Справа № 297/633/21
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.02.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/257/21 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 19.04.2021.

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, неодружений, без освіти, непрацюючий, судимий: 09.04.1985 Берегівським районним судом за ч. 2, 3 ст. 140, ч. 3 ст. 141, ч. 3 ст. 42 КК УССР до позбавлення волі на строк 06 (шість) років з конфіскацією майна; 13.03.1990 Берегівським районним судом за ч. 2 ст. 141 КК УССР до позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки; 21.10.1994 Мукачівським районним судом за ч. 3 ст. 101 КК України до позбавлення волі на строк 10 (десять) років; 15.03.2005 Берегівським районним судом за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 185 із застосуванням ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 03 (три) роки 06 (шість) місяців; 10.12.2008 Берегівським районним судом за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 із застосуванням ст. 69, 70 КК України до позбавлення волі на строк 01(один) рік 06 (шість) місяців; 16.11.2010 Берегівським районним судом за ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 01 (один) рік; 11.07.2012 Берегівським районним судом за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 03 (три) роки із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком на 02 (два) роки; 16.10.2012 Берегівським районним судом за ч. 2 ст. 187 КК України до позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки, на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 03 (три) роки; 08.04.2014 Берегівським районним судом за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки 03 (три) місяці; 25.12.2014 Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області за ч. 2 ст. 185 КК України із застосування ст. 71 цього Кодексу до позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки 06 (шість) місяців; 02.09.2019 Берегівським районним судом Закарпатської області за ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком на 03 (три) роки; 13.10.2020 Берегівським районним судом Закарпатської області за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 05 (п`ять) років із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком на 03 (три) роки, засуджений:

- за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 01 (один) рік.

-2-

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання призначеного за даним вироком частково приєднано невідбутну частину покарання за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 13.10.2020 і остаточно до відбування ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 05 (п`ять) років 06 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено розпочати обчислювати з часу його затримання 03.03.2021.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у виді тримання під вартою продовжено до набрання вироком законної сили.

Речові докази: велосипед марки «EPIK 30», синьо-білого кольору повернуто потерпілому ОСОБА_9 ; DVD-R диск на якому наявні записи огляду місця події та з камер відеоспостереження, на місці злочину; DVD-R диск, на якому наявний відеозапис із слідчого експерименту, який проводився 03.03.2021, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження залишено в матеріалах кримінального провадження.

Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

27.02.2021 близько 19 год 48 хв ОСОБА_6 , знаходячись біля тильних воріт Закарпатського угорського інституту імені Ференца Ракоці, за адресою м. Берегово, вул. І. Франка, умисно, повторно, таємно шляхом ривка за заднє колесо, відірвав від огорожі пристебнутий на замок велосипед марки «EPIK 30», синьо-білого кольору вартістю 2500 грн, та викрав його, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вказану суму.

В апеляційній скарзі, обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду змінити та застосувати до нього положення ст. 69 КК України. В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений зазначає, що суд першої інстанції при призначенні йому покарання не дотримався вимог закону, оскільки належним чином не врахував обставини, що пом`якшують покарання, зокрема визнання ним вини, щире каяття та відсутність у потерпілого претензій до нього, а також наявність у нього туберкульозу легенів, у зв`язку з чим перебуває на обліку в лікаря-фтизіатра. Окрім того, зазначає про формальну участь захисника, який жодним чином не здійснював його належного захисту, що свідчить про порушення права на захист, що в свою чергу також вказує на незаконність вироку суду. Судом не враховано і обставини справи, зокрема, те, що він вдався до крадіжки внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, а також не взято до уваги кількість викраденого майна у потерпілого- один велосипед, який одразу повернув потерпілому, що не співвідноситься з тяжкістю призначеного йому покарання.

В запереченні на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурор Берегівської окружної прокуратури ОСОБА_5 вказує на її безпідставність і необґрунтованість. Вирок суду щодо ОСОБА_6 , в тому числі і в частині призначеного покарання ґрунтується на вимогах закону яке до того ж судом призначено у мінімальному розмірі, встановленому санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, а доводи обвинуваченого про протилежне позбавлені будь-яких підстав. ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, востаннє 13.10.2020 за ч. 2 ст. 185 КК України до п`яти років позбавлення волі, і звільнений від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, загальний термін ув`язнення обвинуваченого становить понад 20 років, що свідчить про його відверте небажання стати на шлях виправлення. Щире каяття ОСОБА_6 не пов`язане з бажанням виправитись та відшкодувати шкоду, а направлене на уникнення справедливого покарання. Окрім того, твердження обвинуваченого про те, що він одразу повернув велосипед, вибачився перед потерпілим, носять неправдивий характер та спростовані показаннями потерпілого, згідно яких він вибачення у потерпілого не просив, поліцію не викликав,

-3-

а велосипед було виявлено у таборі на вул. Окремий Хутір в м. Берегово. Щодо порушення, на думку обвинуваченого його права на захист через пасивну участь захисника, то адвокат ОСОБА_10 , який здійснював захист ОСОБА_6 в судовому засіданні пропонував обвинуваченому провести повний судовий розгляд та дослідити всі обставини справи, однак обвинувачений прийняв рішення про розгляд справи у спрощеному порядку.

В доповненні до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 вказує на необхідність скасування вироку суду в частині застосування положень ст. 71 КК України, оскільки такі, на його думку, застосовано безпідставно.

У черговому доповненні до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник-адвокат ОСОБА_7 вказують на те, що формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, не співпадає з формулюванням обвинувачення, наведеним в обвинувальному акті та не свідчить про вчинення кримінального правопорушення. Крім того, суд у вироку не встановив мотивів кримінального правопорушення, мету крадіжки, водночас, обвинувачений повідомив в суді, що зважився на крадіжку, оскільки хотів їсти та хворий на туберкульоз, що також слід було визнати пом`якшуючими покарання обставинами. Суд безпідставно визнав ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України за кваліфікуючою ознакою повторно. Окрім того, судом неналежно роз`яснено обвинуваченому положення ст. 349 КПК України, оскільки останній володіє лише угорською мовою, а перекладач в даному кримінальному провадженні судом не залучався та всі необхідні процесуальні документи на мову, якою ведеться судочинство, обвинуваченому не вручались. Той факт, що обвинувачений не володіє мовою, якою ведеться судочинство, підтверджується і тим, що на досудовому розслідуванні йому залучався перекладав (постанова слідчого від 01.03.2021). Судом при призначенні ОСОБА_6 покарання безпідставно не враховано наявність такої пом`якшуючої покарання обставини, як активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення. Окрім того, суд дослідив довідку КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» від 04.03.2021, з якої слідує, що обвинувачений ОСОБА_6 періодично звертається до відділення за медичною допомогою, однак суд не поставив на обговорення питання про призначення психіатричної експертизи, враховуючи постійне вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень. Також суд не перевірив належним чином відомості про стан здоров`я обвинуваченого, який хворіє на туберкульоз, незадовільний стан його здоров`я може бути визнаний як пом`якшуюча покарання обставина, а також призначив обвинуваченому найсуворіший вид покарання, з передбачених санкцією ч. 2 ст. 185 КК України. Суд з огляду на положення ст. 32 КК України, невірно кваліфікував діяння обвинуваченого за ч. 2 ст. 185 за кваліфікуючою ознакою повторно. Окрім того, судовий розгляд кримінального провадження, всупереч вимог ст. 325 КПК України, проводився без участі потерпілого та його думки, викладену у заяві про відсутність претензій з його боку до обвинуваченого, що в свою чергу судом повинно бути розцінено як пом`якшуюча покарання обставина. В матеріалах кримінального провадження відсутня постанова про створення групи слідчих у складі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що свідчить про проведення досудового розслідування не уповноваженими особами та тягне за собою недопустимість всіх отриманих доказів. Окремо звертають увагу на суворість призначеного ОСОБА_6 покарання, яке судом призначено без урахування всіх обставин. З наведи підстав просять вироку скасувати а провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України

У черговому запереченні на апеляційну скаргу сторони захисту, прокурор зазначає, що вирок суду щодо ОСОБА_6 ґрунтується на вимогах закону, а доводи обвинуваченого про протилежне позбавлені будь-яких підстав. Просить врахувати,

-4-

що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, востаннє 13.10.2020 за ч. 2 ст. 185 КК України до п`яти років позбавлення волі, і звільнений від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, загальний термін ув`язнення обвинуваченого становить понад 20 років, що свідчить про його відверте небажання стати на шлях виправлення. Щире каяття ОСОБА_6 не пов`язане з бажанням виправитись та відшкодувати шкоду, а направлене на уникнення справедливого покарання. Щодо порушення, на думку обвинуваченого та захисника права на захист через незалучення перекладача, то такі позбавлені будь-яких підстав, оскільки ОСОБА_6 є громадянином України, від народження проживає на території України, з аудіозапису вбачається, що державну мову він розуміє, давав відповіді на поставлені йому запитання та не заявляв про те, що він потребував під час досудового розслідування перекладача. Крім того, вважає що судом дотримано положення ст.349 КПК України, а всі доводи сторони захисту носять маніпулятивний характер.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які підтримали подану обвинуваченим апеляційну скаргу з урахуванням внесених до неї доповнень, промову прокурора про необґрунтованість апеляційної скарги та залишення без змін вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 , дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого з урахуванням внесених до неї доповнень підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За змістом ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом

-5-

кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення;обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Умовою застосування такого судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження як події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у його вчинені за обставин, викладених в обвинувальному акті, так і виду та розміру завданої шкоди, що згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України входить до предмету доказування у кримінальному провадженні.

За змістом вказаної вище норми закону суд зобов`язаний з`ясувати, чи правильно сторони розуміють зміст усіх зазначених обставин, переконатися, що визнання їх є добровільним, та роз`яснити сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Відтак, якщо будь-яка з наведених обставин заперечується учасниками судового провадження, докази мають досліджуватися судом у загальному порядку, а обмеження дослідження доказів, як процедура, передбачена ч. 3 ст. 349 КПК України, застосована бути не може.

Частина друга статті 17 КПК України передбачає, що сторона обвинувачення має довести ці обставини поза розумним сумнівом. Щодо стандарту переконання поза розумним сумнівом, Верховний Суд висловлювався у своїх постановах від 12.06.2018 (провадження № 51-1604км18), 04.07.2018 (провадження № 51-597км17), 20.11.2018 (провадження № 51-682км18), 06.12.2018 (провадження № 51-4558 км 18).

До того ж, право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47), де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

Однак, суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження та постановляючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 вказаних вимог Закону не дотримався.

Як вбачається зі змісту вироку, кримінальне провадження було розглянуто судом без дослідження заявлених учасниками судового провадження доказів в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, відповідно до якого суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумніву у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Проте, зміст журналу судового засідання від 19.04.2021 свідчить про те, що зазначені положення норм процесуального законодавства учасникам кримінального провадження, зокрема обвинуваченому ОСОБА_6 належним чином роз`яснені не були та суд не переконався чи зрозуміло обвинуваченому це положення закону, оскільки намагався роз`яснити обвинуваченому, який не в достатній мірі володіє мовою, якою ведеться судочинство, наслідки та зміст ст. 349 КПК України, в тому числі на російській мові. Окрім того, з даного цього ж журналу судового засідання не вбачається належне

-6-

проведення судом дій, передбачених ст. 349 КПК України, натомість об`єктивно вбачається, що стадія визначення судом обсягу доказів, що підлягають дослідженню та допит обвинуваченого ОСОБА_6 відбулися формально, протягом кількох хвилин, що не можна вважати належним виконанням судом першої інстанції вимог ч. 4 ст. 349, 351 КПК України, щодо допиту обвинуваченого.

Більш того, із журналу судового засідання від 19.04.2021, а також технічного запису цього засідання вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 , надаючи показання щодо кримінального провадження чітко обставин викрадення велосипеда у потерпілого ОСОБА_9 не пояснив, посилаючись на те, що перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Відтак, зазначене у вироку суду першої інстанції твердження про те, що обвинувачений ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин викладених в обвинувальному акті щодо нього, визнав повністю, не відповідає дійсності, зважаючи на його неоднозначну позицію під час допиту та його формальний та поверховий допит судом.

Отже, прийнявши рішення про недоцільність дослідження доказів, без виконання вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд першої інстанції безпідставно обмежив дослідження фактичних обставин кримінального провадження формальним допитом обвинуваченого, враховуючи час, затрачений на дані процесуальні дії та дослідженням письмових доказів, та провів судовий розгляд без належного з`ясування всіх фактичних обставин та виклику свідків.

Зазначені обставини свідчать про порушення судом першої інстанції принципу безпосередності дослідження доказів, що призвело до порушення права обвинуваченого на захист, а також презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, які передбачені п. 10, 13, 16 ст. 7 КПК України і є вимогами, що містять загальні засади кримінального провадження, які за своїм змістом та формою повинні бути суворо дотримані.

При цьому апеляційним судом враховується висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, згідно якого відповідно до ч 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК України.

Тобто, законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

При викладених вище обставинах, колегія суддів вважає, що обвинувачений ОСОБА_6 був безпідставно обмежений у реалізації свого права на захист, в тому числі і шляхом допиту свідків при проведенні судового розгляду, а тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому ухвалений ним вирок з викладених вище підстав підлягає безумовному скасуванню.

Крім того, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо недотримання судом положень ст. 29, 68 КПК України.

Згідно ч. 3 ст. 29 КПК України, слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.

-7-

Відповідно до ч. 1 ст. 68 КПК України, у разі необхідності у кримінальному провадженні перекладу пояснень, показань, або документів сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача.

Згідно практики Європейського суду з прав людини рішення в справі «Х. проти Австрії» від 29.12.1975, «Камасінскі проти Австрії» від 19.12.1989, «К. проти Франції» від 07.12.1983, з приводу забезпечення права на послуги перекладача - забезпечувана допомога перекладача має надати можливість обвинуваченому ознайомитись з наявними проти нього доводами і здійснювати захист, зокрема, даючи йому змогу викласти свою версію подій.

Із матеріалів кримінального провадженні вбачається, що під час досудового розслідування, підозрюваному ОСОБА_6 був залучений перекладач з угорської мови на українську мову.

Таким чином, участь перекладача у даному кримінальному провадженні є обов`язковою.

Однак, цих вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції не дотримався.

Як убачається з даних журналу судового засідання від 19.04.2021 та звукозапису судового засідання, у підготовчому судовому засіданні, а також під час судового провадження, перекладач участі не приймав, що згідно ч. 1 ст. 412 КПК України є істотним порушення вимог кримінального процесуального закону.

При цьому колегія суддів констатує, що суд першої інстанції, досліджуючи вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 13.10.2020 та враховуючи його в подальшому при призначенні ОСОБА_6 остаточного покарання із застосуванням ст. 71 КК України, не звернув увагу на те, що такий був ухвалений за участю перекладача ОСОБА_13 , на обов`язковість якого вказувалось і в ухвалі Львівського апеляційного суду від 18.06.2020.

Отже, доводи апеляційної скарги обвинуваченого з урахуванням внесених до неї доповнень про порушення права обвинуваченого ОСОБА_6 на захист та права на забезпечення перекладача, є обґрунтованими.

Поряд з тим обґрунтованими є посилання сторони захисту в апеляційні скарзі на невручення обвинуваченому обвинувального акту та інших процесуальних документів в перекладі на угорську мову, оскільки матеріали кримінального провадження таких даних не містять.

Можливість обвинуваченого під час розгляду справи в суді спілкуватися мовою, якою він володіє, отримувати копії процесуальних та судових рішень у перекладі на мову, якою він володіє, а також користуватися послугами перекладача є одними із складових у реалізації ним своїх прав на захист та розгляд справи незалежним і неупередженим судом, гарантованих кримінальним процесуальним законом.

За ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Підставами для скасування чи зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення, чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства, чи іншим шляхом вплинули, чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

Колегія суддів уважає, що неухильне дотримання передбаченої законом процесуальної форми є неодмінною умовою повного, всебічного й об`єктивного дослідження обставин кримінального провадження, встановлення істини у кримінальному провадженні й прийняття правильного рішення. При цьому конкретне порушення кримінального процесуального закону може бути визнано апеляційним судом істотним чи неістотним, залежно від обставин кримінального провадження.

-8-

Установлені та наведені в ухвалі апеляційного суду порушення кримінального процесуального закону є істотними, оскільки суттєво обмежили обвинуваченого в реалізації його процесуальних прав та перешкодили суду повно, і всебічно розглянути кримінальне провадження, і вплинули, чи могли вплинути на постановлення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення, а тому вирок підлягає до скасування.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла до висновку про те, що під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 185 КК України, судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що є безумовною підставою для скасування судового рішення та призначення відповідно до ст. 415 КПК України нового розгляду у суді першої інстанції.

При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції необхідно з чітким дотриманням вимог кримінального процесуального закону допитати обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого, свідків у кримінальному провадженні, всебічно, повно й об`єктивно дослідити всі обставини кримінального провадження, дати відповідну оцінку доказам у їх сукупності та ухвалити судове рішення, яке б відповідало вимогам ст. 370 КПК України.

Оскільки підставами для скасування вироку суду є істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, тому колегія суддів позбавлена можливості перевірити решту доводів апеляційної скарги, в тому числі щодо кваліфікації дій обвинуваченого, призначеного йому покарання та наявність підстав для закриття судом провадження. Такі доводи підлягають ретельній перевірці при новому розгляді кримінального провадження.

У зв`язку з чим апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, вирок суду від 19.04.2021 скасувати, призначити новий розгляд обвинувального акту в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 в тому ж суді в іншому складі.

Враховуючи те, що вирок суду скасовуються з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, а суд до набрання вироком законної сили продовжив ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою, враховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини щодо неприпустимості тримання особи під вартою без судового рішення та у контексті даного кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне залишити обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення вказаного питання судом першої інстанції, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 днів.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , з урахуванням внесених до неї доповнень, задовольнити частково.

Вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 19.04.2021 відносно ОСОБА_14 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України скасувати і призначити новий розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 в суді першої інстанції в іншому складі.

Обвинуваченому ОСОБА_15 визначити строк тримання під вартою до 18.04.2024 включно.

Ухвала оскарження в касаційному порядку не підлягає.

Судді