Провадження № 11-сс/4808/322/24
Категорія ст. 303 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_3 ,

суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю: секретаря с/з ОСОБА_6 ,

скаржника ОСОБА_7 ,

розглянувши в м. Івано-Франківську матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 22 серпня 2024 року про відмову в задоволенні його скарги на бездіяльність уповноважених осіб ТУ ДБР в м. Львів щодо невнесення відомостей до ЄРДР, -

в с т а н о в и в :

Вказаною ухвалою слідчого судді від 22 серпня 2024 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_7 на бездіяльність уповноважених осіб ТУ ДБР, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, в порядку ст.214 КПК України.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що обставини, на які вказує скаржник, будуть предметом судового розгляду в межах кримінального провадження щодо заявника, де їм буде надана відповідна правова оцінка.

Не погодившись із таким рішенням слідчого судді, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій він стверджує, що слідчий суддя неповно з`ясував усі фактичні обставини справи.

Зазначає, що його заява про кримінальне правопорушення підлягає внесенню до ЄРДР, оскільки містила відомості про ознаки кримінального правопорушення. Окрім іншого, вона містила виклад конкретних обставин із посиланням на докази, а тому скарга підлягала задоволенню. Просив ухвалу слідчого судді скасувати, винести нову ухвалу, якою зобов`язати уповноважених осіб ТУ ДБР в м. Львів внести відомості в ЄРДР за його заявою про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.370 КК України.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення заявника перевіривши матеріали справи які надійшли з Івано-Франківського міського суду, обговоривши доводи і мотиви апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частиною 1 ст.11 КК України встановлено, що кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР.

Приписами ч.2 ст.214 КПК України зазначено, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР. Положення про ЄРДР, порядок його формування та ведення затверджуються Офісом Генерального прокурора за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, Державним бюро розслідувань, органом, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У відповідності з ч.4 ст.214 КПК України слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Приписами ч.1 ст.2 КК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до п.18 ч.1 ст.3 КПК України, слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Положеннями ч.1 ст.24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Розглядаючи скаргу ОСОБА_7 на бездіяльність уповноважених осіб ТУ ДБР, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, слідчий суддя дотримався вимог наведених норм процесуального права та з`ясував всі обставини справи.

Під час розгляду скарги було встановлено, що ОСОБА_7 є обвинуваченим у кримінальному провадженні за фактом надання працівникові УСБУ неправомірної вигоди. Позиція ОСОБА_7 побудована на вчиненні щодо нього провокації з боку працівників УСБУ. Докази цих обставин надані суду та будуть предметом розгляду разом із доказами сторони обвинувачення.

24.06.2024 року ОСОБА_7 звернувся до Територіального управління ДБР в м. Львів з заявою про вчинення старшим оперуповноваженим УСБУ в Івано-Франківській області ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.370 КК України, а саме провокації до надання неправомірної вигоди, щоб викрити його на цьому.

На підтвердження цього факту, він надав копії матеріалів кримінального провадження, зокрема протоколи за результатами НСРД, які є доказами у кримінальному провадженні щодо нього.

Проаналізувавши наведені обставини, апеляційний суд погоджується з висновками слідчого судді з таких підстав.

Наслідком констатації судом факту провокації злочину з боку правоохоронних органів, є визнання доказів, отриманих унаслідок такої провокації, такими, що здобуті з порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенція), а отже, недопустимими відповідно до КПК України.

З практики ЄСПЛ запозичене як саме поняття, провокації, наведене, наприклад у п. 55 справи «Ramanauskas v. Lithuania», так і головне питання, на яке має надати відповідь суд, оцінюючи доводи сторони захисту про провокацію: «Чи був би взагалі вчинений злочин, якби не втручання правоохоронців?» (історична й сучасна практика ЄСПЛ щодо провокації).

Позиції Верховного Суду щодо обов`язків суду першої (а в подальшому й апеляційної) інстанції в питаннях провокації зводяться до такого: 1) Суд зобов`язаний ретельно перевірити конкретні доводи сторони захисту про провокацію шляхом дослідження конкретних доказів за ст. 94 КПК та у сукупності ; 2) Суд, зобов`язаний, оцінюючи доводи сторони захисту про провокацію, провести так звані тести на провокацію, що включають «матеріальний (сутнісний) тест» на провокацію (substantive test of incitement), та «процесуальний тест» на провокацію (procedural test of incitement) 3) Суд зобов`язаний дослідити докази, з метою перевірки на наявність (відсутність) провокації шляхом їх безпосереднього дослідження в судовому засіданні. При здійсненні такої перевірки із застосуванням принципу безпосередності дослідження доказів, суду не достатньо покладатись на зміст постанови прокурора про проведення спеціального слідчого експерименту, де прокурором формально зазначено, що ним перевірено матеріали досудового розслідування і ознак провокації злочину не виявлено; 4) Суд зобов`язаний не тільки констатувати факт провокації (у випадку її наявності, прим. авт.), а й встановити конкретні ознаки, форми зовнішнього виявлення провокації, у чому саме (яких діях) полягала протиправна активність правоохоронців? чиї і які саме дії, містять ознаки провокації? 5) Надаючи оцінку доводам про провокацію злочину, суд, у випадку наявності відповідних підстав, окрім прямої провокації, має перевірити непряму провокацію коли особа безпосередньо не контактувала з поліцейськими під прикриттям, але була залучена до правопорушення співучасником, який був безпосередньо підбурений до вчинення правопорушення з боку поліції, якщо дії поліції спонукали до вчинення злочину і цю наступну особу.

Отже, діюче національне та міжнародне законодавство зобов`язує суд при розгляді кримінального провадження перевірити доводи про вчинення працівниками правоохоронного органу провокації та дати оцінку всім доказам цього факту, як сторони обвинувачення, так і сторони захисту.

Зазначене вказує на відсутність правових підстав перевіряти факт провокації підкупу та оцінювати докази обвинувачення у кримінальному провадженні, шляхом відкриття за заявою обвинуваченого нового кримінального провадження та проведення досудового розслідування.

Таким чином, всі зазначені ОСОБА_7 обставини вчинення провокації, підлягають перевірці судом у кримінальному провадженні щодо нього. За наявності висновків суду про ознаки провокації, він не позбавлений права звернутися із заявою про таке кримінальне правопорушення.

Враховуючи викладені обставини та наведені норми права, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2024 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий ОСОБА_3

Судді ОСОБА_5 ОСОБА_4