ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2907/24 Справа № 207/2865/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в кримінальне провадження № 0000052 від 10.08.2022 рокуза апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_7 на вирок Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харків, громадянина України, має вищу освіту, офіційно працевлаштований у ПрАТ «Київський маргариновий завод», розлучений, має на утриманні малолітню дитину: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

визнано винним та засуджено за ч.1 ст.164 Кримінального кодексу України (далі- КК) до покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ст.75, п.п.1, 2 ч. 1 та п.2 ч.3 ст. 76 КК звільно ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо ОСОБА_8 - не обирався.

Цивільний позов не заявлено.

Процесуальні витрати та речові доказі по справі відсутні.

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним у скоєні кримінального правопорушення за наступних обставин.

Згідно судового наказу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.04.2019 року, стягнено з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25 квітня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Так, згідно з розрахунком заборгованості від 25.04.2024, наданого Південним відділом державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за період часу з квітня 2019 року по січень 2024 року, у ОСОБА_8 мається заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 172 438, 10 грн. (сто сімдесят дві тисячі чотириста тридцять вісім гривень десять копійок).

ОСОБА_8 , знаючи про необхідність сплати аліментів на утримання сина - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , всупереч вимогам ст.ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України та ст.ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», маючи умисел на злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання неповнолітнього сина, починаючи з 26.04.2019 жодних дій спрямованих на виконання судового наказу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.04.2019 не вжив, заходів до пошуку роботи та працевлаштування не здійснював, доходи від тимчасових заробітків не декларував, про суми заробітку та джерела доходів державного виконавця не повідомляв, в повному обсязі гроші на утримання дитини (аліменти) не сплачував, участі у вихованні сина ОСОБА_8 не приймав, будь-якої іншої допомоги своїй дитині не надавав.

Незважаючи на судовий наказ Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.04.2019, ОСОБА_8 умисно допустив заборгованість з виплати аліментів на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квітня 2019 року по січень 2024 року у розмірі 172 438, 10 грн ( сто сімдесят дві тисячі чотириста тридцять вісім гривень десять копійок) і його дії призвели до виникнення заборгованості зі сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів, тобто суму більше ніж 10249,50 грн.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.1 ст.164 КК, як злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).

В апеляційній скарзі потерпіла, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, висновків суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєні кримінального правопорушення та правову кваліфікацію його дій за ч.1 ст.164 КК, порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з моменту внесення відомостей до ЄРДР, а саме з 10.08.2022 ОСОБА_8 не сприяв розслідуванню, довгий час переховувався і лише після активних дій працівників поліції, які встан6овили місце його знаходження, ОСОБА_8 під тягарем розуміння невідворотності покарання за скоєний злочин, нібито щиро покаявся у скоєному і лише з метою пом`якшення покарання, а не розкаятись у вчиненому.

Крім того апелянт вказує, що згідно матеріалів кримінального провадження та судового розгляду, ОСОБА_8 свою вину у скоєному злочині не визнав, щиро не покаявся, звинувачував потерпілу і виконавця, з 2020 року мав постійне місце праці та на протязі 5 років аліменти на утримання дитини не сплачував, має збереження у банках, або злісно ухилявся від сплати аліментів на дитину.

Поміж іншого потерпіла зазначає, що обвинувачений ОСОБА_8 має схильність до вчинення кримінальних правопорушень, не сприймає встановлених суспільних правил поведінки та можливих негативних наслідків від вчинення протиправних діянь як для себе, так і для оточуючих, тому вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого неможливо без його ізоляції від суспільства.

З огляду на викладне потерпіла вважає, що призначене судом обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.75 КК не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, оскільки згідно обвинувального акту обставин, які відповідно до ст.66 КК пом`якшують покарання, під час досудового розслідування встановлено не було, сам ОСОБА_8 належних висновків не зробив, перед потерпілою не вибачився та заподіяну шкоду не відшкодував, хоча пройшов значний проміжок часу. Тому апелянт вважає, що суд у своєму рішенні не навів належних мотивів для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням.

На підставі вищенаведеного просить апеляційний суд вирок Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду потерпіла ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату та час судового розгляду, про причини своєї неявки суд обвинувачений не повідомив, потерпіла подала заяву про розгляд справи без її участі, отже їх неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ч.1 ст.164 КК, ґрунтуються на зібраних по справі, перевірених та оцінених судом в порядку 94 КПК доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими, не оспорюються потерпілою стороною в апеляційній скарзі, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.404 КПК, не перевіряються.

Зі змісту апеляційної скарги убачається, що потерпілою фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 ККта роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги потерпілої про безпідставність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.75 КК з огляду на таке.

Згідно з ч.2 ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно положень ч.1 ст.75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, зі змісту ст.75 КК вбачається, що застосування інституту звільнення від відбування покарання допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що, виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин справи, виправлення засудженого є можливим без відбування покарання.

Зміст оскаржуваного вироку свідчить про те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , належним чином врахував суспільну небезпеку і характер вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК відносяться до категорії кримінальних проступків, дані про особу обвинуваченого, який офіційно працевлаштований у ПрАТ «Київський маргариновий завод», розлучений, має на утриманні малолітню дитину: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем мешкання характеризується задовільно, скарг на нього не надходило, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, раніше не судимий.

Обставиною що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 у відповідності до ст.66КК суд визнав - щире каяття.

Водночас обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 в силу судом ст.67 КК не встановлено.

Отже місцевий суд, належним чином врахував конкретні обставини справи, наявність обставин, які згідно ст.66 КК пом`якшують покарання обвинуваченого, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, а тому дійшов висновку про можливість досягти мети покарання без його реального відбування та відповідно до можливості застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта на те, що обвинувачений ОСОБА_8 з 2020 року мав постійне місце роботи та заощадження у банках, оскільки ці обставини не впливають на призначений вид покарання, а повинні були бути перевірені та враховані державним виконавцем при здійснення ним виконавчих дій відповідно до Закону України Про виконавче провадження при виборі заходів примусового виконання рішення суду про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 аліментів на користь потерпілої на утримання неповнолітньої дитини.

Водночас колегія суддів не вбачає визначених ст.415 КПК підстав для призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, на чому наполягає потерпіла, та у самій апеляційній скарзі такі аргументи потерпілою не наведені.

Таким чином, всупереч твердженням потерпілої, судом першої інстанції належним чином враховані усі наведені в апеляційній скарзі обставини, а тому, на думку апеляційного суду, призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі, із застосуванням положень ст.75, п.п.1, 2 ч. 1 та п.2 ч.3 ст. 76 КК - є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів вважає апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає, а вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК. Підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року відносно обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.164 КК залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4