Справа№484/3/23
Провадження№: 1-кс/484/517/24
Ухвала

іменем України

28.05.2024 року м. Первомайськ

Слідчий суддя Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , без участі сторін, розглянувши в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000010 від 16.02.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, клопотання про арешт майна

встановив

до слідчого судді надійшло клопотання слідчого, погоджене прокурором Первомайської окружної прокуратури, в якому ставиться питання про накладення арешту на майно, а саме: автомобіль марки MITSUBISHI COLT, 2007 р.в., синього кольору, VIN НОМЕР_1 , номерні знаки НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , на праві приватної власності із забороною розпоряджатися вказаним майном.

Слідчий та прокурор у судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд клопотання за їх відсутності, зазначили, що вимоги клопотання підтримують в повному обсязі.

Слідчий у клопотанні просить розгляд клопотання провести без виклику осіб, щодо яких вирішується питання про накладення арешту.

Слідчий суддя розглядає клопотання без повідомлення власників майна, керуючись вимогами ч. 2 ст. 172 КПК України, з метою забезпечення арешту майна.

У зв`язку з неприбуттям у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі та на підставі ч.4 ст.107 КПК України фіксування кримінального провадження в суді за допомогою технічних засобів не здійснюється.

Вивчивши клопотання, та матеріали, якими воно обгрунтовується, прихожу до наступних висновків.

Із матеріалів клопотання вбачається, що в провадженні Первомайського РВП ГУНП України в Миколаївській області перебуває кримінальне провадження № 0000010 від 16.02.2022 року за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

Зокрема, орган досудового розслідування вважає, що головний бухгалтер КНП «Первомайська ЦРЛ» ОСОБА_3 , всупереч установленому порядку, нехтуючи своїми обов`язками, передбаченими своєю посадовою інструкцією, достовірно знаючи про необхідність здійснення нарахування та виплати доплати виключно за фактично відпрацьований час, будучи впевненою в своїх діях, маючи реальну можливість виконати покладені на неї службові обов`язки належним чином, будучи зобов`язаною забезпечувати здійснення службової діяльності відповідно до вимог нормативних документів, проявляючи злочинну недбалість, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків, хоча повинна була і могли їх передбачити, належним чином не пересвідчилась в правильності здійснення нарахувань економіста з праці КНП «Первомайська ЦРЛ» ОСОБА_4 та бухгалтера по заробітній платі КНП «Первомайська ЦРЛ» ОСОБА_5 , не проконтролювала їх роботу, внаслідок чого 151 працівнику КНП «Первомайська ЦРЛ» здійснено нарахування та виплату доплати за участь у ліквідації епідемії та здійсненні заходів з запобігання поширенню COVID-19 у завищеному розмірі.

Внаслідок злочинної недбалості головного бухгалтера КНП «Первомайська ЦРЛ» ОСОБА_3 . КНП «Первомайська ЦРЛ» завдано збитків на загальну суму 1 702 666,97 грн., що відповідно до пункту 4 Примітки до ст. 364 КК України є тяжкими наслідками, оскільки у двісті п`ятдесят і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

В ході досудового розслідування, слідчий встановивши наявність достатніх доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення 27.12.2023 року головному бухгалтером КНП «Первомайська ЦРЛ» ОСОБА_3 оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а саме: службова недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки.

Сторона обвинувачення в ході досудового розслідування даного кримінального провадження, вбачає наявність ризику можливого відчуження майна, належного ОСОБА_3 , та вважає за необхідне, як захід забезпечення кримінального провадження, передбачений п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК, накладення арешту на майно останньої для подальшого забезпечення виконання рішення суду в частині відшкодування завданого збитку, який досудовим розслідуванням встановлено на загальну суму 1 702 666,97 грн.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Перша та найголовніша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання з боку органу влади у мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого абзацу надає право позбавляти власності лише «на умовах, передбачених законом», при цьому у другому абзаці визнається право держав здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" пункт 58).

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно із ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Вирішуючи питання про накладення арешту на автомобіль, слідчий суддя встановлює відповідність його критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, та враховує: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. Оскільки, арешт майна з метою забезпечення виконання рішення суду в частині відшкодування завданого збитку не може бути єдиною підставою, для арешту.

Відповідно до ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Зазначених обставин, які передбачені даними нормами процесуального закону, для накладення арешту на вище зазначене майно, слідчим суддею за наданими матеріалами клопотання слідчого не встановлено.

Що стосується посилання у клопотанні слідчого що арешт нерухомого майна є необхідним для подальшого виконання рішення суду в частині відшкодування збитків, то слідчий повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку. Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що у справі вчетверте проводиться судово економічна експертиза для визначення підтвердження чи спростування необгрунтованих нарахувань. Таким, чином сума збитків, досудовим розслідування ще остаточно не визначена, цивільний позов не заявлено, що свідчить про необгрутованість зазначених тверджень.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що правових підстав, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, для арешту на автомобіль органом досудового розслідування не доведено, а тому в задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 131, 132, 167, 170-175 КПК України, слідчий суддя

ухвалив

в задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: