Справа № 496/4500/21
Провадження № 1-кп/496/11/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретарів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

прокурора - ОСОБА_10 ,

обвинуваченого - ОСОБА_11 ,

захисника - ОСОБА_12 ,

потерпілої - ОСОБА_13 ,

потерпілої - ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000011 від 08.01.2020 року за обвинуваченням:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Маринівка Одеського району (колишня назва району - Біляївський) Одеської області, громадянина України, військовозобов`язаного, старшого солдата В/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України м. Миколаїв, не одруженого, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

07.01.2020 року, приблизно о 04 годині 00 хвилин водій ОСОБА_11 , керував технічно справним автомобілем «ВАЗ 21013», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з ввімкнутим освітленням передніх фар, у темний час доби, здійснював рух на освітленій міським електроосвітленням ділянці проїзної частини вул. Магістральна, по асфальтному сухому дорожньому покриттю, з боку АДРЕСА_2 . На зазначеній ділянці проїзної частини організовано двосторонній однорядний рух у кожному напрямку, дорожня розмітка відсутня. Автомобіль під керуванням ОСОБА_11 рухався у смузі свого напрямку руху, зі швидкістю 50 км/год, при цьому ОСОБА_11 був неуважним, за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, в установлених межах безпечної швидкості, обрав швидкість руху керованого автомобіля, без урахування дорожньої обстановки, яка не забезпечує безпеку і не дає можливість йому постійно контролювати рух автомобіля, чим порушив вимоги п.п. 1.5., п/п «б, д». п. 2.3. «Правил дорожнього руху» України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001), здійснюючи подальший рух та наближаючись до будинку №3 вищезазначеної вулиці, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, та маючи об`єктивну і реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_11 , заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, у порушення вимог п.п. 12.1., 12.3. «Правил дорожнього руху» України, вкрай уважним не був, будучи завчасно інформований, що на проїзній частині, по напрямку руху автомобіля мається пошкодження у вигляді ями, позбавив себе можливості уникнути аварійної ситуації, неправильно оцінив зміну дорожньої обстановки, застосував невірні прийоми керування транспортним засобом і, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, заходів для зменшення швидкості не застосував, також не забезпечив рух керованого автомобіля в межах своєї смуги руху, а навпаки нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників руху, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, втратив контроль над керуванням свого транспортного засобу, допустив неконтрольований виїзд за межі проїзної частини на праве узбіччя за ходом руху, де мав місце наїзд передньою частиною автомобіля на нерухому перешкоду - паркан, після чого автомобіль задньою частиною контактував з придорожнім деревом.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля «ВАЗ 21013», реєстраційний номер НОМЕР_2 - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заподіяно тяжкі тілесні: ушкодження у вигляді: а) травми грудної клітини: поперечні переломи X, ХІ-го правих ребер, переломи остистих відростків IV, VI, VIII, XI, ХІІ грудних хребців; б) травма живота: синець правої бокової поверхні тулуба, розрив брижі та клубової кишки. Переломи поперечних відростків L2-L5 (поперекових хребців) справа. Перелом кісток таза: сколковий крила клубової кістки праворуч, поперечний перелом верхньої гілки лобкові кістки праворуч, подвійний перелом сідничної кістки праворуч, сколковий перелом бокових мас крижової кістки ліворуч, сколковий перелом куприка розрив лобкового зчленування; в) травма кінцівок: закритий перелом тіл їхньої третини правої плечової кістки. Садна правої кисті; г) смугасте садно скроневої області ліворуч, рана лівої вушної раковини.

Від отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_15 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у медичному закладі. Смерть ОСОБА_15 перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку із поєднаною травмою утвореною при дорожньо-транспортної пригоді у вигляді множинних переломів кісток тулуба, верхньої кінцівки жировою емболією судин легень, безпосередньою причиною смерті і легенево-серцева недостатність. Допущенні водієм ОСОБА_11 порушення вимог «Правил дорожнього руху» України знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням події дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків, у вигляді спричинення смерті потерпілому ОСОБА_15 .

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_11 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України, не визнав та надав показання, що 06.01.2020 року ввечері він пішки, через поле, прийшов в сусіднє село Маринівка до свого приятеля ОСОБА_16 . У нього вдома відпочивали в лазні, алкогольні напої не вживали. Після півночі на автомобілі приїхав ОСОБА_17 з братом приятеля ОСОБА_18 . Після відпочинку сіли в авто, він погодився сісти за кермо, і поїхали додому в АДРЕСА_2 . Погода була волога, на повороті горів ліхтар. Він знав, що на цій ділянці вулиці Магістральній є дві ями, але йому здалось, що він їх вже оминув. Під`їжджаючи додому на повороті потрапили в яму, машина вилетіла на узбіччя і сталось ДТП. З будинків повиходили люди, почалась паніка. Він яму не бачив, вже відчув, коли потрапили в неї. Автомобіль їхав приблизно 50 км/год. Про точний технічний стан автомобілю він не знав, оскільки не є власником, але під час керування він був технічно справний.

Захисник ОСОБА_12 в своїй промові в дебатах зазначив, що просить суд визнати ОСОБА_11 невинуватим та виправдати, у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Також, крім іншого, зазначив, що висновок експерта під № 3553 від 27.07.2021 року в частині порушення ОСОБА_11 ПДР України, як такі, що встановлені переважно на підставі суб`єктивних даних, без всебічного і повного урахування дорожніх умов у сукупності із дорожньою обстановкою та є умовним, а тому сторона захисту не погоджується з ними у повній мірі. У даному висновку експерт відповідаючи на питання «Чи міг водій легкового автомобіля ВАЗ 21013 втрати курсову стійкість після наїзду на пошкодження дорожнього покриття у вигляді ями шириною 4,7 м довжиною 1 м, глибиною 5 см.?» допустив припущення, що автомобіль не міг втрати курсову стійкість, а повинно було статися лише змиття гуми шини колеса, при чому в якості вихідних даних коліс автомобіля він узяв технічні характеристики коліс, що встановлюються на автомобіль ВАЗ 2101, а не тих що стояли на автомобілі, яким керував обвинувачений. Окрім того, на думку сторони захисту, висновок експерта № 3553 від 27.07.2021 року спростовується висновком авто-технічної експертизи по обставинам виїзду автомобіля ВАЗ 21013 д/н НОМЕР_2 за межі проїзної частини № 20-2315 від 22.05.2020 року та висновком експерта № 208-А від 21.04.2020 р. Ці висновки зроблені з урахуванням значно ширшого спектру даних. Загалом ці висновки, як кожен окремо, та і в сукупності вказують на те, що стан дорожнього покриття та організації дорожнього руху на місці ДТП не відповідали вимогам ДСТУ, тобто державним стандартам, що розроблені відповідно до законодавства України. А згідно висновків експертиз, технічний стан дорожнього покриття та організація дорожнього руху на ділянці, де мала місце подія, не забезпечували безпеку дорожнього руху із дозволеною швидкістю; не було введене ступінчасте обмеження максимальної швидкості руху за допомогою дорожніх знаків; не була забезпечена достатня видимість попереджувального знаку з дорожньою табличкою. Маючи у своєму розпорядженні ці відомості, експерти дійшли однакових за своєю суттю висновків про те, що обвинувачений ОСОБА_11 за таких обставин не мав технічної можливості завчасно обрати таку швидкість руху та прийоми керування, щоб мати можливість безпечно проїхати ділянку дороги, на якій відбулось ДТП.

Потерпіла ОСОБА_13 в судовому засіданні надала пояснення, що її син ОСОБА_17 ввечері 06.01.2020 року поїхав до знайомого. Вона з ним спілкувалась близько 01:00 год. ночі. Погано спала, тому близько 04:00 год. ранку 07.01.2020 року почула сильний гул і сильний грохіт, потім звук, нібито вибухнув газ. Через 20 хвилин подзвонив сусід і сказав виходити на вулицю, тому що її син потрапив в ДТП. Вона підійшла до сина, у сина були важкі поранення, він сказав: «мамо я помираю». Чекали на швидку і відвезли з чоловіком сина до лікарні. Під час лікування фінансово допомагали ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , останній також надав кошти на поховання. Наголошувала, що їй було відомо від чоловіка про те, що від обвинуваченого був запах перегару. Просила призначити покарання обвинуваченому, не пов`язане з позбавленням волі. Цивільний позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

Потерпіла ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що є колишньою дружиною померлого, від якого у неї двоє неповнолітніх дітей. З 2015 року шлюб розірвано, але фактично вони продовжували спілкуватись, вести спільне господарство. Обвинуваченого вона не знала, лише після смерті ОСОБА_21 дізналась, що він його сусід. Їй повідомив 07.01.2020 року по телефону про смерть ОСОБА_21 колишній свекор. Спочатку подала заяву в якій просила призначити покарання обвинуваченому пов`язане з позбавленням або обмеженням волі, згодом підтримала потерпілу ОСОБА_13 про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_11 не пов`язане з позбавленням волі.

Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні надав пояснення, що в ніч з 6 на 7 січня 2020 року вони відпочивали в лазні у його брата. Був він, його брат ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 . Після відпочинку він збираючись додому порався з акумулятором автомобіля, за кермо сів ОСОБА_24 і вони трьох вирушили відвезти додому в Н. Еметівку ОСОБА_26 та ОСОБА_27 . Він сидів на пасажирському сидінні авто, ОСОБА_17 на задньому сидінні. ДТП сталось неподалік домівок ОСОБА_21 та ОСОБА_28 , на повороті потрапили в яму. Точних обставин не пам`ятає. Фактично автомобіль належить йому, але оформлений на іншу особу. Автомобіль був технічно справний, гума була від старого власника, він її після покупки авто не змінював. Вважає, що ДТП сталось через велику яму на повороті в яку вони потрапили. Вважає, що водій дотримувався Правил дорожнього руху.

Не зважаючи на те, що обвинувачений свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення не визнав, його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України підтверджується матеріалами справи, дослідженими в судовому засіданні, показами потерпілих та свідка.

Так, вина обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України підтверджується матеріалами справи, дослідженими в судовому засіданні:

-схемою наслідків ДТП від 07.01.2020 року;

-протоколом огляду місця ДТП від 07.01.2020 року з фототаблицями, відповідно до якого місце ДТП знаходиться в АДРЕСА_2 , горизонтальна ділянка проїзної частини пряма в плані, покриття асфальтоване, сухе, чисте. Дорожнє покриття для двох напрямків, на проїжджій частині відсутня дорожня розмітка, ліворуч та праворуч - узбіччя, за якими розміщені будівлі сільського типу. Деформований транспортний засіб ВАЗ 21013 д/н НОМЕР_2 по всій поверхні кузова, розбито скло автомобілю, зовнішні світлові прилади розбито. Наявність на місці ДТП слідів контактної взаємодії з деревом на місці зіткнення, відповідно до схеми;

-ухвалою слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 09.01.2020 року про арешт майна, відповідно до якої накладено арешт на автомобіль «ВАЗ 21013» д/з НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_29 та перебував у користуванні ОСОБА_11 , із застосуванням заборони розпорядження та користування зазначеним майном;

-протоколом огляду місця події від 11.02.2020 року, під час якого по АДРЕСА_2 виявлено ушкодження дорожнього покриття та схемою до нього, фототаблицями;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 28.03.2020 року зі схемою до нього, згідно якого розташування автомобілю на проїжджій частині в момент руху до ДТП було на вул. Магістральній зі сторони с. Маринівка з інтервалом 2,5 м від правих осей до краю проїзної частини; загальна видимість склала 52 м, яка була заміряна шляхом залучення статиста; встановлення конкретної видимості ями з місця водія складала 27,5 м, яка була заміряна шляхом поміщення понятих в машину з водієм;

-актом судово-медичного дослідження (обстеження) № 99 від 20.01.2020 року;

-актом судово-медичного-гістологічного обстеження 235/24 СУВ.сме від 29.01.2020 року;

-актом судово-медичного дослідження (обстеження) № 24 від 30.01.2020 року;

-висновком експерта судово-медичної експертизи від 22.02.2020 року № 28 (24), відповідно до якого при експертизі трупа ОСОБА_15 , 1987 року народження виявлені наступні ушкодження: поєднана травма голови, тулуба, кінцівок. Характер і морфологічні особливості ушкоджень, що були у ОСОБА_15 свідчать про те, що вони заподіяні дією тупого (тупих) предмета (предметів) у короткий проміжок часу, являлись зажиттєвими. Локалізація та механізм ушкоджень ОСОБА_15 свідчать про те, що вони могли утворитись в результаті транспортної травми, зокрема в салоні автомобіля в результаті його зіткнення. Смерть ОСОБА_15 знаходиться в причинному зв`язку з поєднаною травмою утвореною при дорожньо-транспортній пригоді у вигляді множинних переломів кісток тулуба, верхньої кінцівки, жировою емболією судин легень, що підтверджується результатами гістологічного дослідження: порушення реологічних властивостей крові, жирова емболія слабкого ступеня. Безпосередньою причиною смерті є легенево-серцева недостатність. Час настання смерті ОСОБА_15 13.01.2020 року о 09:20 годж чітко констатовано у медичній карті стаціонарного хворого. Трупні явища на момент дослідження трупа повністю відповідають цьому терміну. Ушкодження зазначені у підсумку у своїй сукупності були небезпечними для життя та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень. При надходженні в обласну лікарню потерпілий ОСОБА_15 відмовився від здачі крові на етиловий алкоголь, в його сечі етиловий алкоголь не виявлено.

-висновком Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 17.03.2020 року № 176-А, з ілюстрованими таблицями, за яким рульове керування, гальмова система та ходова частина автомобіля «ВАЗ - 21013», номерний знак НОМЕР_2 на момент виникнення події цієї пригоди знаходились в працездатному стані і дозволяли водію автомобілю контролювати, змінювати напрямок та характер руху залежно від ситуації, що складається на дорозі; на момент настання події цієї пригоди ходова частина автомобіля «ВАЗ-21013», номерний знак НОМЕР_2 не відповідала вимогам п.п. 31.4, 31.4.5 а) г) Правил дорожнього руху України, відповідно до яких експлуатація транспортного засобу заборонена. Установлені на момент огляду ходової частини автомобілю невідповідності вимогам Правил дорожнього руху України виникли задовго до настання дорожньо-транспортної пригоди та могли бути виявлені і усунені водієм шляхом огляду транспортного засобу перед виїздом; встановити працездатність системи освітлення автомобілю не виявляється можливим, оскільки ліва фара автомобілю зруйнована, лампа фари відсутня, найімовірніше втрачена в процесі ДТП, акумуляторна батарея на момент огляду відсутня;

-висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 07.01.2020 року, згідно якого ознак сп`яніння ОСОБА_11 не виявлено;

-висновком експерта Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 21.04.2020 року № 208-А, за яким у даній дорожній ситуації водій автомобіля повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України; водій автомобіля не мав технічної можливості уникнути наїзду на перешкоду (яму), шляхом екстреного гальмування;

-висновком експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» за результатами проведення судової автотехнічної експертизи від 27.07.2021 року № 3553, за яким водій автомобіля ВАЗ-21013 ОСОБА_11 , з технічної точки зору, не міг втратити курсову стійкість керованого автомобіля в результаті наїзду на пошкодження дорожнього покриття у вигляді ями, шириною 4,7 м, довжиною 1 м і глибиною 5 см; в даній дорожній обстановці водій автомобіля ВАЗ-21013 ОСОБА_11 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 12.1, 12.2 Правил дорожнього руху України;в даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобілю ВАЗ-21013 ОСОБА_11 в частині вибору швидкості руху керованого ним автомобіля, з технічної точки зору, не суперечили вимогам п. 12.2 Правил дорожнього руху України; в даній дорожньо-транспортній ситуації технічна можливість запобігти даної дорожньо-транспортної пригоди для водія автомобіля ВАЗ 21013 ОСОБА_11 визначалась шляхом виконання ним вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, для чого в нього не було перешкод технічні характеру;в даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля ВАЗ 21013 ОСОБА_11 не відповідали вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України, та з технічної точки зору, знаходились в причинному зв`язку з виникненням ДТП.

Разом з цим, проведена в рамках досудового розслідування експертиза, за результатом якої, згідно висновку Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України від 22.05.2020 року № 20-2315, відповідно до якого п.1 - в даній дорожньо-транспортній ситуації та при заданих вихідних даних, водій автомобіля ВАЗ 21013 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_11 під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху був повинен ураховувати дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати ним, а в момент виникнення перешкоди для руху, який виникав для нього з моменту об`єкті можливого виявлення перешкоди (ями), йому було необхідно вжити заходи до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу, тобто він повинен був діяти відповідна вимог п.п.12.1,12.3 Правил дорожнього руху України.

Так, у п.п. 2, 3, 4 висновку встановлено - в даній дорожньо-транспортній ситуації та при заданих вихідних даних, в діях водія автомобіля ВАЗ 21013 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_11 технічної точки зору, невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, не вбачається; в даній дорожньо-транспортній ситуації та при заданих вихідних даних, в діях во автомобіля ВАЗ 21013 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_11 з технічної точки зору, невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які б знаходилися у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної події, не вбачається; в даній дорожньо-транспортній ситуації та при заданих вихідних даних, во автомобіля ВАЗ 21013 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_11 не мав технічної можливості запобігти події ДТП своєчасним гальмуванням з зупинкою транспортного засобу до перешкоди, тобто шляхом виконання вимог п.12.3 Прав дорожнього руху України.

Оцінюючи зазначений висновок експертизи, з`ясовано, що при призначенні авто технічної експертизи у вихідних даних для експерта не було визначено експертом всі необхідні дані, а висновок є суперечливим та двозначним, оскільки складається з двох взаємовиключних та суперечливих один одному висновків.

Беручи до уваги викладене, суд критично оцінює вказаний висновок та не приймає його до уваги, оскільки він суперечать іншим матеріалам справи.

Надаючи встановленим при розгляді справи фактичним обставинам справи правову оцінку, суд зазначає наступне.

Згідно ч.5 ст. 356 КПК України, в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів, мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак стороною захисту такі відомості суду надані не були та в судовому засіданні судом не встановлені.

Водночас, проаналізувавши обґрунтування захисника в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження, суд вважає, що стороною захисту не доведено, що під час досудового розслідування стороні захисту не було забезпечено достатній час і можливості для підготовки захисту в спосіб, встановлений законом, зокрема, що його було позбавлено можливості надати суду власні експертні докази, тому в даному випадку підстави для застосування наведеної вище позиції відсутні. Тлумачення захисником ступеню необхідної, на його думку, деталізації викладених експертами даних є його суб`єктивним баченням та не впливає на зміст встановлених експертами висновків.

16.02.2024 року, в судовому засіданні, захисником обвинуваченого було знято питання щодо заявленого клопотання про допит експерта.

Доводи сторони захисту та самого обвинуваченого про те, що причиною ДТП є яма на дорозі, потрапивши в яку, автомобіль під керуванням ОСОБА_11 став некерованим, суд розцінює критично, оскільки першопричиною вказаного ДТП є саме порушення п. 12.1 ПДР України, а саме неврахуванням водієм дорожньої обстановки при виборі в установлених межах безпечної швидкості руху, що унеможливило безпечне керування ним автомобілем.

Потрапляння у пошкодження у вигляді ями, допущення неконтрольованого виїзду за межі проїзної частини не праве узбіччя за ходом руху, наїзд на паркан, та подальше зіткнення автомобілю задньою частиною з придорожнім деревом, вже є наслідком допущених порушень п. 12.1 ПДР України, що призвели до неможливості водія впоратися з керуванням транспортним засобом. Крім цього п. 12.3 ПДР України передбачено, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

З вищевказаних підстав, суд не приймає до уваги версію сторони захисту про те, що причиною ДТП є пошкодження у вигляді ями, в яку потрапив автомобіль та яку водій ОСОБА_11 не міг об`єктивно виявити, оскільки дана перешкода є статичною, а не раптово виниклою, про яку він знав, будучи жителем села, що підтвердив своїми показами.

Щодо посилання захисника, що експертом Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» при проведенні дослідження взято технічні характеристики коліс, що встановлюються на авто ВАЗ 2101, а не тих, що стояли на автомобілі, яким керував обвинувачений, то суд зазначає, що експертом відзначено, що при належному обранні прийомів керування з боку водія не могла статись втрата курсової стійкості авто. Згідно вступної частини висновку експерта Національного наукового центру « ІНФОРМАЦІЯ_4 » за результатами проведення судової автотехнічної експертизи від 27.07.2021 року № 3553, для проведення судової автотехнічної експертизи були надані матеріали кримінального провадження № 0000011. На час надання експерту вказаних матеріалів кримінального провадження там вже був наявний висновок Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 17.03.2020 року № 176-А, з ілюстрованими таблицями та відповідними замірами коліс та шин. Таким чином, результат експертизи узгоджується з іншими дослідженими доказами, а підстави для сумніву у обґрунтованості і достовірності висновка експерта або для визнання її недопустимим доказом відсутні.

У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що саме порушення ОСОБА_11 п. 1.5, 2.3 б), д), п.п. 12.1 та 12.3 ПДР України перебуває в причинно-наслідковому зв`язку з даною ДТП.

При цьому, суд наголошує на тому, що будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачений КПК України, суду надано не було.

Щодо твердження потерпілої ОСОБА_13 , про перебування обвинуваченого ОСОБА_11 в стані алкогольного сп`яніння - обставина, що обвинувачений в стані алкогольного сп`яніння не перебував, підтверджується висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 07.01.2020 року, згідно якого ознак сп`яніння не виявлено.

Враховуючи вищенаведене у сукупності, суд доходить висновку, що стороною захисту та потерпілими не наведено достатніх обставин, які б викликали сумніви у висновках експертів, які надані в межах компетенції експертів, а саме: щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 07.01.2020 року, судово-медичної експертизи від 22.02.2020 року № 28 (24), ІНФОРМАЦІЯ_5 від 17.03.2020 року № 176-А, ІНФОРМАЦІЯ_5 від 21.04.2020 року № 208-А, висновком експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» за результатами проведення судової автотехнічної експертизи від 27.07.2021 року № 3553.

Експерти в своїх висновках чітко зазначили джерела та застосовані ними методики, що були використані ними. Висновки проведених експертиз є достатньо обґрунтованими, логічними та об`єктивними, надані в межах компетенції експерта.

Доказів, які б свідчили, що існують достатні підстави вважати, що вказані висновки експертів необґрунтовані чи такими, що суперечать іншим матеріалам справи або викликають інші обґрунтовані сумніви в його правильності, стороною захисту не надано. Істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи не встановлено.

Згідно ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 КК України, кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Складом злочину визнається сукупність закріплених у кримінальному законі ознак, за наявності яких реально вчинене суспільно небезпечне діяння визнається злочином.

Елементами складу злочину є: 1) об`єкт злочину; 2) об`єктивна сторона злочину; 3) суб`єктивна сторона злочину; 4) суб`єкт злочину.

Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про те, що дії (бездіяльність) особи, поведінка якої оцінюється у даному конкретному випадку, не є злочином.

Відповідно до ч. 2 ст. 286 КК України кримінально карним діянням є порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

При цьому об`єктивна сторона даного злочину характеризується діяннями, що полягають у порушенні правил безпеки руху, і суспільно-небезпечними наслідками, тобто заподіяння смерті потерпілому, а також причинним зв`язком між діяннями й наслідками.

В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, перебуває порушення водієм ОСОБА_11 вимог таких пункти Правил дорожнього руху України:

- 1.5, згідно якого, дія або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- п. 2.3 «б», згідно якого, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 2.3 «д», згідно якого, не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

- п. 12.1, згідно якого, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

- п. 12.3, згідно якого, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Крім того, суд дає оцінку й тому, що обвинувачений, керуючи автомобілем у населеному пункті, порушив Правила дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків у вигляді смерті потерпілого, чим проявив байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно з Конституцією України є найвищими соціальними цінностями.

Разом з тим, вважає за необхідне зазначити, що набуття особою права керування транспортними засобами унормовано Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року № 511). Держава, надаючи це право особі, яка бажає його набути, встановлює перед нею певні умови та зобов`язує їх виконати. Однією з таких умов є обов`язок особи підтвердити свої знання встановлених правил та дотримуватися їх. Виходячи з того, що у національному законодавстві транспортний засіб визнається джерелом підвищеної небезпеки, на водія як особу, яка набула право керування ним, покладається особливий тягар дотримання цих правил.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Суду доведено, що обвинувачений ОСОБА_11 не був достатньо уважним, не стежив належно за дорожньою обстановкою, щоб у разі її зміни вчасно відреагувати та не створювати своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, не врахував стан дорожнього покриття, неправильно оцінив зміну дорожньої обстановки, застосував невірні прийоми керування транспортним засобом, внаслідок чого сталось ДТП і потерпілому ОСОБА_15 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, від отримання яких він 13.10.2020 року помер в медичному закладі.

Враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у порядку ст. 94 КПК України, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_11 покарання, у вигляді позбавлення волі в межах санкції, визначеної ч.2 ст. 286 КК України.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України особі яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Суд вважає, що згідно зі ст.ст. 66 та 67 КК України обставини, які пом`якшують та чи обтяжують покарання обвинуваченого, відсутні, про що також зазначено в обвинувальному акті.

Розглядаючи можливість виправлення обвинуваченого без відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд керується позиціями Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.03.2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року), згідно з якими досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У кримінальному провадженні №167/341/16-к у постанові від 24.05.2018 року, Верховний суд вказав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання або призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом застосовуючи ст. 69 КК України.

Суд не розцінює не визнання вини обвинуваченим ОСОБА_11 , як обставину, що перешкоджає звільненню обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Заборони застосування ст. 75 КК України за умови невизнання обвинуваченим своєї вини КК України не містить (постанова ВС у справі № 205/7091/16-к від 17.10.2019).

У відповідності з п.20 Постанови пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» суд при призначенні покарання за ст. 286 КК України має врахувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, особу винного, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Надаючи оцінку особі обвинуваченого ОСОБА_11 суд зазначає, що обвинувачений раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем мешкання, відповідно до характеристик Маринівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 09.01.2020 року, 27.04.2020 року, 27.08.2021 року встановлено, що ОСОБА_11 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , характеризується задовільно, за останній період проживання на території сіл Маринівської сільської ради ніяких скарг та заяв від жителів села та інших громадян не надходило, алкогольними напоями не зловживає.

Також позитивну характеристику надано: ТОВ «Укрелеваторпром», де ОСОБА_11 з 2018 року працював на посаді чергового слюсара; згідно посвідчення серія НОМЕР_4 від 17.01.2024 року має військове звання - старший солдат, яке присвоєно наказом № 336 від 10.06.2021 року Командира В/ч НОМЕР_5 полковника ОСОБА_30 , має позитивну характеристику як військовозобов`язаний, згідно службової характеристики ОСОБА_11 , наданої Командиром 1 стрілецької роти старшим лейтенантом ОСОБА_31 , за погодженням з Командиром підполковником ОСОБА_32 від 20.09.2021 року; Командиром 2 стрілецької роти (з конвоювання, екстрадиції, охорони підсудних та охорони спеціального складу) В/ч №3039 Південного ОТО військовозобов`язаного, молодшого лейтенанта ОСОБА_33 , за погодженням з т.в.о Командира стрілецького батальйону (з конвоювання, екстрадиції, охорони підсудних та охорони спеціального складу) майора ОСОБА_34 від 10.04.2024 року; подяки Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, Миколаївської міської ради; посвідчення до відзнаки командувача оперативного угрупування військ «Херсон», яким нагороджено старшого солдата ОСОБА_11 .

За приписами ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього наявні умови і підстави, визначені приписами ст. 75 КК України. Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням закон визначає переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, яке ґрунтується на оцінці даних про вчинене кримінальне правопорушення, мету й мотиви, тривалість та інтенсивність протиправної поведінки тощо. Істотне значення для вирішення питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в основних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів; наскільки його ціннісні орієнтири та поведінка збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого та інше.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання з реальним його відбуванням або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд, з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК України, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи обставини, які характеризують особу обвинуваченого, обставини вчинення кримінального правопорушення, думку потерпілих, які просили призначати обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, допомогу потерпілій стороні, вину не визнав, але щиро розкаявся у тому, що потерпілий ОСОБА_15 загинув, негативне ставлення обвинуваченого до скоєного, усвідомлення обвинуваченим протизаконності своїх дій та спроможність самокритично оцінити їх і не допускати подібного в майбутньому, не уникав відповідальності, що є достатніми мотивами для обґрунтування висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбуття призначеного йому покарання, однак в умовах здійснення контролю за його поведінкою в період строку звільнення від покарання з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Суд вважає, що вищезазначені обставини дійсно можуть бути підставою для застосування інституту звільнення від покарання з випробуванням, оскільки ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, що також підтверджується його поведінкою після вчинення кримінального правопорушення, його критичним ставленням до скоєного, усвідомлення своєї провини і засудженням своєї протиправної поведінки, яка свідчить про дійсне прагнення стати на шлях виправлення і перевиховання.

На переконання суду, призначена міра покарання надасть можливість обвинуваченому сформувати у своїй свідомості уявлення про неминучість настання відповідальності за можливі вчинення нею протиправні діяння у майбутньому, що буде в свою чергу достатньою превентивною мірою. Саме таке покарання є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Санкція ч.2 ст. 286 КК України з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Суд, з огляду на особу обвинуваченого, обставини вчинення кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до своїх дій, наслідки кримінального правопорушення, які настали та позиції учасників справи вважає за необхідне застосувати до обвинуваченого додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами. Таке покарання обвинуваченому, на думку суду, буде відповідати принципу пропорційності обмеження прав та легітимної мети покарання, який передбачений Європейською конвенцією захисту прав людини і основоположних свобод та відповідатиме особі обвинуваченого. Така позиція суду узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

При цьому, суд також враховує, що потерпіла ОСОБА_13 у своїх зверненнях до суду просила призначати обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Крім того, за для відшкодування завданої шкоди потерпілій ОСОБА_11 має отримувати дохід, чого він буде позбавлений при реальному відбуванні покарання, що негативно відобразиться на задоволенні вимог потерпілої.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався. Ураховуючи відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а також характеризуючих відомостей щодо особи обвинуваченого, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для застосування до ОСОБА_11 запобіжного заходу або покладення процесуальних обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України.

Щодо заявлених цивільних позовів потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 до ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилаються на те, що протиправними діями обвинуваченого їм завдано моральну шкоду, яка полягає у спричинених тяжких моральних та фізичних стражданнях, які позначились негативними змінами в їх житті. Втрата найближчої та найріднішої людини позбавляє отримати фізичної, матеріальної підтримки яка необхідна людині, навіки втрачена можливість спілкування з людиною. Щоденні думки та спогади, негативні переживання, емоційні реакції при згадуванні про загибель рідної людини, відірваність від активного соціального життя, знижений нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність дратівливість, реакції замикання в собі, бажання уникати контактів та спілкування, почуття обурення - постійні супутники теперішнього життя позивачів. Наслідки події, що сталась дотепер вимагають та будуть вимагати компенсаторних можливостей задля їх подолання. Отже наслідки кримінального правопорушення, вчиненого Відповідачем, постали для Позивачів, як суттєво психотравмуючі, обумовили порушення фізичної та психоемоційні сфери існування особистості, досі перешкоджають можливостям активної та повноцінної життєдіяльності, викликають появу негативних психологічних переживань чим, спричинив моральні страждання.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ст. 3 Конституції України).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 року).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова ВП ВС від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Суд встановив, що потерпіла ОСОБА_13 є матір`ю загиблого ОСОБА_15 , згідно свідоцтва про народження, серія ІV- НОМЕР_6 , виданого відділом РАЦС ІНФОРМАЦІЯ_6 від 25.11.1987 року, актовий запис №1949.

Згідно висновку експерта від 22.02.2020 року № 28 (24), відповідно до якого при експертизі трупа ОСОБА_15 , 1987 року народження виявлені наступні ушкодження: поєднана травма голови, тулуба, кінцівок. Характер і морфологічні особливості ушкоджень, що були у ОСОБА_15 свідчать про те, що вони заподіяні дією тупого (тупих) предмета (предметів) у короткий проміжок часу, являлись зажиттєвими. Локалізація та механізм ушкоджень ОСОБА_15 свідчать про те, що вони могли утворитись в результаті транспортної травми, зокрема в салоні автомобіля в результаті його зіткнення. Смерть ОСОБА_15 знаходиться в причинному зв`язку з поєднаною травмою утвореною при дорожньо-транспортній пригоді у вигляді множинних переломів кісток тулуба, верхньої кінцівки, жировою емболією судин легень, що підтверджується результатами гістологічного дослідження: порушення реологічних властивостей крові, жирова емболія слабкого ступеня. Безпосередньою причиною смерті є легенево-серцева недостатність.

Отже, внаслідок вчинення ОСОБА_11 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, ОСОБА_15 заподіяно вищевказані тілесні ушкодження, що призвели до смерті останнього. Спричинення цих наслідків перебуває у причинному зв`язку із діяннями ОСОБА_11 , а саме вчиненням ним ДТП.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За змістом ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим пошкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її заподіяла, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

З огляду на викладене можна дійти висновку про те, що водій автомобіля є зобов`язаною особою та несе відповідальність перед потерпілим за завдану джерелом підвищеної небезпеки шкоду у випадку, якщо в момент дорожньо-транспортної пригоди він керував транспортним засобом.

Цивільному позивачу ОСОБА_13 завдана моральна шкода, яка виразилася в глибоких немайнових втратах, спричиненими тяжкими моральними та фізичними стражданнями, які позначились негативними змінами в житті, душевних, психічних стражданнях в зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, вимушених змінах у життєвих стосунках та неможливості відновлення попереднього стану. Враховуючи ступінь емоційних переживань позивача ОСОБА_13 , витрат багато часу і зусиль для лікування, отриманих в дорожньо-транспортній пригоді травм свого сина, та, на час його втрати, моральних страждань від усвідомлення її безповоротності, виходячи з принципу виваженості, розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_11 на користь позивачки ОСОБА_13 500 000,00 грн. грошового відшкодування за спричинену моральну шкоду, задовольнивши її позов повністю. Сума грошових коштів в зазначеному розмірі є такою, що відповідає глибині та тривалості моральних страждань, які зазнала потерпіла ОСОБА_13 від втрати сина.

Що стосується заявлених позовних вимог ОСОБА_14 про стягнення з ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та /або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до ч. 5 цієї статті цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Не зважаючи на усні твердження потерпілої ОСОБА_14 , про те що від померлого ОСОБА_35 у неї двоє неповнолітніх дітей, захищаючи інтереси яких вона звернулась до обвинуваченого з цивільним позовом, нею не надано жодного доказу, з якого б вбачалось, що ОСОБА_15 дійсно був батьком цих дітей. Цивільний позов заявлено від неї особисто, а не від неї в інтересах дітей. Наданий потерпілою ОСОБА_14 акт обстеження від 22.01.2022 року, в якому «зі слів сусідів» встановлено факт постійного проживання в будинку ОСОБА_14 та ОСОБА_15 після розлучення до дня смерті останнього, не може бути остаточним доказом вказаних в ньому обставин, оскільки факти, що мають юридичне значення, в тому числі, спільного проживання, підлягають доказуванню та встановлюються в судовому порядку.

Отже, в межах заявлених позовних вимог, оцінивши додані до цивільного позову докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні цивільного позову ОСОБА_14 , у зв`язку з необґрунтованістю.

У силу ч. 4 ст. 174 КПК України суд вважає за доцільне скасувати арешт, що був накладений ухвалою слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 09.01.2020 року на транспортний засіб.

Питання про процесуальні витрати у розмірі 8784,05 грн., пов`язані з проведенням експертиз, суд вирішує у відповідності до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України, згідно яких вказані витрати стягуються з обвинуваченого на користь держави.

Долю речових доказів по кримінальному провадженню необхідно вирішити на підставі ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 367 - 371, 373-374, 376, 615 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки, з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України , а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Згідно з ч.4 ст. 76 КК України нагляд за засудженим військовослужбовцем ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покласти на командира в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України м. Миколаїв, де ОСОБА_11 проходить військову службу. У разі звільнення засудженого з військової служби на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання засудженого.

Початок іспитового строку відраховувати з 27.05.2024 року.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_11 , до набрання вироком законної сили не обирається.

Цивільний позов ОСОБА_13 до ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_11 , на користь ОСОБА_13 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_14 до ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави витрати за проведення експертиз у кримінальному провадженні у розмірі 8784,05 грн.

Після набрання вироком суду законної сили, скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області № 496/40/20 від 09.01.2020 року на автомобіль «ВАЗ 21013» д/з НОМЕР_2 , який зберігається на майданчику № НОМЕР_7 для тимчасового тримання ТЗ м. Одеси, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_29 .

Речовий доказ автомобіль «ВАЗ 21013» д/з НОМЕР_2 , який зберігається на майданчику № НОМЕР_7 для тимчасового тримання ТЗ м. Одеси, розташований за адресою: АДРЕСА_3 повернути за належністю власнику ОСОБА_29 .

Вирок може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим з дня вручення копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Відповідно до ч.15 ст. 615 КПК України суд обмежився проголошенням резолютивної частини вироку з врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Суддя ОСОБА_1