ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1561/24 Справа № 185/7875/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2022 рокуу кримінальному провадженні № 0000587 стосовно

ОСОБА_7 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області, громадянки України, вдова, з середньотехнічною освітою, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_9

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_10

потерпілого ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Обставини, встановлені вироком суду першої інстанції та прийняте рішення.

07 серпня 2021 року приблизно о 16 годині 45 хвилини, керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_11 , рухалася по правій смузі автодороги М 04 «Знам`янка-Луганськ-Ізварине», яка на даній ділянці проходить через населений пункт село Богуслав, позначений дорожнім знаком 5.47 Правил дорожнього руху, у Павлоградському районі Дніпропетровської області, від міста Донецька в напрямку міста Павлограда.

У вказаний час попереду автомобіля «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 в попутному напрямку по тій же смузі автодороги М 04 «Знам`янка-Луганськ-Ізварине» рухався автомобіль «Chevrolet Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_12 1994 року народження.

В цей же час в зустрічному напрямку вищевказаним транспортним засобам по правій частині асфальтованого узбіччя свого напрямку руху автодороги М 04 «Знам`янка-Луганськ-Ізварине», яка на даній ділянці проходить через село Богуслав у Павлоградському районі Дніпропетровської області від міста Павлограда в напрямку міста Донецька рухався електровелосипед «Rover Vortex Vent» під керуванням велосипедиста ОСОБА_13 , 1963 року народження.

В цей час, тобто 07 серпня 2021 року приблизно о 16 годині 45 хвилини рухаючись через село Богуслав у Павлоградському районі Дніпропетровської області, проїхавши перехрестя з провулком Партизанським та повз дорожнього знаку 1.23.1 Правил дорожнього руху водій автомобіля «Chevrolet Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_14 ввімкнувши покажчик лівого повороту почав виконувати маневр обгону мікроавтобуса «Mercedes Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_4 під керуванням невстановленого водія, який рухався в попутному напрямку по правій смузі авто дороги М04 «Знам`янка-Луганськ-Ізварине», при цьому виїхав на зустрічну смугу руху збільшуючи швидкість керованого автомобіля.

Під час перебування автомобіля «Chevrolet Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_3 у маневрі обгону, водій автомобіля «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 також почала виконувати маневр обгону мікроавтобуса «Mercedes Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_4 під керуванням невстановленого водія, при цьому, збільшуючи швидкість керованого транспортного засобу виїхала на зустрічну смугу руху.

Далі, продовжуючи рух по зустрічній смузі руху зі швидкістю не менше ніж 84 км/год, водій автомобіля «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 проявляючи кримінальну протиправну недбалість, не діяла таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, за наявності об`єктивної й реальної можливості спостерігати за рухом транспортних засобів у зустрічному напрямку, перед зміною напрямку руху не переконалася, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхала на ліве узбіччя автодороги М04 «Знам`янка-Луганськ-Ізварине» по якому продовжила рух збільшуючи швидкість і випереджаючи автомобіль «Chevrolet Lacetti» з лівого боку, внаслідок чого допустила зіткнення правою передньою частиною керованого автомобіля «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 з передньою частиною електровелосипеда «Rover Vortex Vent» під керуванням велосипедиста ОСОБА_13 , який в цей час рухався в зустрічному напрямку по лінії горизонтальної дорожньої розмітки 1.2 Правил дорожнього руху.

Після зіткнення з електровелосипедом «Rover Vortex Vent», водій ОСОБА_7 намагаючись повернутися з лівого узбіччя на проїзну частину автодороги М 04 «Знам`янка-Луганськ-Ізварине» допустила подвійне зіткнення правою бічною частиною автомобіля «Volkswagen Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 з лівою бічною частиною автомобіля «Chevrolet Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушила вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 б), 10.1 Правил дорожнього руху, в яких вказано:

- п. 1.3: «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих правил, а так само бути взаємно ввічливими»;

- п. 1.5: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

- п. 2.3 б): «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, і стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування ним у дорозі»;

- п. 10.1: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».

Порушення п. 10.1 Правил дорожнього руху з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв?язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої ОСОБА_13 спричинено наступні тілесні ушкодження: зовнішні: забійні рани та садна голови в лобній області справа та на підборідді справа, садна в області правого плечового суглобу, садна в області правої половини грудної клітини та живота, синці передньої черевної стінки, забійна рана в паховій області зліва, забійні рани середньої та нижньої третини правого стегна по передньо-зовнішній поверхні, забійна рана верхньої третини правої гомілки по передній поверхні, забійна рана в середній третині лівої гомілки по внутрішній поверхні, відкритий перелом середньої третини правої стегнової кістки, садна тильної поверхні пальців лівої стопи; внутрішні: крововиливи в м`які покрови голови тім`яно-потиличної області зліва лобно-тім`яної справа, субарахноїдальні крововиливи в лобній, скроневій, потиличній долях лівої півкулі, потиличній долі правої півкулі з боку випуклої поверхні головного мозку з переходом на основу головного мозку та півкулі мозочку, крововиливи біля судинного жучка серця, плями «Мінакова», крововиливи біля коренів легень, розрив верхньої долі лівої легені, множинні двосторонні перелом ребер справа 2-8 ребра по передньо-пахвинній лінії та 3-5 ребер справа по білягрудинній лінії, двосторонній гемоторакс (зліва - 500 мл, справа - 700 мл), розриви правої долі печінки, розриви селезінки, гемоперитонеум (500 мл), поперечний перелом грудного відділу хребта між 9 та 10 хребцями. Вищеописані тілесні ушкодження утворились прижиттєво від дії тупих твердих предметів (предмету), які діяли по ударному механізму з великою силою з місцем прикладання діючої сили в вищезазначені області та можливо при ударі об такі, та такими предметами могли бути виступаючі частини рухаючогося автомобіля з послідуючим падінням та ударом об дорожнє покриття. Враховуючи морфологічні ознаки виявлених у ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, вони могли утворитися безпосередньо перед настанням смерті, тобто давність їх утворення може відповідати, даті, вказаній в постанові про призначення судово-медичної експертизи, тобто 07 серпня 2021 року. Згідно трупних явищ, виявлених при експертизі трупу, смерть ОСОБА_13 настала більш ніж за 48 годин до початку проведення розтину. Тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми голови, грудної клітини, живота, субарахноїдальних крововиливів, крововиливів біля коренів легень, розриву лівої легені, множинних переломів ребер справа, двостороннього гемотораксу (зліва - 500 мл, справа - 700 мл), крововиливу біля кореня серця, розриву правої долі печінки та селезінки, гемоперитонеуму (500 мл), перелому грудного відділу хребта з розривом спинного мозку, відкритого перелому правого стегна за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення та як такі, що призвели до смерті потерпілого, згідно п.2.1.1 а), п.2.1.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» наказ № 6 «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» від 17 січня 1995 року, та перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.

Смерть ОСОБА_13 настала на місці дорожньо-транспортної пригоди, від сумісної тупої травми голови, грудної клітини, живота, субарахноїдальні крововиливи, крововиливи біля коренів легень, розрив лівої легені, множинні переломи ребер справа, двосторонній гемоторакс (зліва - 500 мл, справа - 700 мл), крововилив біля кореня серця, розрив правої долі печінки та селезінки, гемоперитонеум (500 мл), перелом грудного відділу хребта з розривом спинного мозку, відкритий перелом правого стегна та ускладнилась травматичним шоком, що й зумовило безпосередню причину смерті.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2022 рокуОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК та їй призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки та покладено на неї обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено частково стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 300 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_6 , не оспорюючи правильність встановлених судом фактичних обставин кримінального правопорушення та правової кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК, просить вирок суду скасувати у частині призначеного покарання на підставі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якості призначеного покарання та просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі строком на 5 років, із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, а також просить стягнути з ОСОБА_7 на його користь 500 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок його м`якості та безпідставності звільнення від відбування покарання.

На його думку, ОСОБА_7 не розкаялась у скоєному, оскільки, визнала свою вину лише під час судових дебатів під час розгляду справи у суді першої інстанції, не надавала матеріальної допомоги родичам загиблого. Лише після пред`явлення потерпілим цивільного позову відшкодувала заявлена майнову шкоду на суму 53 612 грн.

Вважає, що рішення суду про звільнення обвинуваченої від відбування покарання є невмотивованим та не ґрунтується на положеннях кримінального закону. Зазначає що ОСОБА_7 фактично не розкаялась, не погодилась відшкодувати моральну шкоду потерпілому не визнавала свою вину протягом усього судового розгляду, вину визнала після досліджених доказів, але суд все одно зробив висновок про повне та щире визнання нею своєї вини. Суд залишив поза увагою, що ОСОБА_7 заміжня, а отже обов`язок утримувати дітей покладено на обох батьків. За таких обставин навіть позитивна характеристика обвинуваченої, на думку потерпілого, не є достатньою підставою для застосування до неї умовного покарання. Вважає, що пропорційним покаранням, яке слід призначити обвинуваченій, буде три роки позбавлення волі.

Суд першої інстанції необґрунтовано, на думку потерпілого, частково задовольнив його цивільний позов, стягнувши із обвинуваченої лише 300 000 грн моральної шкоди. Він та його родина знаходяться у пригніченому стані після смерті батька і відновлення звичного способу життя потребує допомоги психолога, проте суд не навів жодного обґрунтування для зменшення цього розміру.

Позиції учасників судового провадження.

Потерпілий підтримав апеляційну скаргу частково, відмовився від апеляційних вимог про стягнення моральної шкоди у сумі 500 000 грн, просив залишити розмір відшкодування, який стягнув суд першої інстанції 300 000 грн і просив призначити ОСОБА_7 реальне покарання, не 5 років позбавлення волі, як він зазначав у вимогах в апеляційній скарзі, а призначити мінімальне покарання 3 роки позбавлення волі з реальним його відбуванням.

Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілого.

Обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_10 заперечували проти апеляційної скарги потерпілого та просили залишити її без задоволення.

Представник цивільного відповідача до суду не з`явився, про час та дату судового засідання в суді апеляційної інстанції повідомлений належним чином, заяв про поважні причини неявки та про відкладення судового засідання суду до суду не подавав, у зв`язку з чим та відповідно до ч. 4 ст. 405 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), апеляційний розгляд проведений без його участі.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до статті 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду та правова кваліфікація її дій не оскаржуються потерпілим в апеляційній скарзі, а тому відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК апеляційним судом не переглядаються.

Перевіривши доводи апеляційної скарги потерпілого про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченій покарання та про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, апеляційний суд вважає їх достатньо обґрунтованими, а висновок суду можливість звільнення останньої від покарання з випробуванням таким, що не ґрунтується на засадах призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК та не відповідає ст. 75 КК.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Вказане положення закону кореспондується з вимогами ч. 2, 3 ст. 65 КК, відповідно до якого, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання, окрім зазначеного, враховуються також й обставини, що пом`якшують та обтяжують його, у відповідності до ст. 66 - 67 КК.

Як слідує з роз`яснень щодо правильного та однакового застосування зазначених вище положень закону України про кримінальну відповідальність, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З вимог ч. 1 ст. 75 КК слідує, що якщо суд... при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

При визначенні обвинуваченій виду та розміру покарання та звільненні її від відбування покарання відповідно до вимог ст. 75 КК, суд першої інстанції вказаних положень закону не дотримався в повному обсязі.

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням суд першої інстанції формально послався у вироку та не надав належної оцінки тяжкості вчиненого злочину та іншим фактичним обставинам даного кримінального провадження.

Як слідує з оскарженого вироку, при призначенні обвинуваченій покарання, суд першої інстанції зазначив, що врахував тяжкість злочину, вчиненого з необережності, наслідки, що настали, дані про особу винної, яка в минулому судимою не була, позитивно характеризувалася за місцем роботи та проживання. Визнав обставиною, яка пом`якшує покарання - часткове відшкодування заподіяної шкоди.

Враховуючи тяжкість злочину, наведені дані про особу ОСОБА_7 , а також те, що вона визнала вину, відшкодувала в повному обсязі матеріальну шкоду, наявність на її утриманні малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд прийняв рішення про можливість виправлення обвинуваченої без відбування основного покарання та можливість застосування положень ст. 75 КК з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Після постановлення попередньої ухвали Дніпровського апеляційного суду від 26 липня 2022 року, потерпілий подав касаційну скаргу за результатом розгляду якої Касаційним кримінальним судом Верховного Суду було ухвалено постанову від 15 березня 2023 року якою частково задоволено касаційні вимоги потерпілого, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 липня 2022 року скасовано і призначено новий розгляд у вказаному суді.

Приймаючи таке рішення, касаційний суд погодився з твердженнями потерпілого щодо відсутності достатніх підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, а також з необґрунтованістю рішення суду в частині стягнення меншої суми відшкодування моральної шкоди.

При цьому, Касаційний кримінальний суд Верховного Суду вказав, що під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати наведене в постанові касаційного суду, враховуючи, що за тих самих обставин кримінального провадження та даних про особу винуватої, звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Як слідує з матеріалів справи, під час нового апеляційного розгляду кримінального провадження, суд, на виконання вказівок суду касаційної інстанції, встановив, що ОСОБА_7 є вдовою та єдиною особою, яка повністю утримує неповнолітнього сина ОСОБА_8 , 2009 року народження, який є школярем. Крім того, ОСОБА_7 одноособово утримує ще одну дитину доньку, яка досягла 18 річного віку та навчається на 1 курсі Запорізького медичного інституту, не має самостійного джерела прибутку, що унеможливлює утримання нею молодшого брата у разі призначення їх матері покарання, пов`язаного із позбавленням волі, у період воєнного стану.

Також колегія суддів апеляційного суду в попередньому складі встановила, що ОСОБА_7 намагалась відшкодовувати ОСОБА_6 частинами грошові кошти у рахунок моральної шкоди, але потерпілий відмовився отримувати таке відшкодування і про це підтвердив під час апеляційного розгляду, пояснюючи такі дії наміром отримати від обвинуваченої одноразову суму відшкодування 500 000 грн.

З огляду на зазначене, а також на те, що ОСОБА_7 заявляла про своє щире каяття під час розгляду справи як у суді першої інстанції, так і під час обох апеляційних переглядів матеріалів кримінального провадження, а також зважаючи на висловлену під час апеляційного розгляду позицію прокурора, яка брала участь під час апеляційного розгляду, апеляційний суд повторно залишив призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання із застосуванням інституту звільнення від його відбування на підставі положень ст. 75 КК.

Крім того, апеляційний суд не знайшов підстав і для задоволення вимог потерпілого щодо стягнення 500 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та залишив вирок суду першої інстанції в частині також без зміни.

Проте, з ухвалою апеляційного суду в частині залишення вироку суду першої інстанції про застосування положень ст. 75 КК без зміни, колегія суддів касаційного суду не погодилась та вважала, що при її постановленні суд не врахував викладених у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 березня 2023 року вказівок, застосування яких, відповідно до вимог ст. 439 КПК, є обов`язковим, скасувала попередню ухвалу суду апеляційної інстанції і призначила новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

За результатами даного апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про можливість застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК, виключно на підставі відомостей про її особу.

Відомості про наявність на утриманні у ОСОБА_7 неповнолітнього сина, а також доньки, яка досягла 18 річного віку та навчається на 1 курсі Запорізького медичного інституту, не має самостійного джерела прибутку були в матеріалах кримінального провадження на час попереднього апеляційного розгляду.

Згідно з довідкою Запорізького державного медичного університету № 3699, станом на 18 серпня 2021 року ОСОБА_15 була студенткою уже 3-го курсу заочної форми навчання.

Крім того, зазначене, на думку колегії суддів, не є переконливим аргументом, який би свідчив про встановлення нових даних про особу ОСОБА_7 та можливість залишення вироку суду першої інстанції в частині застосування положень ст. 75 КК без зміни.

Зважаючи на те, що на час даного апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_7 не надала жодних даних, які б свідчили про відшкодування заподіяної потерпілому моральної шкоди, колегія суддів вважає, що вказані у вироку суду обставини, які стали підставами для звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням, у даному конкретному випадку, не є такими, які свідчать про наявність підстав для застосування положень ст. 75 КК.

Тому, враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги потерпілого, скасування вироку суду в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку в цій частині.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображається у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання, на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Санкція частини 2 статті 286 КК передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд при призначенні ОСОБА_7 покарання не врахував тяжкість вчиненого злочину, який хоча і є необережним, проте є тяжким злочином, не врахував належним чином фактичні обставини даного конкретного кримінального провадження, а саме те, що дорожньо-транспортна подія сталась в результаті грубого порушення ОСОБА_7 правил дорожнього руху під час здійснення маневру обгін, виїхала на узбіччя зустрічної смуги руху який по якій в цей час в зустрічному напрямку рухався потерпілий по лінії горизонтальної дорожньої розмітки 1.2 Правил дорожнього руху та здійснила наїзд на нього.

Також судом першої інстанції не надано належної оцінки, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке хоча і є необережним, проте є тяжким злочином, яке спричинило невідворотні наслідки у виді смерті людини.

Злочин, передбачений ст. 286 КК посягає переважно на публічні правовідносини, які регулюють зокрема безпеку дорожнього руху і охороняє всіх його учасників від протиправних посягань, тому додатковим обов`язковим об`єктом цього злочину є життя та здоров`я людини.

Вищевикладені обставини залишились без уваги та, відповідно, належної правової оцінки суду першої інстанції, що в даному випадку стало підставою для помилкового рішення суду про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання, а також, що застосування ст. 75 КК буде достатнім для запобігання вчинення останньою нових кримінальних правопорушень.

З приводу наміру обвинуваченої в подальшому відшкодовувати потерпілому моральну шкоду, то на думку колегії суддів, наслідки у виді смерті потерпілого є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі, а тому вказана обставина не є достатньою підставою для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК. Зазначене відповідає позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у справі № 290/669/18 від 16 жовтня 2019 року.

Таким чином, вирок суду не містить належного та достатнього обґрунтування щодо наявності виняткових обставин, які б дозволяли дійти висновку, що виправлення ОСОБА_7 можливе зі звільненням останньої від відбування покарання, крім того, метою покарання, хоча і другорядною, але є кара винуватої особи за вчинений злочин, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що висновки суду про можливість досягнення всіх цілей покарання без його реального відбування є безпідставними.

На думку апеляційного суду, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, невідворотних наслідків у виді смерті людини, а також враховуючи підвищену суспільну небезпеку скоєного, рішення суду першої інстанції про можливість застосування положень ст. 75 КК та звільнення обвинуваченої від відбування призначеного покарання з випробовуванням не ґрунтується на вимогах ст. 50, 65, 75 КК та не відповідає принципам співмірності, справедливості, достатності та індивідуалізації покарання.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з визнаними судом першої інстанції обставинами, що пом`якшують покарання і враховує їх при призначення покарання та відомостями про особу обвинуваченої, зокрема часткове відшкодування завданого збитку, намагання відшкодувати потерпілому частину моральної шкоди, відсутність обставин, що обтяжують покарання, позитивні характеристики за місцем проживання та роботи обвинуваченої, перше притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність відомостей про притягнення її до юридичної відповідальності будь-якого виду протягом часу, який минув з дня вчинення злочину, не перебування на обліку у лікарів психіатра та нарколога.

Також апеляційний суд враховує, що ОСОБА_7 визнала вину повністю, відшкодувала в повному обсязі матеріальну шкоду, у неї на утриманні перебуває на малолітній син: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , враховуючи думку потерпілого, який просив призначити обвинуваченій мінімальне покарання, але з реальним його відбуванням, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що для досягнення цілей покарання, передбачених в ч. 2 ст. 50 КК необхідним і достатнім буде покарання у виді позбавлення волі, з реальним його відбуванням, але в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією частини 2 статті 286 КК із застосовуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, так як порушення обвинуваченою Правил дорожнього руху призвели до загибелі людини і таке покарання є достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів.

Інших обставин, які були б новими та свідчили про наявність достатніх та необхідних умов для застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, апеляційним судом встановлено не було.

Щодо цивільного позову.

Враховуючи, що потерпілий частково відмовився від вимог апеляційної скарги про стягнення з обвинуваченої моральної шкоди у повному обсязі (500 000 грн) і просив залишити в цій частині вирок суду без змін, суд апеляційної інстанції, залишає доводи апеляційної скарги в цій частині без розгляду і не здійснює перегляд вироку суду в цій частині.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає в застосуванні закону, який не підлягає застосуванню та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину.

Суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги потерпілого, у зв`язку з чим вона підлягає частковому задоволенню, а вирок суду скасуванню в частині призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_7 з ухваленням нового вироку в цій частині.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 420, 421 КПК, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2022 рокустосовно ОСОБА_7 за частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Початок строку покарання ОСОБА_7 обчислювати з дня її фактичного затримання в порядку приведення вироку до виконання.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4