Номер провадження 1-кп/243/222/2024
Номер справи 243/1538/23
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 19 » квітня 2024 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області, у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

- секретаря судового засідання ОСОБА_2

- прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

- обвинуваченого ОСОБА_9

- захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_10

розглянувши у закритому судовому засіданні за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує функціонування електронного судочинства в Україні, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, продовженням строку дії воєнного стану в Україні, відповідно до Рішення зборів суддів Слов`янського міськрайонного суду Донецької області № 6 від 05 травня 2022 року поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів на підставі Наказу № 29-к «Про впровадження дистанційної роботи Слов`янського міськрайонного суду Донецької області» від 10 травня 2022 року, кримінальне провадження № 0001185, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань 19 квітня 2023 року з Обвинувальним актом та додатками, яке надійшло з Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону 28 квітня 2023 року по обвинуваченню

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Верба Дубенського району Рівненської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб не має, інвалідом не являється, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, номер обслуги кулеметного взводу 2 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 , солдата, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 раніше не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 402 частина 4 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року № 2119-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22 травня 2022 року № 2263-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, до 21 листопада 2022 року.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 16 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, до 19 лютого 2023 року.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 лютого 2023 року № 2915-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21 листопада 2022 року № 269 солдата ОСОБА_9 зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення, та призначено на посаду номера обслуги кулеметного взводу 2 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Водночас, відповідно до витягу із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 лютого 2023 року № 61 на посаді заступника командира 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 по теперішній час проходить військову службу капітан ОСОБА_12 .

Згідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі за текстом - Статут) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Водночас, ст. 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до ст. 28 Статуту, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази, а також в забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Статтями 29, 31 Статуту також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звання капітан належать до молодшого офіцерського складу, звання солдат належить до рядового складу.

Статтею 32 Статуту також передбачено, що військовослужбовці молодшого офіцерського складу за своїми військовим званням є начальниками для військовослужбовців молодшого сержантського і старшинського складу однієї з ними військової частини та військовослужбовців рядового складу.

Відповідно до ст. 70 Статуту, заступник командира бригади (полку, окремого батальйону) в мирний і воєнний час відповідає за бойову та мобілізаційну готовність, успішне виконання бойових завдань бригадою (полком, окремим батальйоном); за організацію та якість проведення занять з бойової підготовки; за створення навчально-матеріальної бази, вдосконалення та утримання її в справному стані; за спортивно-масову роботу; за підготовку класних спеціалістів; за додержання військової дисципліни та внутрішнього порядку; за організацію пожежної безпеки у бригаді (полку, окремому батальйоні).

Заступник командира бригади (полку, окремого батальйону) підпорядковується командирові та є прямим начальником усього особового складу бригади (полку, окремого батальйону), за відсутності командира виконує його обов`язки. У військових частинах, де посада заступника командира бригади (полку, окремого батальйону) не передбачена за штатом, виконання цих обов`язків покладається на начальника штабу.

Таким чином, заступник командира 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_12 , по відношенню до номера обслуги кулеметного взводу 2 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_9 , був прямим начальником за своїм службовим становищем та начальником за військовим званням, а останній підлеглим капітана ОСОБА_12 .

Поряд із цим, статтею 35 Статуту, серед іншого, передбачено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості, наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Згідно ст. 36 Статуту, командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень.

Стаття 37 Статуту визначає, що військовослужбовець після отримання наказу відповідає: «Слухаюсь» і далі виконує його , військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін . Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання.

Крім того, Статутом визначений зміст військової присяги, згідно якого кожний військовослужбовець, вступаючи на військову службу урочисто присягає Українському народові завжди бути йому вірним і відданим, обороняти Україну, захищати її суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, накази командирів, неухильно додержуватися Конституції України та законів України, зберігати державну таємницю, а також присягає виконувати свої обов`язки в інтересах співвітчизників та ніколи не зраджувати Українському народові.

Згідно ст. ст. 6, 11, 16, 127, 128 Статуту, ст. ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України також передбачено, що кожен військовослужбовець зобов`язаний знати й сумлінно виконувати вимоги цього Статуту, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України , дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни .

Більше того, ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено право командира віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Особа, яка одержала законний наказ, зобов`язана його виконати. За своєю юридичною природою виконання законного наказу - це виконання особою свого юридичного (службового) обов`язку.

Наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.

В свою чергу, солдат ОСОБА_9 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку, проходження військової служби і підлеглості, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши в умовах воєнного стану, військовий злочин за наступних обставин.

Так, у зв`язку з виконанням завдань за призначенням, пов`язаних із захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України військова частина НОМЕР_1 виконує завдання за призначенням на території Донецької та Луганської області.

11 квітня 2023 року приблизно о 07 год. 23 хв., перебуваючи за місцем тимчасового розташування підрозділу 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , розташованого у АДРЕСА_3 , солдат ОСОБА_9 , отримав законний наказ свого прямого начальника заступника командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_12 , виданий на підставі бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 № 676т. ОКП-КРАМАТОРСЬК.19.05 10.04.2023. Карта 50 000, видання 2016 р., відповідно до якого необхідно перейти в оперативне підпорядкування командиру БТГР « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та зайняти позицію відділення в межах батальйонного району оборони БТГР «Шабаш» в БАХМУТ.

Отримавши зазначений наказ прямого начальника солдат ОСОБА_9 , злякався виконувати покладені на нього обов`язки військової служби.

Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на підрив установленого в Збройних Силах України порядку підлеглості і принципу єдиноначальності, солдат ОСОБА_9 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи її на посаді номера обслуги кулеметного взводу 2 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 6, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 35, 36, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України у безпосередньому зіткненні з противником, приблизно о 07 год. 23 хв. 11 квітня 2023 року, перебуваючи за місцем тимчасового розташування підрозділу 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , розташованого у АДРЕСА_3 , отримавши законний усний наказ свого прямого начальника заступника командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_12 , доведений на підставі бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 № 676т. ОКП-КРАМАТОРСЬК.19.05 10.04.2023. Карта 50 000, видання 2016 р., відповідно до якого необхідно перейти в оперативне підпорядкування командиру БТГР « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та зайняти позицію відділення в межах батальйонного району оборони БТГР «Шабаш» в БАХМУТ, відкрито відмовився виконати зазначений усний наказ начальника, чим підірвав бойову готовність та боєздатність підрозділу, що могло призвести до прориву російсько-окупаційними військами оборони Збройних Сил України на зазначеній ділянці оборони, відкрито відмовився виконати зазначений наказ начальника, чим підірвав бойову готовність та боєздатність підрозділу, що могло призвести до прориву російсько-окупаційними військами оборони Збройних Сил України на зазначеній ділянці оборони.

У вчиненні вказаного кримінального правопорушення обвинувачений ОСОБА_9 викривається наступними доказами.

Під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_9 після роз`яснення суті обвинувачення, не визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 402 КК України та суду пояснив, що проходить військову службу у ЗСУ з 21-22 листопада 2022 року, весь час в одному підрозділі. ОСОБА_12 є його безпосереднім командиром, а він підлеглим капітана ОСОБА_12 .. Разом з ОСОБА_12 він виконував бойові завдання. За весь час проходження служби з листопада 2022 року по 11 квітня 2023 року претензій від командування по службі до нього не було, не було будь яких зауважень, доган, дисциплінарних стягнень. Він раніше ставив командування до відома з приводу його стану здоров`я і ОСОБА_12 сам відвозив його до медчастини. За період перебування на гауптвахті йому встановили діагноз та надавали медичну допомогу. Він категорично не згоден з Довідкою ВЛК від 06 квітня 2023 року. 02 квітня 2023 року в направленні на ВЛК було вказано, що він відмовився виконати наказ за станом здоров`я, хоча на той час будь яких бойових наказів або бойових розпоряджень не було. 11 квітня 2023 року їх підрозділ знаходився в АДРЕСА_3 . В той день, близько 07 години ранку капітан ОСОБА_12 зачитав бойове Розпорядження, було вісім військовослужбовців. Відмовилися виконати бойове Розпорядження сім військовослужбовців, а один погодився. Він особисто відмовився виконати бойове Розпорядження за станом здоров`я. В Довідці ВЛК від 06 квітня 2023 року написано, що він придатний до військової служби, але це не означає, що він є здоровою людиною. При видачі цієї Довідки у нього навіть не перевірили тиск. Згідно Довідки ВЛК від 06 квітня 2023 року у нього Гіпертонія 1 стадії, але він вважає, що у нього Гіпертонія 3 стадії. З цією Довідкою категорично не згоден. Він звертався до Вищої ВЛК з приводу вказаної Довідки від 06 квітня 2023 року, але будь якої відповіді або інформації не отримав. До суду з приводу оскарження Довідки ВЛК від 06 квітня 2023 року він не звертався. До 11 квітня 2023 року його особисто повідомляли про кримінальну відповідальність за відмову від виконання бойового Наказу або бойового Розпорядження. До 11 квітня 2023 року з його боку не було фактів відмови від виконання будь яких наказів і розпоряджень. Він особисто приймав участь у бойових діях, останній раз 06 лютого 2023 року в с. Іванівка в Харківській області. За період часу з 06 лютого 2023 року до 11 квітня 2023 року участі у бойових діях не приймав. Не визнає себе винним у вчинення даного кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

За правилами ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У п.274 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Нечипорук і Йонкало проти України зазначено: якість доказів також береться до уваги, а також те, чи породжують обставини, за яких вони були здобуті, будь-які сумніви щодо їхньої надійності й точності.

За змістом ст.ст. 21, 22, 30 КПК України у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється судом на основі змагальності, безпосередності дослідження судом показань, речей та документів. Державне обвинувачення в суді підтримує прокурор, захист обвинуваченого здійснює він сам і його захисник, а функція розгляду справи покладається на суд. При цьому суд, зберігаючи незалежність, неупередженість і об`єктивність, створює необхідні умови для виконання учасниками їх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав.

Статтею 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Крім цього, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення, але він не може тлумачитись як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (довід). Об`єм цього обов`язку може змінюватись залежно від природи рішення.

Суд обґрунтовує вирок виключно на доказах, розглянутих у судовому засіданні. За допомогою дослідження на суді всіх доказів відбувається і формування внутрішнього суддівського переконання про винність або невинність обвинуваченого.

Доказування - це єдиний спосіб встановлення об`єктивної істини в кримінальному судочинстві. Поки не доведені обставини скоєння злочину, не можна сказати, що вони були, мали місце насправді.

З приводу того, що доведення є єдиним способом для встановлення істини у Кримінальному процесуальному кодексі України вказано: "Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена».

«Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону «( Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 761/43930/17).

Незважаючи на не визнання своєї вини обвинуваченим у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ст. 402 ч.4 КК України, про винуватість останнього у скоєнні даного кримінального правопорушення, передбаченого ст. 402 ч.4 КК України, свідчать наступні докази, що ретельно перевірені та оцінені з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності кожен окремо та у взаємозв`язку для ухвалення даного процесуального рішення, які суд враховує та бере до уваги.

Так свідок ОСОБА_13 пояснив, що він проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . З обвинуваченим особисто не знайомий, ніяких відносин між ними немає. 11 квітня 2023 року приблизно о 07 год. 23 хв. перебуваючи за місцем тимчасового розташування підрозділу 2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 , розташованого у АДРЕСА_3 , отримавши законний усний наказ свого прямого начальника заступника командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_12 , доведений на підставі бойового розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 № 676т. ОКП-КРАМАТОРСЬК.19.05 10.04.2023. Карта 50 000, видання 2016 р., відповідно до якого необхідно перейти в оперативне підпорядкування командиру БТГР « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та зайняти позицію відділення в межах батальйонного району оборони БТГР «Шабаш» в Бахмут, ОСОБА_9 та ще шість військовослужбовців відкрито відмовилися виконати зазначений усний наказ начальника. Військовослужбовців, в тому числі і ОСОБА_9 , було попереджено про кримінальну відповідальність за відмову від виконання наказу. Стан здоров`я ОСОБА_9 дозволяв йому виконати наказ командира. Згідно Висновку ВЛК ОСОБА_9 придатний до військової служби. ОСОБА_9 проходив навчання ( стрільби) і був забезпечений зброєю і необхідною амуніцією. Заборони щодо проходження військової служби у ОСОБА_9 немає. У зв`язку з відмовою виконувати наказ командира, могло статися прорив оборони ЗСУ, збільшення втрат особового складу ЗСУ, знищення інфраструктури. Заступник командира 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_12 мав правові підстави доводити наказ і він є командиром по відношенню до ОСОБА_9 . При відмові від виконання наказу ОСОБА_9 не повідомляв про особисті обставини, які стали причиною відмови від виконання наказу. У разі звернення військовослужбовця за медичною або морально психологічною допомогою, така допомога надається. Йому не відомо, чи звертався ОСОБА_9 особисто за такою допомогою. Відмова ОСОБА_9 від виконання наказу була зафіксована на відео.

Свідок ОСОБА_14 пояснив, що 11 квітня 2023 року ОСОБА_9 відмовився виконувати бойовий наказ командира. До 11 квітня 2023 року він з ОСОБА_9 знайомий не був, був присутній при його відмові від виконання бойового наказу. Ніяких стосунків з ОСОБА_9 до цього дня не мав. На той час він був відряджений до Військової частини НОМЕР_1 для надання допомоги офіцерам у різних військових питаннях. Наказ було оголошено близько 07 години ранку 11 квітня 2023 року в АДРЕСА_3 . Наказ оголошував заступник командира 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_12 , який мав правові підстави доводити наказ і він є командиром по відношенню до ОСОБА_9 Наказ оголошувався для восьми чоловік, але сім з них відмовилися виконувати наказ. Наказ полягав в тому, щоб перейти в оперативне підпорядкування командиру БТГР «Шабаш» та зайняти позицію відділення в межах батальйонного району оборони БТГР «Шабаш» в Бахмут, а перед цим слід було прибути в м. Часов Яр. Оголошення бойового наказу фіксувалося на відео офіцером з морально психологічного забезпечення військової частини. Сім бійців відмовилися виконати бойовий наказ, посилаючись на незадовільний стан здоров`я. Висловлювалися загальними фразами, конкретно нічого про стан здоров`я не повідомили. Наказ, який був відданий капітаном ОСОБА_12 був зрозумілий, чіткий. Перед цим днем, а також 11 квітня 2023 року від ОСОБА_9 конкретних скарг на стан здоров`я не надходило.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що раніше з обвинуваченим знайомий не був, відносин ніяких не мав. 11 квітня 2023 року в н.п. ОСОБА_16 , де тимчасово розташовувалася військова частина був відданий Наказ

Наказ було оголошено близько 07 години ранку 11 квітня 2023 року в АДРЕСА_3 . Наказ оголошував заступник командира 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_12 , який мав правові підстави доводити наказ і він є командиром по відношенню до ОСОБА_9 Наказ оголошувався для восьми чоловік, але сім з них відмовилися виконувати наказ. Наказ полягав в тому, щоб перейти в оперативне підпорядкування командиру БТГР «Шабаш» та зайняти позицію відділення в межах батальйонного району оборони БТГР «Шабаш» в Бахмут, а перед цим слід було прибути в м. Часов Яр. Оголошення бойового наказу фіксувалося на відео офіцером з морально психологічного забезпечення військової частини. Сім бійців відмовилися виконати бойовий наказ, посилаючись на незадовільний стан здоров`я. Висловлювалися загальними фразами, конкретно нічого про стан здоров`я не повідомили. Наказ, який був відданий капітаном ОСОБА_12 був зрозумілий, чіткий. Перед цим днем, а також 11 квітня 2023 року від ОСОБА_9 конкретних скарг на стан здоров`я не надходило. Згідно Висновку ВЛК ОСОБА_9 був придатним до виконання завдання. Об`єктивних причин не виконувати наказ командира не було, оскільки обвинувачений був усим забезпечений. Також був попереджений про кримінальну відповідальність за невиконання наказу. Після оголошення наказу, один військовослужбовець погодився його виконувати і його відправили для виконання наказу. Він надавав пояснення працівникам ДБР, а також особисто добровільно приймав участь у Слідчому експерименті, який проводили по подіям того дня, коли ОСОБА_9 та інші військовослужбовці відмовилися виконувати наказ. Протокол складали, зауважень не надходило. Він розповів все, як відбувалося того дня.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що з обвинуваченим ОСОБА_9 був знайомий, це його підлеглий військовослужбовець. Відносини між ними були добрі. 11 квітня 2023 року в н.п. ОСОБА_16 він доводив до військовослужбовців бойове розпорядження, але група людей відмовилася його виконувати. В тому числі і ОСОБА_9 Оголошення Наказу було зафіксовано на відео. Військовослужбовці відмовилися, оскільки пояснили, що не можуть виконати бойове розпорядження. ОСОБА_9 послався на незадовільний стан здоров`я і незгоду з Висновком ВЛК. Наказ полягав в тому, щоб перейти в оперативне підпорядкування командиру БТГР «Шабаш» та зайняти позицію відділення в межах батальйонного району оборони БТГР «Шабаш» в Бахмут, а перед цим слід було прибути в м. Часов Яр. Оголошення бойового наказу відбувалося чітко, зрозуміло. В подальшому це наказ не було визнано незаконним та не було скасовано. Для виконання наказу військовослужбовців, в тому числі і ОСОБА_9 були забезпечені усим необхідним.

Аналізуючи пояснення свідків у сукупності з іншими, добутими по справі доказами, суд вважає ці пояснення свідків, такими, що відповідають об`єктивній дійсності, оскільки вони цілком підтверджуються зібраними по справі доказами процесуальними документами, є послідовними, узгоджуються між собою та підтверджені об`єктивними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Крім того, як пояснили свідки та не заперечував сам обвинувачений, він з цими свідками раніше був знайомий, між ними були нормальні відносини і тому суд вважає, що у вказаних свідків немає причин для оговорення обвинуваченого. Сам обвинувачений ОСОБА_9 в судовому засіданні не вказує на наявність будь - яких, в тому числі і неприязних відносин між ним та вказаними свідками, не вказує причин з яких свідки могли б його оговорити, взагалі про наявність таких причин суду не повідомляє.

За клопотанням сторони обвинувачення на підтвердження наявності в діях ОСОБА_9 ознак вищевказаного кримінального правопорушення досліджені у судовому засіданні наступні письмові докази.

Так, з Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що кримінальне провадження № 0001064, було зареєстровано 11 квітня 2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого стаття 402 частина 4 КК України, що давало право з цього моменту проводити слідчі та процесуальні дії.

Постанова про виділення матеріалів досудового розслідування в окреме кримінальне провадження від 19 квітня 2023 року. На підставі вказаної Постанови з кримінального провадження № 0001064, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань 11 квітня 2023 року виділені матеріали відносно підозрюваного за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 402 частина 4 КК України ОСОБА_9 в окреме провадження з визначенням конкретних документів.

Суд вважає, що виділення матеріалів відносно підозрюваного ОСОБА_9 цілком відповідає вимогам статті 217 КПК України, що повністю спростовує твердження сторони захисту в тій частині, що в матеріалах справи містяться документи в копіях, а не в оригіналах і з цих підстав всі документи та матеріали кримінального провадження слід визнати неналежними доказами. Оскільки суд вважає, що в кримінальному провадженні № 0001185, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань 19 квітня 2023 року містяться виділені матеріали з кримінального провадження № 0001064, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань 11 квітня 2023 року.

Так, з Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що кримінальне провадження № 0001185, було зареєстровано 19 квітня 2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого стаття 402 частина 4 КК України, що давало право з цього моменту проводити слідчі та процесуальні дії.

Із Повідомлення про вчинення кримінального правопорушення № 18,8/б-1083 від 11 квітня 2023 року вбачається, що 11 квітня 2023 року під час доведення бойового розпорядження заступником командира 2 стрілецького батальйону 4 ОТБр ( в/ч НОМЕР_1 ) капітаном ОСОБА_12 доведено бойове розпорядження № 676т ОКП Краматорськ. 19.05 10.04.2023. Карта 50 000, видання 2016 року, відповідно до якого командиру 2сб передати в оперативне підпорядкування командиру БТГр «ШАБАШ» 8 ( вісім) військовослужбовців зі складу 2ср 2сб 4 отбр для зайняття позиції відділенням в межах батальйонного району оборони БТГр «Шабаш» в Бахмут вісім осіб, в тому числі і солдата ОСОБА_9 . Після доведення бойового розпорядження військовослужбовці, в тому числі і ОСОБА_9 , будучи ознайомленими із зазначеним бойовим розпорядженням, яке було законне, чітке та зрозуміле, від його виконання відмовились.

Відповідно до Витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 ( по стройовій частині) № 266 від 18 листопада 2022 року капітана ОСОБА_12 призначеного на посаду командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 зарахувати до списків частини.

Відповідно до Витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 ( по стройовій частині) № 61 від 28 лютого 2023 року капітана ОСОБА_12 призначеного командиром стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 , відповідно до наказу командира ІНФОРМАЦІЯ_3 ( по особовому складу) від 26 листопада 2022 року № 472, призначеного на посаду заступника командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.

Відповідно до витягу із Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 ( по стройовій частині) №269 від 21 листопада 2022 року солдата ОСОБА_9 призначено на посаду номера обслуги кулеметного взводу 2 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, капітан ОСОБА_12 заступник командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 по відношенню до військовослужбовця військової служби за мобілізацією, номер обслуги кулеметного взводу 2 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_9 був прямим начальником за своїм службовим становищем та за військовим званням, а останній підлеглим заступника командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_12 .

Із Довідки Військово-лікарської комісії від 06 квітня 2023 року вбачається, що солдат військової служби за мобілізацією ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , придатний до військової служби.

В контексті пункту 3.13 Глави 3 розділу II Положення про військову лікарську експертизу в Збройних Силах України № 402 суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка під ставності Висновку ВЛК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права.

Із Медичної характеристики солдата ОСОБА_9 від 30 березня 2023 року вбачається, що «За час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 солдат ОСОБА_9 скарг на стан здоров`я не мав ( не заявляв), на стаціонарному лікуванні не знаходився. При проходженні призовної компанії скарг на стан здоров`я не заявляв, рішенням ВЛК визнаний здоровим, придатним до військової служби. До медпункту звертався через високий арт тиск».

Із Протоколу проведення слідчого експерименту від 11 квітня 2023 року вбачається, що свідок ОСОБА_12 докладно розповів та показав обставини вчинення кримінального правопорушення 11 квітня 2023 року, а саме факт віддання наказу заступником командира 2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 та відмови виконувати наказ військовослужбовцем Військової части НОМЕР_1 ОСОБА_9 .

В судовому засіданні оглянутий відеозапис вказаної слідчої дії.

Суд приходить до висновку, що відомості, які зафіксовані у Протоколі слідчого експерименту фактично не суперечать показанням, наданим самим свідком ОСОБА_12 , як на досудовому слідстві так і в суді. Загалом інформація про розвиток подій, як у Протоколі слідчого експерименту, так і в показаннях учасників судового провадження не містять істотних суперечностей.

У відповідності до вимог ст. 94 КПК України, суд вважає, що слідча дія Слідчий експеримент, проведений 11 квітня 2023 року з участю свідка ОСОБА_12 був проведений з додержанням вимог ст. 223, 240 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до обґрунтованого переконання, що Протокол слідчого експерименту від 11 квітня 2023 року у розумінні вимог ст. 86 КПК України є допустимим доказом, оскільки він отриманий у порядку, встановленому КПК України.

Окрім того, як зафіксовано в Протоколі вищевказаної слідчої дії, ніяких зауважень і доповнень з боку учасників слідчої дії не надійшло.

Із Постанови про зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису від 11 квітня 2023 року вбачається, що зобов`язано власника мобільного телефону марки Xiaomi Redmi Note 8 Pro ( модель НОМЕР_3 ( RGGMIXM), який відповідно до технічних характеристик має функції фото-, відеозапису в особі ОСОБА_13 здійснити копіювання відеозапису, на якому зафіксовано подію непокори 7 військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , в тому числі і ОСОБА_9 .

Із Протоколу про зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису від 11 квітня 2023 року вбачається, що ОСОБА_13 використовуючи технічний засіб - Ноутбук «DELL» Vostro 15 3000 самостійно здійснив копіювання з належного йому мобільного телефону марки Xiaomi Redmi Note 8 Pro ( модель 12.5.8.0( RGGMIXM), відеозапису, який містить відомості щодо віддання заступником командира 2 стрілецького батальйону, капітаном ОСОБА_12 усного наказу на підставі бойового розпорядження №676 від 10 квітня 2023 року, 8 військовослужбовцям 2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 , в тому числі і ОСОБА_9 , згідно з яким вони зобов`язані були вибути в оперативне підпорядкування БТГр « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та зайняти позиції відділення в межах батальйонного району оборони БТГр « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в м. Бахмуті та відмови вказаних військовослужбовців, в тому числі і ОСОБА_9 ( окрім ОСОБА_17 ) виконувати вказаний наказ.

В судовому засіданні оглянутий відеозапис від 11 квітня 2023 року.

Захистом було заявлено Клопотання про визнання недопустимим доказом відеозапису від 11 квітня 2023 року, оскільки відеозапис, на думку сторони захисту, було здійснено та долучено до матеріалів кримінального провадження без додержання вимог Кримінального процесуального кодексу України.

У відповідності до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

За змістом рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року,визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора.

Відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Статтями 86-89 КПК України передбачені випадки та порядок визнання доказів неналежними та недопустимими.

Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

У відповідності з вимогами ч.1 ст.87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 3) порушення права особи на захист.

У вирішенні питання про допустимість доказів важливе значення має саме істотність порушення прав і свобод.

Це означає, що не усі порушення закону, допущені під час збирання доказів сторонами, є підставою для визнання доказів недопустимими.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі N 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі N 334/5670/18).

Наведені доводи підтверджуються рішенням Касаційного кримінального суду Верховного Суду у Постанові по справі 204/6541/16-к, яким констатовано, що навіть якщо докази отримані в той час, коли сталося порушення того чи іншого права, однак це порушення прямо не впливало на отримання доказу, а лише співпадало у часі, це не є достатньою підставою для висновку, що докази отримані «внаслідок» такого порушення.

Суд зазначив, що, оцінюючи обставини провадження, які можуть мати значення для встановлення процесуальних порушень і їх впливу на допустимість доказів та, відповідно, на справедливість провадження в цілому, Суд має зважати на дійсні обставини, а не лише на формальні ознаки документів, в яких вони зафіксовані.

На думку суду Клопотання захисника ОСОБА_10 зводиться до оцінки процесуальних порушень, вчинених на думку захисника під час проведення досудового розслідування.

У Постанові Касаційного кримінального суду від 11 липня 2023 року,(справа №275/368/19). Суд вказує, що оцінювати з погляду допустимості можна лише докази, тобто фактичні дані, на підставі яких встановлюються наявність чи відсутність фактів та обставин, важливих для ухвалення рішення, а не саме по собі джерело доказів.

Крім того, Постановою Великої Палати ВС від 31 серпня 2022 року № 756/10060/17 констатовано, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини.

Разом з тим, захисником не доведено, яким чином наведені на його думку порушення під час проведення досудового розслідування призвели до порушення конституційних прав і свобод обвинуваченого.

Крім того, даючи оцінку доводів, викладених у клопотанні захисника, суд не вбачає недопустимості відеозапису подій від 11 квітня 2023 року.

Із Протоколу проведення слідчого експерименту від 11 квітня 2023 року вбачається, що свідок ОСОБА_15 докладно розповів та показав обставини вчинення кримінального правопорушення 11 квітня 2023 року, а саме факт віддання наказу заступником командира 2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 та відмови виконувати наказ військовослужбовцем Військової части НОМЕР_1 ОСОБА_9 .

В судовому засіданні оглянутий відеозапис вказаної слідчої дії.

Суд приходить до висновку, що відомості, які зафіксовані у Протоколі слідчого експерименту фактично не суперечать показанням, наданим самим свідком ОСОБА_15 , як на досудовому слідстві так і в суді. Загалом інформація про розвиток подій, як у Протоколі слідчого експерименту, так і в показаннях учасників судового провадження не містять істотних суперечностей.

У відповідності до вимог ст. 94 КПК України, суд вважає, що слідча дія Слідчий експеримент, проведений 11 квітня 2023 року з участю свідка ОСОБА_15 був проведений з додержанням вимог ст. 223, 240 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до обґрунтованого переконання, що Протокол слідчого експерименту від 11 квітня 2023 року у розумінні вимог ст. 86 КПК України є допустимим доказом, оскільки він отриманий у порядку, встановленому КПК України.

Окрім того, як зафіксовано в Протоколі вищевказаної слідчої дії, ніяких зауважень і доповнень з боку учасників слідчої дії не надійшло.

Із Протоколу проведення слідчого експерименту від 11 квітня 2023 року вбачається, що свідок ОСОБА_14 докладно розповів та показав обставини вчинення кримінального правопорушення 11 квітня 2023 року, а саме факт віддання наказу заступником командира 2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 та відмови виконувати наказ військовослужбовцем Військової части НОМЕР_1 ОСОБА_9 .

В судовому засіданні оглянутий відеозапис вказаної слідчої дії.

Суд приходить до висновку, що відомості, які зафіксовані у Протоколі слідчого експерименту фактично не суперечать показанням, наданим самим свідком ОСОБА_14 , як на досудовому слідстві так і в суді. Загалом інформація про розвиток подій, як у Протоколі слідчого експерименту, так і в показаннях учасників судового провадження не містять істотних суперечностей.

У відповідності до вимог ст. 94 КПК України, суд вважає, що слідча дія Слідчий експеримент, проведений 11 квітня 2023 року з участю свідка ОСОБА_14 був проведений з додержанням вимог ст. 223, 240 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до обґрунтованого переконання, що Протокол слідчого експерименту від 11 квітня 2023 року у розумінні вимог ст. 86 КПК України є допустимим доказом, оскільки він отриманий у порядку, встановленому КПК України.

Окрім того, як зафіксовано в Протоколі вищевказаної слідчої дії, ніяких зауважень і доповнень з боку учасників слідчої дії не надійшло.

Із Протоколу проведення слідчого експерименту від 11 квітня 2023 року вбачається, що свідок ОСОБА_13 докладно розповів та показав обставини вчинення кримінального правопорушення 11 квітня 2023 року, а саме факт віддання наказу заступником командира 2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 та відмови виконувати наказ військовослужбовцем Військової части НОМЕР_1 ОСОБА_9 .

В судовому засіданні оглянутий відеозапис вказаної слідчої дії.

Суд приходить до висновку, що відомості, які зафіксовані у Протоколі слідчого експерименту фактично не суперечать показанням, наданим самим свідком ОСОБА_13 , як на досудовому слідстві так і в суді. Загалом інформація про розвиток подій, як у Протоколі слідчого експерименту, так і в показаннях учасників судового провадження не містять істотних суперечностей.

У відповідності до вимог ст. 94 КПК України, суд вважає, що слідча дія Слідчий експеримент, проведений 11 квітня 2023 року з участю свідка ОСОБА_13 був проведений з додержанням вимог ст. 223, 240 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до обґрунтованого переконання, що Протокол слідчого експерименту від 11 квітня 2023 року у розумінні вимог ст. 86 КПК України є допустимим доказом, оскільки він отриманий у порядку, встановленому КПК України.

Окрім того, як зафіксовано в Протоколі вищевказаної слідчої дії, ніяких зауважень і доповнень з боку учасників слідчої дії не надійшло.

Із Протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 11 квітня 2023 року вбачається, що затримання ОСОБА_9 проводилося 11 квітня 2023 року.

Судом досліджені характеризуючи данні обвинуваченого ОСОБА_9 .

Аналізуючи позицію обвинуваченого в судовому засіданні, який заперечував свою провину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 402 частина 4 КК України спів ставляючи її з обвинуваченням, що пред`явлене ОСОБА_9 , а також наданими суду доказами, зокрема показаннями свідків обвинувачення, дослідженими судом документами, які повністю викривають обвинуваченого у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення, суд робить висновок про те, що наведені судом докази мають характер логічних, послідовних, та об`єктивних.

Зазначені докази винності обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення є такими, що доповнюють одне одного, є належними, допустимими та достатніми, оскільки у відповідності до ст.ст. 84-86 КПК України прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також є такими, що отримані в порядку, передбаченому Конституцією та КПК України.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані ним докази ( параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя ( статті 5,8 Конвенції) тощо.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року; «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року «… що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

Захистом було заявлено Клопотання про визнання недопустимими доказами:

Протоколу проведення слідчого експерименту від 11 квітня 2023 року зі свідком ОСОБА_12

Протоколу проведення слідчого експерименту від 11 квітня 2023 року зі свідком ОСОБА_15

Протоколу проведення слідчого експерименту від 11 квітня 2023 року зі свідком ОСОБА_14

Протоколу проведення слідчого експерименту від 11 квітня 2023 року зі свідком ОСОБА_13 , оскільки, на думку сторони захисту, у порушення частини 1 статті 240 КПК України фактично 11 квітня 2023 року зі свідками було проведено не слідчий експеримент, а повторний допит свідків.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Відповідно до ч. 2 вказаної норми Закону за необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу. А також ч. 6 норми передбачає, що про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Статтею 223 КПК України передбачені вимоги до проведення слідчих дій. Так, відповідно до ч. 7 слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи. Винятками є випадки застосування безперервного відеозапису ходу проведення відповідної слідчої (розшукової) дії. Поняті можуть бути запрошені для участі в інших процесуальних діях, якщо слідчий, прокурор вважатиме це за доцільне.

Відповідно до вимог ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У статті 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Згідно зі ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний для прийняття процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

З урахуванням наведеного докази повинні бути отримані у передбаченому КПК України порядку. Це означає, що доказами можуть бути лише ті фактичні дані, які отримані в результаті проведення слідчих (розшукових), негласних (розшукових) дій, які передбачені Кодексом, і в тому порядку, як це передбачено відповідною процесуальною дією.

Крім того, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі інтернет).

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали звукозапису та електронні носії інформації.

При цьому у частині 3 ст. 99 КПК України законодавець визначив, що оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - ще і його відображення, якому надається таке ж значення як документу.

Водночас суд зазначає, що для виконання завдань кримінального провадження, з огляду на положення Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», допустимість електронного документа як доказу не можна заперечувати винятково на підставі того, що він має електронну форму (ч. 2 ст. 8).

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження судом встановлено, що наявні у матеріалах справи відеозаписи, які містяться на технічних носіях інформації на яких зафіксовано проведення слідчих експериментів зі свідками, які були проведені уповноваженими на те особами за участі свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 ,при цьому, з урахуванням того, що хід проведення вказаного слідчого експерименту зафіксовано на безперервний відеозапис, що є винятком, на підставі ч. 7 ст. 223 КПК України, для необхідності залучення понятих. Перед початком проведення слідчих експериментів їх учасникам було роз`яснено їх права та обов`язки, що прямо відображено на відеозаписах цих слідчих дій. При цьому свідки не заявляли про наявність у них будь-яких зауважень, заперечень, клопотань, заяв щодо проведеного за їх участю слідчого експерименту про, що свідчить відеозапис.

У ході проведення зазначених слідчих дій свідки описували перебіг подій, які відбувалися 11 квітня 2023 року, при цьому, детально розказували та показували обставини вчиненого обвинуваченим ОСОБА_9 кримінального правопорушення.

Тобто слідчий експеримент відбувся у формі, що містила ознаки відтворення дій, обстановки, обставин події, що свідчило про те, що ця слідча (розшукова) дія була проведена із дотриманням вимог закону та прав учасників такої слідчої дії.

Разом з цим, суд зауважує, що проведення слідчого експерименту саме в такому форматі не свідчить про те, що технічні носії інформації на яких зафіксовано проведення слідчих експериментів, як доказ був отриманий внаслідок істотного порушення прав та свобод, зокрема обвинуваченого ОСОБА_9 , а тому не ставить під сумнів його допустимість.

За змістом рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року,визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора.

Відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Статтями 86-89 КПК України передбачені випадки та порядок визнання доказів неналежними та недопустимими.

Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

У відповідності з вимогами ч.1 ст.87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 3) порушення права особи на захист.

У вирішенні питання про допустимість доказів важливе значення має саме істотність порушення прав і свобод.

Це означає, що не усі порушення закону, допущені під час збирання доказів сторонами, є підставою для визнання доказів недопустимими.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі N 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі N 334/5670/18).

Наведені доводи підтверджуються рішенням Касаційного кримінального суду Верховного Суду у Постанові по справі 204/6541/16-к, яким констатовано, що навіть якщо докази отримані в той час, коли сталося порушення того чи іншого права, однак це порушення прямо не впливало на отримання доказу, а лише співпадало у часі, це не є достатньою підставою для висновку, що докази отримані «внаслідок» такого порушення.

Суд зазначив, що, оцінюючи обставини провадження, які можуть мати значення для встановлення процесуальних порушень і їх впливу на допустимість доказів та, відповідно, на справедливість провадження в цілому, Суд має зважати на дійсні обставини, а не лише на формальні ознаки документів, в яких вони зафіксовані.

На думку суду Клопотання захисника ОСОБА_10 зводиться до оцінки процесуальних порушень, вчинених на думку захисника під час проведення досудового розслідування.

У Постанові Касаційного кримінального суду від 11 липня 2023 року,(справа №275/368/19). Суд вказує, що оцінювати з погляду допустимості можна лише докази, тобто фактичні дані, на підставі яких встановлюються наявність чи відсутність фактів та обставин, важливих для ухвалення рішення, а не саме по собі джерело доказів.

Крім того, Постановою Великої Палати ВС від 31 серпня 2022 року № 756/10060/17 констатовано, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини.

Разом з тим, захисником ОСОБА_10 при розгляді кримінального провадження не доведено, яким чином наведені на його думку порушення під час проведення досудового розслідування призвели до порушення конституційних прав і свобод обвинуваченого ОСОБА_9 .

Крім того, даючи оцінку доводів, викладених у клопотанні захисника, суд не вбачає недопустимості Протоколів слідчих дій.

Суд констатує, що всі матеріали кримінального провадження були відкриті у встановленому законом порядку, та надані для безпосереднього дослідження як стороні захисту в рамках даного кримінального провадження, так і суду під час судового розгляду, що в свою чергу свідчить про дотримання стороною обвинувачення вимог національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини.

Частиною 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Тобто, істотні порушення процесуального закону можуть торкатися прав і законних інтересів як підозрюваного, обвинуваченого та їхніх захисників, законних представників, так і потерпілих, цивільного позивача, цивільного відповідача і їхніх представників, якщо це перешкодило суду повно і всебічно розглянути провадження і вплинуло на постановлення законного й обґрунтованого вироку.

Порушення кримінального процесуального закону, які не вплинули і не могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення, вважаються неістотними.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження підстав для визнання доказів

Протоколу проведення слідчого експерименту від 11 квітня 2023 року зі свідком ОСОБА_12

Протоколу проведення слідчого експерименту від 11 квітня 2023 року зі свідком ОСОБА_15

Протоколу проведення слідчого експерименту від 11 квітня 2023 року зі свідком ОСОБА_14

Протоколу проведення слідчого експерименту від 11 квітня 2023 року зі свідком ОСОБА_13 недопустимими у суду немає.

« Суд раніше зазначав, що порушення порядку отримання доказів, яке призводить до їх недопустимості, визначається правилами допустимості доказів, передбаченими главою 4 § 1 КПК та іншими статтями КПК, в яких такі правила сформульовані. Також Суд визнавав, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

Таким чином, сторона, яка стверджує про процесуальні порушення, має не лише довести наявність таких порушень, а й обґрунтувати, що ці порушення позначилися або могли позначитися на результаті судового розгляду, у тому числі на допустимості доказів, використаних у судовому розгляді» ( Постанова колегії суддів Першої судової палати ККС Верховного Суду від 15 червня 2021 року ( Справа № 204/6541/16-к ).

З приводу наведених стороною захисту доводів суд вже зазначав у даному вироку і ще раз вказує на те, що істотні порушення процесуального закону можуть торкатися прав і законних інтересів як підозрюваного, обвинуваченого та їхніх захисників, законних представників, так і потерпілих, цивільного позивача, цивільного відповідача і їхніх представників, якщо це перешкодило суду повно і всебічно розглянути провадження і вплинуло на постановлення законного й обґрунтованого вироку (ухвали).

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 3) порушення права особи на захист.

У вирішенні питання про допустимість доказів важливе значення має саме істотність порушення прав і свобод.

Порушення кримінального процесуального закону, які не вплинули і не могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення, вважаються не істотними.

Окремі порушення КПК України, на думку суду, є незначними та такими, які не тягнуть за собою визнання цих доказів недопустимими.

З урахуванням наведеного суд констатує те, що технічний носій інформації на якому зафіксовано проведення слідчих експериментів зі свідками, а саме їх відеозаписи містять достатні відомості, що відображають хід їх проведення, що за своєю природою є самостійним джерелом доказів, визначеним ст. 84 КПК України.

При цьому суд оцінює інформацію, яка міститься на технічних носіях інформації в електронній (цифровій) формі, які містять дані про обставини, що мають значення для справи, як самостійний електронний документ, що містить важливі дані, що можуть розкрити обставини справи.

Ураховуючи наведене суд зауважує, що твердження захисника обвинуваченого, що фактично був проведений повторний допит свідків, а не слідча дія слідчий експеримент не може зашкодити справедливому судовому розгляду з урахуванням того, що проведення цієї слідчої дії відбулося без порушення будь-яких прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та Конституцією України, а надані технічні носії інформації на яких зафіксовано проведення цієї слідчої дії, за обставин цього , є електронним доказом на якому міститься інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи.

Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у провадженні № 13-3кс22; справа № 756/10060/17).

Таким чином, суд приходить до висновку, що досліджені в судовому засіданні докази логічні, послідовні, не містять протиріч, переконливі як кожен окремо, так і їх сукупність у взаємозв`язку.

Жоден із них не спростований, містить інформацію щодо предмету доказування, схожих неоспорюваних чітких і узгоджених між собою презумпцій факту.

Судом не встановлено таких обставин, які ставили б під сумнів показання допитаних в судовому засіданні свідків, так само не надано суду доказів, що їх спростовують. Репутація цих осіб не дискредитована, довіра до їх показань не підірвана, мотивів можливої нечесності як приводу для обмовляння обвинуваченого захистом не доведено.

В судовому засіданні обвинувачений, його захисник скористалися правом допитати свідків, що відповідає вимогам п.1, підп. «d»п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, із забезпеченням їм можливості надати аргументи на спростування їх показань, однак жодних об`єктивних даних для того, щоб ставити їх під сумнів, суд не встановив.

Показання вищевказаних свідків повністю узгоджуються зі змістом інших доказів, якими є Протоколи слідчих дій та інші письмові докази.

За таких обставин, суд приймає до уваги при ухваленні вироку показання свідків, письмові докази по справі, як докази винуватості ОСОБА_9 .

При їх оцінці суд дійшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, що відповідає стандартам доказування «поза розумним сумнівом»,який знайшов своє втілення як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст.17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні у справі «Коробов проти України».

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.

Суд звертає увагу на те, що кваліфікація кримінального правопорушення - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю та змістом кваліфікація кримінальних правопорушень завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретне кримінальне правопорушення.

Вирішуючи питання щодо надання юридичної оцінки діям ОСОБА_9 , суд виходить з того, що згідно ст.402 КК України об`єктом злочину є порядок виконання у військових формуваннях України наказів, який забезпечує необхідні в умовах військової служби відносини підлеглості та військової честі.

З об`єктивної сторони злочин може виражатися у двох формах: 1) відкрита відмова виконати наказ начальника; 2) інше умисне невиконання наказу. Під наказом розуміється одна із форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або невчинення підлеглим (групою підлеглих) певних дій по службі. В контексті ст. 402 КК України під наказом розуміється також пряма вимога у вигляді розпорядження, вказівки, команди тощо. Наказ завжди має бути конкретним. Крім того, наказ має бути законним і виданим тільки в межах компетенції відповідної службової особи.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 ( по стройовій частині) № 266 від 18 листопада 2022 року капітана ОСОБА_12 призначеного на посаду командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 зарахувати до списків частини.

Відповідно до Витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 ( по стройовій частині) № 61 від 28 лютого 2023 року капітана ОСОБА_12 призначеного командиром стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 , відповідно до наказу командира ІНФОРМАЦІЯ_3 ( по особовому складу) від 26 листопада 2022 року № 472, призначеного на посаду заступника командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.

Відповідно до витягу із Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 ( по стройовій частині) №269 від 21 листопада 2022 року солдата ОСОБА_9 призначено на посаду номера обслуги кулеметного взводу 2 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, капітан ОСОБА_12 заступник командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 по відношенню до військовослужбовця військової служби за мобілізацією, номер обслуги кулеметного взводу 2 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_9 був прямим начальником за своїм службовим становищем та за військовим званням, а останній підлеглим заступника командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_12 .

Підлеглий не несе відповідальності за ст. 402 КК України за невиконання наказу начальника, якщо цей наказ був незаконним (відданий невідповідною особою, в неналежному порядку, виходив за межі повноважень командира (начальника), за своїм змістом суперечив чинному законодавству, був пов`язаний з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина).

Крім того, у кожному конкретному випадку має бути з`ясовано, чи не обумовлене невиконання наказу тим, що він був сформульований невиразно, нечітко й незрозуміло, допускав подвійне тлумачення або чи не був він перешкодою для виконання наказу іншого начальника.

Відкрита відмова виконати наказ начальника найбільш зухвала форма непокори передбачає наявність заяви (усної чи письмової) підлеглого про його небажання виконувати наказ, або інше демонстративне його невиконання, яке може супроводжуватись будь-якими репліками чи здійснюватися мовчки.

Непокора вважається закінченою, залежно від форми її вчинення, з моменту відмови виконати наказ начальника або з моменту його фактичного невиконання.

З суб`єктивної сторони злочин може бути вчинений лише з прямим умислом. Мотиви непокори у цілому не мають значення для кваліфікації.

Воєнний стан це особливий правовий режим ( політико економічна ситуація), що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню і органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав та свобод людини й громадянина і прав та законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

В судовому засіданні з показань свідків встановлено та стороною захисту не спростовано, що відданий 11 квітня 2023 року Наказ прямого начальника ОСОБА_9 заступника командира 2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_12 був законним, відданий на підставі бойового розпорядження № 676т відповідною особою, в належному порядку, не виходив за межі повноважень командира, не суперечив чинному законодавству, відданий чітко і зрозуміло. ОСОБА_9 , як і інші військовослужбовці, почув та зрозумів суть наказу про бойове завдання.

Показання обвинуваченого в тій частині, що він відмовився виконувати 11 квітня 2023 року наказ безпосереднього командира у зв`язку зі станом здоров`я спростовуються проаналізованими та перевіреними доказами, які вказані у вироку вище.

Суд критично сприймає твердження обвинуваченого про відсутність умислу на вчинення непокори, що його відмова від виконання наказу була викликана станом здоров`я , оскільки для об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого статтею 402 частина 4 КК України мотиви непокори не мають значення для кваліфікації.

Окрім того, твердження ОСОБА_9 в тій частині, що він 11 квітня 2023 року відмовився виконувати наказ командира у зв`язку зі станом здоров`я спростовуються Довідкою військово-лікарської комісії від 06 квітня 2023 року, з якої вбачається, що солдат військової служби за мобілізацією ОСОБА_9 , 1978 року народження, придатний до військової служби.

ОСОБА_9 не був позбавлений права надати лікарям ВЛК свої медичні документи, що свідчать про наявність у нього захворювань, які унеможливлюють проходження ним військової служби за станом здоров`я, а також не був позбавлений права оскаржувати прийняте рішення до ВЛК вищого рівня та клопотати про проведення його медичного огляду лікарями Центральної ВЛК, оскільки із підпунктом 2.3.4 пункту 2.3 Глави 2 Розділу 1 Положення №402 Центральна ВЛК має право, зокрема, розглядати, переглядати, скасовувати, затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь якої ВЛК Збройних Сил України. Суд не може здійснювати власну оцінку під ставності прийняття певного висновку, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка під ставності висновку ВЛК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права. Суд в межах розгляду справи не вправі надавати власну оцінку на предмет наявності підстав для визнання обвинуваченого таким, що не придатний до військової служби.

Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку, що фактичні обставини кримінального правопорушення встановлені під час досудового розслідування знайшли своє підтвердження дослідженими під час судового розгляду належними та допустимими доказами, які, за оцінкою суду , не викликають сумніву щодо дійсного наміру обвинуваченого та спрямованість умислу обвинуваченого саме на непокору - відкриту відмову виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_9 щодо відсутності в його діях умислу, направленого на непокору, тобто на відкриту відмову/ протест виконувати вказівки ( накази) начальника вважає - безпідставними, такими, що не відповідають фактичним обставинам подій, які мали місце в дійсності, оскільки повністю спростовуються належними та допустимими доказами, дослідженими судом.

Дослідивши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд дійшов висновку, що подія кримінального правопорушення мала місце, провину обвинуваченого повністю доведено, а вчинене обвинуваченим ОСОБА_9 , вірно кваліфіковано за ст. 402 ч. 4 КК України- непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.

Таку кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_9 , суд вважає правильною.

Відповідно до ч.1 ст.2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.

Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 12 червня 2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання, призначене судом, має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.

При визначенні міри покарання обвинуваченому у відповідності до ст. 65 КК України, суд приймає до уваги конкретні обставини вчиненого обвинуваченим, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення: сукупність усіх характеризуючих його обставин, віднесення кримінального правопорушення законодавством до тяжких злочинів, характер, ступінь його суспільної небезпеки, дані про особу обвинуваченого.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд керується поняттям судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Згідно роз`яснень п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, «Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів».

п.п.2,3 «при призначенні покарання, суди повинні всебічно враховувати фактичні обставини кримінального провадження у їх сукупності та визначати тяжкість конкретних злочинів враховуючи їх індивідуальний ступінь. Визначаючи ступінь тяжкості злочину судам необхідно виходити з особливостей конкретного злочину та обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб, кількість епізодів злочинної діяльності, характер та ступінь наслідків. Отже, ступінь тяжкості злочину визначається характером того діяння, яке було вчинено у конкретному випадку. На неї впливають різні об`єктивні та суб`єктивні обставини, зокрема цінність тих суспільних відносин на які посягає винний, тяжкість наслідків (характер посягання), спосіб посягання форма й ступінь вини наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.»

Суд, призначаючи ОСОБА_9 покарання, також враховує вимоги ч.2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ст. 50 Кримінального кодексу України « Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні кримінального правопорушення і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.»

Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_9 відповідно до ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_9 відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.

Висновок органу пробації не має для суду наперед встановленої сили, оскільки досудова доповідь органом пробації складається лише з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує особу обвинуваченого, а у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 така інформація відображена у достатньому обсязі.

Суд виходить із положень статті 65 КК України, а саме з принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для виправлення та попередження нових злочинів, приймає до уваги ті обставини, що ОСОБА_9 є осудним, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, вперше вчинив кримінальне правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, негативно характеризується за місцем служби, займаній посаді не відповідає, особу винного, суд враховує також ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також враховує характер вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, спосіб його вчинення, суспільну небезпеку та те, що злочин вчинено в умовах воєнного стану, коли необхідні максимальна чіткість, стійкість та дисциплінованість усіх військовослужбовців. Суд враховує, що в Україні продовжує діяти правовий режим воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, при цьому оборона України, захист її суверенітету,територіальної цілісності і недоторканості є конституційним обов`язком кожного громадянина.

Зважаючи, що обвинувачений не визнав своєї вини, заперечував кваліфікацію його дій, на думку суду, це свідчить про недостатнє усвідомлення військовослужбовцем протиправного характеру поведінки в умовах воєнного стану, відсутність у особи належних висновків щодо необхідності виправлення, а відтак і про відсутність щирого каяття.

Судом також враховується, що відмова ОСОБА_9 виконувати наказ командира в умовах воєнного стану змусила командира покласти на його спів службовців додатковий тягар, а саме виконання і визначеного йому завдання, наслідком чого стало оголення ділянки фронту, яку змушені були закривати собою інші військовослужбовці, що могло призвести, а можливо і призвело, до більшості втрат особового складу, території та мирних жителів на них, при цьому втрачені позиції доводиться відновлювати ціною життя інших військовослужбовців.

Суд вважає, що показання обвинуваченого щодо обставин вчинення ним злочину не в повній мірі узгоджуються з показаннями свідків, письмовими доказами по справі, які є об`єктивними даними і не залежать від суб`єктивних факторів, а відтак підстав для визнання ним вини та щирого каяття, як пом`якшуючих обставин, з огляду на відсутність критичної оцінки своєї злочинної поведінки, не вбачає.

Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 12 червня 2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання , призначене судом, має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів. Суд враховує конкретні обставини справи, а саме те, що ОСОБА_9 проходив військову службу, добровільно взяв на себе обов`язки військовослужбовця і в період воєнного стану під час військової агресії ворога відкрито відмовився виконати наказ командира вибути до місця дислокації в район ведення бойових дій.

Суд наголошує, що звільнення від відбування покарання з випробуванням військовослужбовця за невиконання ним наказу в умовах воєнного стану, а саме наказу на вибуття в район бойових дій для захисту Батьківщини від збройної агресії ворога, не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання наказів командирів, а також відмову від захисту Батьківщини. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Наведені обставини у своїй сукупності, свідчать про те, що виправити обвинуваченого ОСОБА_9 та запобігти його злочинній діяльності не можливо без його ізоляції від суспільства, в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що обвинувачений має бути засудженим за частиною 4 статті 402 КК України до покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції інкримініруємої статті Особливої частини Кримінального кодексу України.

Правових підстав для застосування ст.75 КК України, враховуючи зазначені вище конкретні обставини в їх сукупності та дані про особу винного, суд не знаходить.

Системне тлумачення норм статті 75 КК України дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Водночас, з огляду на положення ст. 75 КК України законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного, але й інші обставини справи.

При цьому, оскільки покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, застосування ст. 75 КК України при визначенні покарання за вчинення кримінальних правопорушень указаної категорії в теперішніх умовах є неприпустимим.

Тобто, звільнення осіб від відбування покарання з випробуванням військовослужбовця за невиконання ним наказу в умовах воєнного стану не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових злочинів іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання наказів командирів, а також відмову від захисту Батьківщини. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного ( обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Відсутність належного реагування держави, зокрема суду, під час призначення покарання за вчинення військовослужбовцями кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби під час дій військового стану ( збройної агресії та повномасштабного вторгнення збройних сил Російської Федерації на територію України) нівелює визначену ст.ст. 50,65 КК України мету призначення покарання та може призвести до збільшення рівня злочинності у військах, зниження рівня дисципліни та підриву боєготовності військових підрозділів, неспроможності забезпечення командуванням військових частин належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності та територіальної цілісності України, що призводить до порушення прав та інтересів суспільства в цілому та держави.

На думку суду, застосування до військовослужбовців інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням за вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних з ухиленням від військової служби в умовах воєнного стану, не сприяє підтриманню належної боєздатності та рівня військової дисципліни Збройних сил України, попередженню нових кримінальних правопорушень, як самим засудженим, так і іншими військовослужбовцями.

Застосування інституту умовного звільнення (ст.75 КК України) до призначеного обвинуваченому покарання не сприятиме меті покарання та не буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Європейський суд уу справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року ( заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Конкретні обставини справи свідчать, що досягнення мети покарання, яка полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його до кримінально-виконавчої установи закритого типу, неможливе без його реального відбування. Отже суд дійшов висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та не є надто суворим чи м`яким.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, вибір заходу примусу та порядок його узгоджується із позицією сторони обвинувачення, висловленої у судових дебатах.

При цьому, суд вважає за неможливе застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 вимог ст. 69 КК України, виходячи з наступного.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Суд зауважує, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Аналогічну позицію виклав Верховний Суд у Постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 629/2739/18, провадження № 51-3479 км 20.

Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Підстав для застосування норм ст. 69-1 даного Кодексу до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дана правова норма має змогу бути застосована, оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежить від обґрунтованості його призначення і реалізації.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ювченко та інші проти України» ( рішення від 09 квітня 2020 року) та в справі «Скачкова та Рижа проти України» ( рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу « законності» і воно не було свавільним».

У справі « Белане Надь проти Угорщини» ( рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» ( рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити « особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до положень статті 54 КК України засуджена за тяжкий чи особливо тяжкий злочин особа, яка має військове, спеціальне звання, ранг, чин або кваліфікаційний клас, може бути позбавлена за вироком суду цього звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу. Враховуючи обставини та події злочину, форму вини, мотив та мету, суд приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_9 , вчинив тяжкий злочин, він має бути позбавлений військового звання «солдат».

11 квітня 2023 року ОСОБА_9 було затримано на підставі статті 208 КПК України і на підставі Ухвали слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 квітня 2023 року відносно ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із триманням на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_4 у Збройних Силах України з дислокацією у АДРЕСА_4 , дія якого судом неодноразово продовжувалася. Судом встановлено, що ризики передбачені статтею 177 КПК України на даний час не відпали, враховуючи, що особа засуджується до реального покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні, з метою запобігти ризикам ухилитись від суду та відбування покарання, суд приходить до висновку, що до вступу вироку в законну силу запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_9 слід залишити без змін, оскільки існує ризик перешкоджання кримінальному провадженню шляхом ухилення від виконання судового рішення.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Речові докази по справі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 369-370, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Визнати ОСОБА_11 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 402 ч. 4 КК України і призначити йому покарання за цією статтею кримінального закону у виді позбавлення волі на строк шість років з ізоляцією засудженого та поміщенням його до кримінально виконавчої установи закритого типу.

Відповідно до вимог статті 54 КК України позбавити ОСОБА_11 військового звання « солдат».

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_18 обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України, в редакції, чинній на теперішній час, зарахувати засудженому ОСОБА_18 у строк відбуття призначеного покарання строк тримання під вартою під час досудового слідства та судового розгляду кримінального провадження з 11 квітня 2023 року до дня набрання вироком законної сили включно із розрахунку, що один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

Захід забезпечення кримінального провадження ОСОБА_18 до набрання вироком чинності, залишити без змін тримання під вартою на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_4 з дислокацією у місті Павлоград Дніпропетровської області.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Дніпровського апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_9 в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Вирок постановлено, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Головуючий: суддя

Слов`янського міськрайонного суду ОСОБА_1 .