обставин.

07.10.2024 року о 12 год. 00 хв. обвинувачена у гаражі, розташованому по АДРЕСА_2 , вступила у словесний конфлікт із ОСОБА_5 . У ході цього конфлікту ОСОБА_3 , діючи з прямим умислом на спричинення потерпілій тілесних ушкоджень з мотивів особистої неприязні, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, підійшла до ОСОБА_5 і кулаком правої руки вдарила її у ліве око.

В результаті зазначених протиправних дій потерпілій згідно з висновком судово-медичної експертизи № 09-1649/2024 від 11.10.2024 року було спричинено тілесне ушкодження у виді синця повіки лівого ока, що утворилося від травматичної дії тупих твердих предметів за механізмом удару чи ударуздавлення і могло бути отримане протягом 3-5 діб до моменту огляду. Зазначене тілесне ушкодження відповідно до п.п. 2.3.2. «Б», 2.3.5. «Правил судовомедичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року, є легким як таке, що викликало незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше 6 днів.

Обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 надійшов до суду з клопотанням прокурора про розгляд його у порядку спрощеного провадження без проведення судового розгляду у судовому засіданні.

Обвинувачена ОСОБА_3 надала письмову заяву, складену у присутності захисника ОСОБА_6 , щодо беззаперечного визнання своєї винуватості, згоди із встановленням досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження та згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні.

Потерпіла ОСОБА_5 також подала до суду заяву про беззаперечну згоду з установленими органом досудового розслідування обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження згідно з ч. 2 ст. 302 КПК України і згоду на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні.

З огляду на зазначене, оскільки учасники кримінального провадження не оспорюють встановлених органом досудового розслідування фактичних обставин справи, обізнані із правовими наслідками застосування передбаченої ст. 302 КПК України спеціальної процедури, суд, переконавшись у добровільності їх позицій, вважає за необхідне розглянути обвинувальний акт у спрощеному провадженні без проведення судового засідання.

Суд вважає повністю доведеною винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального проступку в обсязі пред`явленого обвинувачення і кваліфікує її дії, що полягали в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження, за ч. 1 ст. 125 КК України,.

Обираючи ОСОБА_3 вид і міру покарання, суд відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості і конкретні обставини правопорушення, яке відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України є кримінальним проступком і не завдало потерпілій тяжкої шкоди. За результатами розгляду справи суд не встановив обставин, які б підвищували небезпеку вчиненого порівняно з типовими діяннями, що кваліфікуються за відповідною нормою закону про кримінальну відповідальність.

Бере суд до уваги і дані про особу ОСОБА_3 , котра впродовж останніх двох місяців втретє притягується до кримінальної відповідальності за аналогічні протиправні діяння, суспільно корисною працею не займається, не має на утриманні неповнолітніх дітей чи осіб похилого віку, на диспансерних наркологічному і психіатричному обліках не перебуває.

Обставиною, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченої, про що зазначено в обвинувальному акті.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, суд за результатами розгляду кримінального провадження не встановив. Незважаючи на неодноразові факти притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності у минулому, суд не враховує як таку обставину рецидив кримінальних правопорушень з огляду на таке.

За дефініцією, наведеною у ст. 34 КК України, рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення. Згідно з ч. 1 ст. 88 цього Кодексу особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Виходячи з вимог п. 1 ч. 2 ст. 395, ч. 1 ст. 532 КПК України вирок суду першої інстанції набирає законної після закінчення строку подання апеляційної скарги, тобто спливу 30 днів з дня його проголошення, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, на час вчинення ОСОБА_3 проступку, за який вона притягується до кримінальної відповідальності у цій справі, станом на 07.10.2024 року вирок від 10.09.2024 року не набрав законної сили, а вирок від 14.10.2024 року ще не було ухвалено. Отже, на той час обвинувачена не мала судимості за попередні умисні кримінальні правопорушення, а тому скоєння нею нового аналогічного проступку не утворювало рецидиву кримінально протиправної діяльності.

Разом із тим, факти скоєння ОСОБА_7 таких самих кримінальних правопорушень у минулому, станом на зараз встановлені обвинувальними вироками суду, що набрали законної сили, суд враховує під час призначення покарання як дані, що характеризують її особу.

Враховуючи зазначені вище факти, що свідчать про систематичність кримінально протиправної діяльності і схильність обвинуваченої вирішувати особисті конфлікти насильницьким шляхом, покарання у виді штрафу, передбачене санкцією ч. 1 ст. 125 КК України як одне з альтернативних, суд вважає недостатнім для досягнення визначеної у ч. 2 ст. 50 КК мети виправлення винної і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Окрім наведеного, застосування щодо ОСОБА_3 означеного заходу примусу не буде ефективним і доцільним ще і тому, що обвинувачена офіційно не працевлаштована, і дана обставина ставить під сумнів об`єктивну можливість виконання ОСОБА_3 відповідного заходу примусу за власний рахунок. З причин відсутності в обвинуваченої офіційного працевлаштування їй не може бути призначено і покарання у виді виправних робіт, яке згідно з ч. 1 ст. 57 КК України відбувається за місцем роботи засудженого.

З огляду на викладене суд вважає за необхідне застосувати щодо ОСОБА_3 покарання у виді громадських робіт, строк яких, з огляду на щире каяття обвинуваченої, визначити не у максимальних межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України. Зазначений захід примусу, на переконання суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання за кожне окремо, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Як унормовано частиною 2 цієї статті, при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень остаточне покарання визначається у межах, встановлених санкцією статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до висновку Об`єднаної палати Верховного Суду, сформульованого у постанові від 01.06.2020 року у справі № 766/38/17, під час вирішення питання про застосування зазначених вище правил складання покарань слід керуватися часом саме постановлення попереднього вироку, а не набрання ним законної сили. Отже, якщо злочин, за який особу засуджено у цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, незалежно від часу набрання ним законної сили остаточне покарання призначається за правилами розірваної сукупності злочинів, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК України.

ОСОБА_3 вчинила проступок, за який вона притягується до кримінальної відповідальності у цій справі, до ухвалення щодо неї вироку Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2024 року. Виходячи з наведеного суд вважає за необхідне на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, за які ОСОБА_4 засуджено цим вироком і вироком від 14.10.2024 року, шляхом часткового складання призначених покарань остаточно визначити обвинуваченій захід примусу у межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Процесуальні витрати та речові докази у справі відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Виходячи з наведеного, керуючись ст. ст. 369, 373, 374, 381, 382 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити покарання у виді громадських робот на строк 170 (сто сімдесят) годин.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, за які ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено цим вироком і вироком Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2024 року, шляхом часткового складання призначених покарань остаточно визначити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин.

Початок строку відбування покарання обчислювати з дня прибуття і поставлення засудженої на облік за місцем відбування покарання.

Вирок може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому ст.382 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини. Якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому ст. 382 цього Кодексу, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення остаточного рішення судом апеляційної інстанції.

Учасникам судового провадження надіслати копію вироку.

Головуюча суддя ОСОБА_1