Дата документу 09.04.2024 Справа № 336/5615/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/421/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/5615/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.5 ст.407 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05 жовтня 2023 року, яким на підставі угоди між прокурором та підозрюваним про визнання винуватості

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Тернівка Вільнянського району Запорізької області, який проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він, являючись військовослужбовцем за контрактом, будучи зарахованим у розпорядження командира 55 окремої артилерійської бригади військової частини НОМЕР_1 , місце дислокації якої не зазначається на підставі Закону України №2160-IX від 24.03.2022 року, діючи умисно, з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, в умовах воєнного стану 21 жовтня 2022 року без поважних причин покинув військову частину НОМЕР_1 , заходів до повернення до військової частини не вживав та був відсутній на службі до 17 травня 2023 року.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.5 ст.407 КК, як самовільне залишення без поважних причин місця служби, вчинене військовослужбовцем, в умовах воєнного стану. Йому призначено покарання із застосуванням ст.69 КК у виді 1 року тримання в дисциплінарному батальйоні.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 направити до органу досудового розслідування для здійснення досудового розслідування в загальному порядку.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що суд призначив обвинуваченому покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні. Проте відповідно до довідки ВЛК №5588 від 30.05.2023 року ОСОБА_8 є обмежено придатним до військової служби. Придатний лише до служби у частинах забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях та навчальних закладах. Таким чином, обвинувачений не є суб`єктом відбування покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні в розумінні ст.17 КВК.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час досудового розслідування кримінального провадження щодо ОСОБА_8 за ч.5 ст.407 КК між прокурором та підозрюваним ОСОБА_8 було укладено угоду про визнання винуватості, відповідно до якої ОСОБА_8 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні передбаченого ч.5 ст.407 КК кримінального правопорушення та сторонами було узгоджено відповідне покарання. Зокрема сторони узгодили призначення покарання ОСОБА_8 за ч.5 ст.407 КК із застосуванням положень ст.69 КК у виді 1 року тримання в дисциплінарному батальйоні. У зв`язку з цим обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 з підписаною сторонами угодою був направлений до суду.

Суд першої інстанції виконавши у підготовчому судовому засіданні вимоги, встановлені статтею 474 КПК та переконавшись, що угода про визнання винуватості може бути затверджена, у відповідності до ст.475 КПК ухвалив вирок, яким затвердив угоду і призначив обвинуваченому ОСОБА_8 узгоджену сторонами міру покарання.

Вимагаючи скасувати вирок суду першої інстанції, захисник в своїй апеляційній скарзі виходив з того, що обвинувачений визнаний обмежено придатним до військової служби, а тому, з огляду на ст.17 КВК України, він не є суб`єктом відбування покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні.

Проте колегія суддів критично ставиться до таких заперечень захисника виходячи з такого.

Так, відповідно до ст.62 КК покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні призначається військовослужбовцям строкової служби, військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, особам офіцерського складу, які проходять кадрову військову службу, особам офіцерського складу, які проходять військову службу за призовом, військовослужбовцям, призваним на військову службу під час мобілізації, на особливий період, військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (крім військовослужбовців-жінок).

Як зазначено в обвинувальному акті, в угоді про визнання винуватості та, як установив суд першої інстанції, ОСОБА_8 вчинив злочин будучи військовослужбовцем за контрактом. Сам обвинувачений беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК, в тому числі і вчинення ним цього злочину як військовослужбовцем і ці обставини не оспорював.

Відтак, суд першої інстанції, перевіривши угоду на відповідність вимогам закону, правильно встановив, що обвинуваченому може бути призначено покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні, яке було узгоджено сторонами угоди.

Посилання захисника на те, що обвинуваченому з огляду на ст.17 КВК не може бути призначено покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні, не ґрунтуються на вимогах закону. Адже ст.17 КВК, як і ст.62 КК містить єдину заборону для призначення такого виду покарання, а саме військовослужбовцям жінкам.

Крім того, в угоді про визнання винуватості прокурором було зазначено зміст положень ст.62 КК, ознайомившись з якими ОСОБА_8 повністю погодився із запропонованим прокурором видом покарання та підписав угоду.

Посилання захисника на визнання ОСОБА_8 обмежено придатним як на підставу неможливості призначення йому покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні жодного значення не має, оскільки закон не пов`язує цю обставину з можливість призначення такого виду покарання.

Більш того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що сам захисник в апеляційній скарзі зазначав про те, що обвинувачений був визнаний обмежено придатним ще 30.05.2023 року. Тобто станом на день укладення угоди про визнання винуватості (08.06.2023 року) та на день її затвердження судом (05.10.2023 року) обвинувачений був обізнаний про існування цієї обставини. Проте ні під час укладення угоди, ні в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_8 не повідомляв про існування будь-яких обставин, які би, на його думку, перешкоджали призначенню йому покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні.

Отже, твердження, наведені захисником в апеляційній скарзі, не містять вагомих доводів, які би дозволили колегії суддів дійти переконання, що вирок було постановлено з істотними порушеннями норм процесуального права або з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Відтак, вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374, 475 КПК і є обґрунтованим, а отже апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4