Номер провадження: 11-кп/813/75/24
Справа № 504/1218/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.12.2019 року, у кримінальному провадженні №0000280 від 20.02.2017 року, стосовно:

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вознесенськ Миколаївської області, громадянин України, має середню технічну освіту, не одружений, офіційно не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

- 23.11.2011 року Суворовським районним судом м. Одеси за ч.2 ст. 187, ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі, строком на 7 років 1 місяць з конфіскацією майна,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України та йому призначено покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі, з конфіскацією всього належного майна, в дохід держави.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» обвинуваченого ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 обчислюється з моменту його фактичного затримання, а саме з 24.02.2017 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України №838-VIII від 26.11.2015 року, в строк покарання ОСОБА_9 зараховано строк його попереднього ув`язнення з 24.02.2017 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком суду обвинувачений ОСОБА_9 визнаний винуватим за те, що він, проживаючи у с. Красносілка Лиманського району Одеської області та володіючи відомостями про мешканців с. Кубанка, зокрема те, що по АДРЕСА_3 самотньо проживає літня жінка, а саме ОСОБА_11 , у якої можуть бути грошові заощадження, переслідуючи ціль незаконного збагачення, вирішив заволодіти її майном.

Так, 20.02.2017 року в ранковий час доби ОСОБА_9 , реалізуючи свій злочинний намір направлений на заволодіння майном ОСОБА_11 , прибув на автомобілі марки «ВАЗ-2105» державний номерний знак НОМЕР_1 до с. Кубанка, де на околиці села залишив зазначений автомобіль та пішки попрямував за місцем мешкання ОСОБА_11 .

Того ж дня, біля 09.20 год. ОСОБА_9 , прибувши за місцем проживання ОСОБА_11 , попередньо взявши з собою засоби зв`язування, а саме два пластикові хомути, шляхом вільного доступу пройшов на територію домоволодіння, де через незачинені вхідні двері, проник до приміщення житлового будинку, в якому перебувала на той час ОСОБА_11 .

Знаходячись в приміщенні будинку, обвинувачений, прикриваючи обличчя за допомогою светра та шапки на голові, діючи умисно, погрожуючи застосуванням насилля, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої, використовуючи психічний вплив, зажадав від останньої передати йому грошові кошти та цінності при цьому позбавив її волі шляхом зв`язування рук за спиною за допомогою двох пластикових хомутів, а сам обшукавши помешкання, заволодів грошима в сумі 3000 грн., мобільним телефоном марки «Нокіа», вартістю 200 грн., укомплектованим сім-карткою оператора мобільного зв`язку «Лайфселл» з абонентським номером НОМЕР_2 , вартістю 25 грн. з сумою на рахунку 5 грн. 30 коп., мобільним телефоном марки «Нокіа», вартістю 200 грн., укомплектованим сім-карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар» з абонентським номером НОМЕР_3 , вартістю 25 грн. з сумою на рахунку 72 грн. 30 коп., після чого з місця події зник, спричинивши потерпілій ОСОБА_11 , матеріальний збиток на загальну суму 3527 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_10 , кожен окремо, звернулись з апеляційними скаргами, в яких посилаючись на незаконність та необґрунтованість вироку, просять його скасувати та постановити новий виправдувальний вирок, посилаючись на відсутність доказів, які беззаперечно вказують на вчинення злочину обвинуваченим.

Захисник ОСОБА_10 в апеляційній скарзі посилається на те, що ОСОБА_9 в суді першої інстанції своєї вини не визнавав та заявляв про те, що визнавальні покази на стадії досудового розслідування були надані під психологічним тиском слідчого, але суд не звернув на це уваги, а тому на переконання захисника, ОСОБА_9 , який не зобов`язаний доводити свою невинуватість, має бути виправданий.

Обвинувачений в апеляційній скарзі та доповненнях до неї стверджує, що районний суд в основу обвинувального вироку поклав недопустимі докази, зокрема покази потерпілої, яка є особою похилого віку та давала суду суперечливі покази, в судовому засіданні заявила, що впізнає його за статурою та голосом, хоча він стояв мовчки. Також на переконання обвинуваченого суд в основу вироку поклав недопустимі докази, зокрема протокол обшуку від 24.02.2017 року, в ході якого було вилучено речі, які жодного відношення до злочину не мають, а матеріали справи не містять відомостей стосовно того, що слідчим суддею було надано дозвіл на проведення такого обшуку, що свідчить про порушення положень ст.ст.234, 236 КПК України. Протокол слідчого експерименту за участю обвинуваченого також є недопустимим доказом, оскільки під час його проведення слідчий вказував ОСОБА_9 які дії вчиняти та здійснював на нього тиск як психологічний так і фізичний. Також органом досудового розслідування, на думку обвинуваченого, здійснювався тиск на свідка ОСОБА_12 , в наслідок чого останній на досудовому слідстві дав викривальні покази відносно ОСОБА_9 , а під час судового розгляду надав інші покази, які виправдовують обвинуваченого. Крім того, обвинувачений вказує на те, що поза увагою суду залишились неодноразові клопотання про допит свідків. Крім того, суд не дослідив за яких обставин потерпілій були повернуті викрадені під час розбійного нападу телефони, що завадило суду правильно оцінити обставини справи.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні також не оскаржений.

Апеляційний розгляд проведено за відсутності потерпілої ОСОБА_11 , яка в судове засідання апеляційного суду неодноразово викликалась, але не з`явилась у зв`язку зі смертю, що підтверджено зворотнім повідомленням на поштовому конверті з відміткою судова повістка.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити, прокурора, який вважав вирок суду законним і обґрунтованим, тому просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг захисника та обвинуваченого; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 94 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржений вирок суду відповідає вимогам ст.374 КПК, оскільки в ньому міститься формулювання обвинувачення та викладені висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі докази, надані сторонами провадження, яким судом надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, а тому оскаржений вирок відповідає вимогам КПК України.

Так, в обґрунтування висновків про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, суд першої інстанції поклав аналіз показань потерпілої ОСОБА_11 , яка під час її допиту в суді першої інстанції детально розповіла про обставини злочину, вчиненого відносно неї та заявила, що впізнає обвинуваченого по статурі, голосу, очах, оскільки під час вчинення на неї нападу він з нею розмовляв. Також потерпіла повідомила, що після вчинення злочину до неї приходила співмешканка обвинуваченого ОСОБА_13 з вітчимом та своєю сестрою, питала де туалет, а дізнавшись, вони віднайшли там її мобільні телефони, які їй повернули. Потім вказані особи просили її забрати заяву про злочин. Під час слідчого експерименту ОСОБА_9 дуже добре орієнтувався в її будинку, вільно розповідав та показував як вчиняв злочин без будь-якого стороннього тиску на нього.

Також в основу обвинувального вироку судом покладені покази свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які були залучені в якості понятих під час проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого в будинку потерпілої. Вказані свідки повідомили суду, що в їх присутності ОСОБА_9 у відділку поліції погодився показати як він їхав у село до жінки похилого віку для вчинення злочину, пов`язаного з заволодінням особистого майна, після чого всі учасники, за вказівками ОСОБА_9 прослідували до будинку потерпілої. Під час слідчої дії був присутній адвокат обвинуваченого. ОСОБА_9 добровільно, без будь-якого тиску на нього, розповів про обставини вчиненого ним злочину, показав як він йшов до хати потерпілої та зайшов до неї в двір з тильної сторони, зупинився перед дверима, які ведуть у житлове приміщення. Учасники слідчої дії зайшли в будинок, де ОСОБА_9 показав, як він вчиняв злочин, як застосовував насильство до потерпілої, як згодом вийшов з будинку та залишив місце злочину. Обвинувачений все показував добровільно, без будь-якого тиску. Всі спостерігали за ОСОБА_9 та слухали його. По закінченню слідчого експерименту всі учасники без зауважень підписали протокол слідчої дії.

Свідок ОСОБА_16 повідомив суду, що на момент вчинення злочину, він перебував на чергуванні як слідчий СВ Лиманського ВП ГУМВС України в Одеській області та здійснював виїзд за заявою громадянки ОСОБА_11 від 20.02.2017 року про скоєння злочину на місце події. На місці події було проведено всі необхідні слідчі дії, зокрема слідчий експеримент, відеофіксація якого здійснювалася на відеокамеру. В даному кримінальному провадження ОСОБА_9 було повідомлено про підозру та передано обвинувальний акт до суду. Всі слідчі дії було проведено відповідно до вимог чинного законодавства, в присутності понятих, обвинуваченого та його захисника, про що містяться їх підписи у відповідних протоколах. Усних клопотань, заяв та зауважень від понятих, обвинуваченого та його захисника не надходило. Будь-якого психологічного тиску на ОСОБА_9 ним, або іншими правоохоронцями, не здійснювалося.

Апеляційний суд вважає, що показами потерпілої та свідків, спростовується позиція обвинуваченого про застосування до нього недозволених засобів досудового розслідування, оскільки відсутність будь-якого тиску на обвинуваченого та його добровільна позиція під час проведення слідчого експерименту щодо про обставин вчинення злочину, підтверджена присутністю понятих під час проведення слідчої дії, а також присутність захисника.

Більш того, доводи обвинуваченого про застосування до нього недозволених засобів досудового розслідування, а також захисника стосовно того, що визнавальні покази на стадії досудового розслідування ОСОБА_9 були надані під психологічним тиском слідчого, були спростовані під час апеляційного перегляду вироку районного суду.

Так, постановою слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією в м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві від 03.11.2021 року закрито кримінальне провадження №0000146 від 01.04.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, яке було розпочате на підставі ухвали Одеського апеляційного суду від 16.03.2021 року за заявою обвинуваченого ОСОБА_9 про застосування до нього насильства в рамках розслідування кримінального провадження №0000280 від 20.02.2017 року.

Колегія суддів звертає увагу, що сторона захисту фактично погодилась з постановою органу досудового розслідування стосовно безпідставності тверджень обвинуваченого щодо застосування до нього на стадії досудового розслідування недозволенних методів та примусу працівниками правоохоронних органів обвинуваченого до надання визнавальних показань, оскільки стороною захисту вказана постанова оскаржена не була.

Місцевим судом наданий детальний аналіз письмовим доказам, якими прокурор обґрунтовував обвинувачення, а саме: витягу з ЄРДР кримінального провадження №0000280 від 20.02.2017 року; протоколу огляду місця події зі схемою від 20.02.2017 року; висновку судово-медичного експерта відділення судово-медичної імунології Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи № 155 зі зведеною таблицею; висновку Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз № 17-722/04 від 28.03.2017 року; висновку Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз №17-720/04 від 19.04.2017 року; протоколом обшуку від 24.02.2017 року; протоколу огляду предмету від 24.02.2017 року; постанові про приєднання предметів до провадження як речових доказів від 24.02.2017 року; протоколу проведення слідчого експерименту від 25.02.2017 року, який відповідно до ст. 103 КПК України фіксувався за допомогою технічних засобів, зокрема відеозаписом, за участю обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_17 у присутності понятих, який було досліджено у судовому засіданні суду першої інстанції, під час якого обвинувачений ОСОБА_9 показав, яким чином він направлявся до місця вчинення злочину до помешкання потерпілої ОСОБА_11 , добровільно в присутності захисника та понятих детально показав, як направлявся до помешкання, як проник у житлове приміщення, як вчиняв злочин з метою заволодіння особистим майном потерпілої, зауважень щодо складеного протоколу та відеозапису від учасників слідчого експерименту не надходило.

Разом з цим, районний суд надаючи оцінку обшуку, проведеному за адресою: АДРЕСА_2 , встановив, що ухвалою слідчого судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 23.02.2017 року надано дозвіл на проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_18 , в житловому будинку, господарських будівлях та спорудах, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 . Дозвіл на обшук іншого володіння особи слідчим суддею наданий не був.

За таких обставин, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що обшук автомобіля «ВАЗ-2105», білого кольору, державний номер НОМЕР_1 , проведена з порушенням вимог ч. 2 ст. 237, ч. 2 ст. 233 КПК України, внаслідок чого отримані під час огляду автомобіля докази є недопустимими відповідно до ст.ст. 86, 87 КПК України. Як наслідок, суд вірно застосував концепцію «плодів отруєного дерева» та дійшов обґрунтованого висновку про недопустимість доказів: протоколу огляду предмету від 24.02.2017 року; постанови про приєднання до провадження як речових доказів від 24.02.2017 року вилучених будівельних хомутів.

Водночас суд вірно зазначив у вироку, що вищевказані предмети (сім будівельних хомутів) не відносяться до даного кримінального правопорушення та не впливають на правильність кваліфікації злочину.

Отже, слід констатувати, що навіть з урахуванням визнання місцевим судом частини доказів у цій справі недопустимими, вина обвинуваченого підтверджується сукупністю інших доказів, здобутих у відповідності до вимог кримінального процесуального закону.

Колегія суддів, враховує той факт, що в своїй апеляційній скарзі та під час виступу в суді апеляційної інстанції обвинувачений стверджував про протиріччя у показах потерпілої з приводу зросту нападника та неможливість нею його впізнання за статурою та голосом.

Однак, колегія суддів визнає вказані доводи обвинуваченого безпідставними, оскільки вони спростовуються дослідженими судом доказами, зміст яких викладений в мотивувальній частині оскарженого вироку.

Так, потерпіла була присутня під час слідчого експерименту, проведеного за участю обвинуваченого, який вільно давав покази під час проведення слідчої дії. Тобто, потерпіла, як найменш бачила обвинуваченого три рази: під час нападу; слідчого експерименту; в суді першої інстанції, а тому незважаючи на її похилий вік, могла впізнати нападника, а різниця у 10 сантиметрів зросту, на що звертає увагу обвинувачений, суттєво не впливає на загальне впізнання потерпілою нападника (особи обвинуваченого), оскільки потерпіла під час нападу вочевидь перебувала в стресовому стані та не мала можливості чітко визначити зріст нападника в сантиметрах.

При цьому, покази потерпілої повністю узгоджуються з показами свідків та іншими доказами, а у апеляційного суду відсутні підстави ставити показання потерпілої та свідків під сумнів, оскільки стороною захисту не доведено існування зацікавленості або упередженості вказаних осіб.

Апеляційний суд вважає, що місцевий суд обґрунтовано критично поставився до показань обвинуваченого, який стверджував, що не вчиняв злочину відносно потерпілої, оскільки обвинувачений під час слідчого експерименту не тільки вказав шлях, яким він направлявся до місця вчинення злочину, але й сам показав як він входив у житлове приміщення. Колегія суддів звертає увагу, що на відеозаписі зафіксовано наявність багатьох дверей до житла потерпілої, але обвинувачений зупинився саме перед входом в житлове приміщення, в яке він незаконно проник 20.02.2017 року, що вказує на те, що він добре орієнтувався на місці.

Також районний суд вірно критично оцінив пояснення свідка ОСОБА_19 , які були надані останнім в судовому засіданні, які кардинально різнились від тих, які він надавав на досудовому розслідуванні, правильно визнавши, що такі його дії спрямовані на введення суду в оману на користь сторони захисту.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду з огляду на те, що як свідчать матеріали кримінального провадження, відомості щодо здійснення на згаданого свідка психологічного тиску під час досудового слідства, не знайшли свого підтвердження. Як вбачається з матеріалів справи вказаний свідок заявив про нібито існуючий психологічний тиск на нього лише під час допиту в суді, але не заявляв про це до відповідних правоохоронних органів під час досудового розслідування. Більш того, покази вказаного свідка в суді повністю спростовуються показами інших свідків та потерпілої, а також письмовими доказами, дослідженими судом. За наведених обставин, колегія суддів визнає обґрунтованим висновок районного суду про те, що свідок ОСОБА_19 маючи непрямий сімейний зв`язок з ОСОБА_9 , змінив свої покази в суді для забезпечення алібі обвинуваченому.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що районний суд під час розгляду кримінального провадження відносно нього не допитав за його клопотанням в якості свідків, понятих, які приймали участь на одному з етапів досудового розслідування, та визнає їх необґрунтованими, оскільки районний суд вжив всіх можливих заходів процесуального примусу для виклику та допиту у судовому засіданні свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , проте вказані свідки так і не були доставлені правоохоронними органами до суду, що підтверджується матеріалами кримінального провадження. Більш того, як вірно зазначив районний суд, свідки, на яких посилається обвинувачений, були лише понятими, які залучаються у відповідності до КПК для участі в слідчих діях, в даному випадку при складанні протоколу про затримання та проведення особистого обшуку обвинуваченого ОСОБА_9 та протоколу про огляд предметів. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутність їх показів у судовому засіданні, за тієї умови, що ніхто зі сторін не оспорював законність і належність складених протоколів за результатами проведеної слідчої дії, не впливає на результати розгляду даного кримінального провадження, оскільки вказані особи не були безпосередніми свідками вчиненого злочину.

Безпідставними визнаються апеляційним судом доводи обвинуваченого про те, що досудове слідство не встановило яким чином викрадені під час розбійного нападу на потерпілу мобільні телефони, опинились і вилучені у останньої. Такий висновок слідує з того, що вилучення мобільних телефонів у потерпілої, відповідно до показань останньої, мало місце після того, як після вчинення злочину до її помешкання приходили співмешканка обвинуваченого, з вітчимом та своєю сестрою, заходили до туалету, нібито знайшли там її мобільні телефони та повернули їй. На спростування таких показів потерпілої та на підтвердження своєї версії сторона захисту не надала жодного доказу, отже не скористалась процесуальним правом спростувати докази обвинувачення.

За наведених обставин, апеляційний суд констатує, що органом досудового розслідування та судом при розгляді справи по суті встановлено логічне пояснення вилучення викрадених мобільних телефонів у потерпілої, що не було спростовано стороною обвинувачення.

З огляду на наведене, апеляційний суд критично ставиться до показів обвинуваченого щодо його непричетності до інкримінованого йому злочину.

При цьому, з урахуванням всіх зібраних по справі доказів в контексті неспроможності версії обвинуваченого щодо відсутності доказів його винуватості, колегія суддів зазначає, що районний суд належним чином перевірив доводи сторони захисту, які аналогічні доводам апеляційних скарг, і вмотивовано визнав їх такими, що не відповідають зібраним у кримінальному провадженні доказам.

Суд першої інстанції проаналізував покази обвинуваченого та його доводи щодо відсутності доказів його винуватості та у вироку надав на них вичерпні відповіді, обґрунтувавши їх належним чином.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_9 щодо допущених місцевим судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки суд першої інстанції дотримався загальних засад кримінального провадження.

Згідно зі ст. 85 КПК належними також є докази, які прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При цьому, чинний КПК мне містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Стаття 94 КПК визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Судова практика свідчить, що доказування тих чи інших обставин злочину досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.

Як вбачається з оскарженого вироку, у цьому кримінальному провадженні дійсно існував лише один прямий доказ - покази потерпілої про вчинення на неї розбійного нападу. Однак скоєння цього злочину саме ОСОБА_9 доводиться сукупністю інших належних і допустимих непрямих доказів, які з урахуванням обставин цього кримінального провадження та висунутої на свій захист непослідовної версії обвинуваченого щодо непричетності до злочину, дозволило суду першої інстанції встановити винуватість ОСОБА_9 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаного з проникненням у житло, відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом».

Оцінюючи сукупність досліджених у суді першої інстанції показів потерпілої в сукупності з іншими доказами, зокрема показань обвинуваченого під час слідчого експерименту, в присутності захисника під відеозапис послідовно розповідав про обставини злочину, колегія суддів звертає увагу, що обвинувачений в суді не надав раціонального пояснення стосовно того, чому потерпіла вказувала саме на його причетність до злочину та впізнавала саме його.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність та вмотивованість наведених висновків суду першої інстанції, стороною захисту не надано.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно оцінені надані стороною обвинувачення докази, а порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів, які покладені в обґрунтування обвинувального вироку, апеляційним судом не встановлено.

За таких підстав, апеляційний суд вважає, що дії ОСОБА_9 вірно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.3 ст.187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаний з проникненням у житло.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який в редакції, яка діяла на момент скоєння злочину, відносився до тяжких, конкретні обставини вчинення злочину, характер та спосіб вчинення, особу обвинуваченого, а також обставини, що обтяжує його покарання - рецидив злочинів, та відсутність обставин, що пом`якшують покарання.

Враховуючи вказані обставини у сукупності, колегія суддів погоджується з тим, що призначене ОСОБА_9 покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі, тобто майже в мінімальних межах санкції ч.3 ст.187 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

За таких обставин, враховуючи положення ч.1 ст.404, ст. 409 КПК, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.12.2019 року, у кримінальному провадженні №0000280 від 20.02.2017 року, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засуджений за ч.3 ст.187 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4