Справа № 199/4013/24
УХВАЛА

іменем України

2024 року травня місяця 24 дня м. Дніпро

Слідчий суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро клопотання дізнавача сектору дізнання ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню №0000257 від 22.05.2024 за ознаками злочину, передбаченого ст. 290 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшло клопотання дізнавача сектору дізнання ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню №0000257 від 22.05.2024 за ознаками злочину, передбаченого ст. 290 КК України, а саме транспортного засобу марки «BMW» моделі Х5, державний номерний знак НОМЕР_1 , свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , а також ключі від вказаного транспортного засобу.

Клопотання обґрунтовується тим, що 22.05.2024 під час патрулювання Амур-Нижньодніпровського району у м. Дніпрі, а саме по вул. Весела, біля буд. 105, було виявлено транспортний засіб марки «BMW» моделі Х5, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час перевірки транспортного засобу було виявлено пошкодження VIN коду механічним шляхом (ЖЄО №12235 від 22.05.2024).

Під час огляду місця події проведеного за адресою: АДРЕСА_1 , було вилучено транспортний засіб марки «BMW» моделі Х5, державний номерний знак НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , а також ключі від вказаного транспортного засобу.

Далі, 22.05.2024 дізнавачем сектору дізнання вищезазначене майно було винесено постанову про визнання речовим доказом і вирішення питання про їх зберігання.

У своєму клопотанні дізнавач сектору дізнання зазначає, що існує ризик того, що вказаний транспортний засіб, свідоцтво про реєстрацію та ключі можуть бути приховувані, пошкоджені, може відбутися їх псування, зникнення, втрата, знищення, перетворення, пересування, передача, відчуження або використання.

У судове засідання дізнавач сектору дізнання та прокурор не з`явилися, про день, час та місце розгляду клопотання повідомлені належним чином.

Вивчивши подане клопотання та докази, якими обґрунтовується необхідність накладення арешту на рухоме майно, слідчий суддя вважає необхідним у задоволенні поданого клопотання відмовити з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 22.05.2024 під час патрулювання Амур-Нижньодніпровського району у м. Дніпрі, а саме по вул. Весела, біля буд. 105, було виявлено транспортний засіб марки «BMW» моделі Х5, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час перевірки транспортного засобу було виявлено пошкодження VIN коду механічним шляхом ( НОМЕР_3 від 22.05.2024).

22.05.2024 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000257 з попередньою правовою кваліфікацією за ст. 290 КК України.

Одним із заходів забезпечення кримінального провадження являється арешт майна (ч. 2 ст. 131 КПК України).

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням про арешт майна, оскільки вказані норми узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції.

Таким чином, на переконання слідчого судді зазначених вимог закону дізнавач та прокурор не дотрималися.

Звертаючись до суду, дізнавач, вказує на те, що метою застосування арешту майна є наявність підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, тобто з метою збереження речових доказів та конфіскації майна (п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України).

Згідно положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Виходячи з наведеної норми права, матеріальні об`єкти, які на переконання органу досудового розслідування мають одну або декілька ознак наведених в ст. 98 КПК України можуть набути статусу речового доказу за рішенням слідчого.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 110 КПК України, рішення слідчого, прокурора приймаються у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених КПК України, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Аналізуючи наведені вимоги закону, слідчий суддя переконаний, що висновок органу досудового розслідування щодо відповідності вказаного у клопотанні майна тим чи іншим ознакам ст. 98 КПК України може бути зроблений лише в тексті постанови, яка має відповідати вимогам ч. 5 ст. 110 КПК України, зокрема містити мотиви прийнятого рішення.

Відсутність постанови про визнання майна речовим доказом, як окремого процесуального документа, який фіксує висновок дізнавача про набуття майном статусу речового доказу та мотиви з яких він дійшов такої думки, позбавляє слідчого суддю можливості провести аналіз та зробити висновок про наявність чи відсутність підстав для арешту майна саме з метою його збереження, як речового доказу, оскільки слідчий суддя не наділений правом самостійного визначення підстав, передбачених ст. 98 КПК України та має здійснювати контроль правильності прийнятого слідчим рішення.

Звертаючись до суду з клопотанням про накладення арешту на майно з метою забезпечити збереження речового доказу, орган досудового розслідування першочергово мав визнати майно, на яке він просить накласти арешт, речовим доказом у кримінальному провадженні шляхом винесення про це постанови, в якій мав зазначити підстави визнання майна речовим доказом, з огляду на положення ст. 98 КПК України, утім, таких дій органом досудового розслідування вчинено не було, в матеріалах по розгляду клопотання відсутня постанова про визнання речовими доказами вищезазначеного майна, а згідно положень ст. 171 КПК України, наведені дізнавачем у клопотанні обставини мають бути доведені доказами, які слідчий додає до свого клопотання.

Відповідно процесуального рішення дізнавача, а саме постанови про визнання речових доказів від 22.05.2024, не надано слідчому судді і під час розгляду клопотання.

Дана обставина свідчить про відсутність підстав для накладення арешту саме з метою забезпечення збереження речового доказу, так як без відповідної постанови дізнавача майно не може набути статусу речового доказу.

Під час судового розгляду встановлено, що з урахуванням наведених норм міжнародного права недостатньо одного лише посилання на те, що майно є речовим доказом по даній справі.

Само по собі зазначення в клопотанні інформації, що вилучене майно визнано постановою дізнавача речовими доказами, як на це посилається останній, не свідчить, що має місце накладення арешту на речові докази з метою їх збереження.

Окрім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Таким чином, слідчий суддя прийшов до висновку про необґрунтованість клопотання, а тому у його задоволенні слід відмовити.

Частиною 3 ст. 173 КПК України передбачено, що відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Керуючись ст.ст. 107, 110, 131, 132, 170-173, 369-372 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання дізнавача сектору дізнання ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню №0000257 від 22.05.2024 за ознаками злочину, передбаченого ст. 290 КК України відмовити.

Ухвала слідчого судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1

24.05.2024