УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 607/11938/23

провадження № 51-1000 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2023 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.

Задоволено цивільний позов прокурора Тернопільської обласної прокуратури про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілих від злочину.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 06 березня 2023 року, о 18 год 42 хв., керуючи технічно справним автомобілем «HONDA Civic», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення вимоги п. 12.4 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), згідно якого у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год, рухався проїзною частиною дороги по вул. Об`їзна в м. Тернопіль зі швидкістю 102 км/год.

В цей час, лівою смугою зустрічного напрямку рухався автомобіль «PEUGEOT 205», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , в салоні якого знаходилися неповнолітні пасажири - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Під час руху, ОСОБА_6 перебував у стані алкогольного сп`яніння (1,41% (проміле) етилового спирту в крові), а у керованому ним автомобілі було змінено конструкцію робочої гальмової системи (трубопроводи гідроприводу гальмівних механізмів коліс задньої вісі від`єднанні від органу керування робочої гальмової системи), що є порушенням вимоги п.п. 2.9 (а) та 31.4.1 (а) (Гальмові системи) ПДР, а також вимоги, яка наведена у абзацах 5 та 7 частини 2 статті 16 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-ХІІ від 30 червня 1993 року),

Надалі, ОСОБА_6 , у порушення вимог п.п. 10.1, 10.4 та вимог лінії горизонтальної дорожньої розмітки 1.3 ПДР, не переконавшись у тому, що його дії не створять перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, змінив напрямок свого руху вліво, та перетнувши подвійну суцільну лінію, виїхав на зустрічну смугу, тим самим створив небезпеку для руху водію зустрічного автомобіля «HONDA Civic» ОСОБА_5

Рухаючись в порушення вимог п. 12.4 ПДР із перевищенням дозволеної швидкості, водій автомобіля «HONDA Civic» ОСОБА_5 не забезпечив безпеку дорожнього руху та поставив себе в такі умови, що з моменту початку виконання автомобілем «PEUGEOT 205» маневру повороту ліворуч, при швидкості 102 км/год був позбавлений технічної можливості шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування зупинитися до місця зіткнення і таким чином уникнути зіткнення із ним, однак мав таку можливість при умові руху з дозволеною швидкістю 50 км/год.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 спричинено тілесні ушкодження, від яких настала його смерть в кареті швидкої допомоги; пасажиру ОСОБА_9 - тілесні ушкодження, які за своїми ознаками відносяться до тяжких за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння; пасажиру ОСОБА_8 - тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Порушення обвинуваченим ОСОБА_5 вимог п. 12.4 ПДР перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, спричиненням смерті потерпілого ОСОБА_6 , заподіянням потерпілому ОСОБА_7 тяжкого тілесного ушкодження та спричиненням середньої тяжкості тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_8 .

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування доводів вказує, що призначене ОСОБА_5 судом першої інстанції та залишене без змін апеляційним судом додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік є надто суворим й таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі винного. На його думку, суди попередніх інстанцій не в повній мірі врахували позицію потерпілих, які просили не позбавляти обвинуваченого волі та права на керування транспортними засобами, не взяли до уваги щодо грубого порушення правил дорожнього руху іншим учасником ДТП - потерпілим ОСОБА_6 а також те, що іншої роботи непов`язаної із керуванням транспортними засобами ОСОБА_5 не має.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, кваліфікація дій за ч. 2 ст. 286 КК України, а також вид та розмір призначеного основного покарання і порядок його відбування у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисника щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість у зв`язку із призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є необґрунтованими, з огляду на таке.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_4 порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зі змісту положень статей 418-419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу.

Так, при призначенні ОСОБА_5 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який повністю визнав вину, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, раніше не судимий, наявність на утриманні трьох малолітніх дітей, думку потерпілих, які просили його суворо не карати, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування потерпілим завданих збитків, як обставини, що пом`якшують покарання.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі, при цьому із врахуванням даних про особу ОСОБА_5 та обставин, які пом`якшують покарання, на підставі ст. 75 КК України звільнив його від відбування вказаного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Призначаючи додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 1 (один) рік, місцевий суд врахував особу ОСОБА_5 , ступінь тяжкості та наслідки скоєного кримінального правопорушення.

З таким рішенням слушно погодився й суд апеляційної інстанції, який належно перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які є аналогічні доводам його касаційної скарги, надавши на них достатні відповіді та навівши в ухвалі мотиви, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою, зазначивши, що ОСОБА_5 грубо порушив ПДР, рухаючись зі швидкістю 102 км/год в межах населеного пункту при дозволеній швидкості 50 км/год, внаслідок чого відбулося зіткнення транспортних засобів, що призвело до смерті потерпілого ОСОБА_6 та отримання двома неповнолітніми пасажирами - ОСОБА_9 та ОСОБА_8 відповідно тяжких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а тому незастосування до засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами буде недостатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого, при цьому помилково вказавши, що ОСОБА_5 не працює водієм.

Разом з тим, закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу, тому доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Таким чином, на переконання Верховного Суду, призначене ОСОБА_5 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на мінімальний строк не є явно несправедливим через суворість, в аспекті приписів ст. 414 КПК України, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Призначене засудженому додаткове покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Вагомих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено, та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги не має, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2023 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3