Справа № 573/832/24
Номер провадження 1-кп/573/111/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2024 року Білопільський районний суд Сумської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 ,

свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопіллі кримінальне провадження, що зареєстроване в ЄРДР 06.03.2024 за №0000111, по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Рижівка Білопільського району Сумської області, неодруженого, непрацюючого, з базовою середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого

- ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

05.03.2024, приблизно о 18:00 год, ОСОБА_5 разом із ОСОБА_4 прийшли до будинку за адресою: АДРЕСА_3 , за яким наглядав ОСОБА_4 , де стали спільно вживали спиртні напої.

Близько 23.00 год того ж дня, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виникла словесна сварка, яка переросла у бійку, в ході якої у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, направлений на спричинення невизначеної квількості тілесних ушкоджень ОСОБА_4 ножем, який знаходився у нього в кишені.

ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення невизначеної кількості тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, тобто діючи з прямим умислом, наніс потерпілому ножем, який тримав у правій руці, не менше 3 ударів в область задньої поверхні грудної клітки зліва, лівої пахвової западини, лівого плеча.

Своїми протиправними діями ОСОБА_5 спричинив ОСОБА_4 такі тілесні ушкодження: проникаюче колото-різане поранення задньої поверхні грудної клітки зліва з пошкодженням лівої легені, непроникаюче колото-різане поранення задньої поверхні клітки зліва, непроникаючі колото-різані рани лівої пахвової западини, лівого плеча.

Відповідно до висновку експерта №512 від 11.04.2024 тілесні ушкодженні у виді проникаючого колото-різаного поранення задньої поверхні грудної клітки зліва з пошкодженням лівої легені були небезпечними для життя і за цією ознакою відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Непроникаючі поранення задньої поверхні клітки зліва, лівої пахвової западини, лівого плеча кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вказані ушкодження утворилися від дії гострих предметів з ріжучими властивостями, кількість травматичних впливів не менше 3-х.

Здійснюючи вказані дії, ОСОБА_5 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом.

Судом визнається доведеним, що ОСОБА_5 вчинив умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_4 , які є небезпечними для життя в момент заподіяння.

Винуватість ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення підтверджується такими доказами.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою винуватість за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України не визнав. Суду зазначив, що повністю визнає свою провину у спричиненні тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_4 . Також пояснив, що є мешканцем с. Рижівка Сумського району, але у зв`язку з воєнними діями та близьким розташуванням села до кордону з росією він із співмешканкою з листопада 2022 року мешкають у м. Білопіллі. 05.03.2024 він приїхав у с. Рижівка, щоб забрати деякі речі із свого будинку. Там він побачив ніж, що подарував своєму покійному батьку. Цей ніж для нього був важливий як пам`ять про батька, тому він забрав його і поклав до правої кишені штанів. Потім заїхав на цвинтар на могилки до батьків, де попав на поминки односельця ОСОБА_9 , який нещодавно загинув під час ворожого обстрілу. Там ОСОБА_5 випив дві чарки вина. Із цвинтаря пішов по вулиці ОСОБА_10 , де зустрів ОСОБА_11 . Вирішили з ним пом`янути односельця, тому придбали 1 л домашнього коньяку і пішли до будинку ОСОБА_12 , що розташований по АДРЕСА_4 , за яким доглядав потерпілий. Точний час вказати не може, бо вже тоді у нього розрядився телефон, можливо о 16 - 17 годині чи пізніше, вони із ОСОБА_13 у вказаному будинку почали вживати спиртне. Випивши приблизно 0,7 л коньяку, між ними почалася словесна сварка на побутому ґрунті. ОСОБА_4 почав його обзивати, а потім вдарив, від чого він впав на підлогу, де потерпілий продовжив його бити. Як дістав ніж і як наносив ним удари потерпілому не пам`ятає, бо від побоїв втрачав свідомість. Але розуміє і визнає, що тілесні ушкодження, що є у ОСОБА_14 , дійсно спричинив він. Ніж, що вилучили на місці пригоди, - це батьківський ніж, який того дня він забрав із свого будинку.

Коли ОСОБА_5 прийшов до тями, то виявив, що лежить на підлозі. Потім він покликав ОСОБА_4 , який обізвався із сусідньої кімнати і сказав, що він порізав його ножем і попросив покликати на допомогу. Він побіг додому до фельдшера ОСОБА_15 . ОСОБА_5 стукав у вікна, хвіртку, але йому ніхто не відкрив. Тоді він не знав, що у будинку нікого не було, бо фельдшер із сім`єю раніше евакуювалася із села. Не достукавшись, він поїхав до себе додому, а вранці поїхав у м. Білопілля, де на блокпосту його затримали військові і передали поліції.

ОСОБА_5 зазначив, що з дитинства знайомий із потерпілим ОСОБА_4 і у них завжди були лише дружні стосунки. Наміру вбивати потерпілого у нього не було. Сварка між ними виникла спонтанно. Ніколи ножів, окрім маленького перочинного, із собою не носив і нікому ножем не погрожував. Він припускає, що, скоріш за все, став бити ОСОБА_4 ножем тому, що іншим чином мін не міг перемогти його, бо вважає потерпілого фізично сильнішим за себе. Але йому нічого не заважало позбавити життя ОСОБА_4 , бо він мав реальну можливість повернутися до будинку, у якому потерпілий перебував один до самого ранку, і вбити його, бо він був поранений і не міг вже належним чином опиратися.

ОСОБА_5 також пояснив, що події 05.03.2024 пам`ятає лише фрагментами. Можливо це з-за того, що тоді він випив багато спиртного, а ще й ОСОБА_4 завдав йому ударів по голові. Тому він допускає, що деякі обставини неправильно оцінює. Але про вчинене дуже шкодує, сам не розуміє як міг таке вчинити. ОСОБА_5 постійно через сестру та племінника цікавився станом здоров`я потерпілого. Особисто цього він робити не міг, бо судом йому була встановлена заборона щодо спілкування із потерпілим. На теперішній час із ОСОБА_4 він примирився, кошти на лікування надав і у подальшому за спільною домовленістю з ним буде допомагати йому коштами на лікування у випадку необхідності.

Окрім визнання своєї винуватості ОСОБА_5 в умисному завданні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_16 , вона підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_4 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про допит яких було заявлено прокурором.

Так, потерпілий ОСОБА_4 суду пояснив, що на момент подій у цьому кримінальному повадженні мешкав в АДРЕСА_5 . Знайомий ОСОБА_17 виїхав з села та попросив доглядати за будинком, що розташований по АДРЕСА_4 . 05.03.2024 ОСОБА_4 у другій половині дня зустрів біля свого бдинку по АДРЕСА_6 , який вже був трохи випившим. ОСОБА_14 запропонував йому пом`янути односельця ОСОБА_9 . Він спочатку відмовлявся, а потім погодився. У ОСОБА_5 вже із собою була літрова пляшка із спиртним. Так як у нього в будинку були маленькі кози і там стояв специфічний запах, тому він запропонував ОСОБА_5 піти до будинку ОСОБА_12 , що розташований по АДРЕСА_4 . Там вони почали вживати спиртне. Випили вже майже 1 л, коли між ними виникла сварка. Він не пам`ятає, чому вона почалася і хто був її ініціатором. Але пам`ятає, що назвав ОСОБА_5 щуром, чим сильно образив його. Після цього ОСОБА_14 і вдарив його ножем у лівий бік позаду. ОСОБА_4 одразу вдарив ОСОБА_5 , зваливши його на підлогу. Він продовжив бити лежачого ОСОБА_5 кулаком, а той штрикав його ножем. Вибивши ніж у ОСОБА_14 , він припинив його бити. Тоді і зрозумів, що ОСОБА_5 його сильно поранив, тому попросив ОСОБА_14 покликати на допомогу. ОСОБА_5 побіг за допомогою, але так і не повернувся. ОСОБА_4 до 5 години ранку пробув сам у будинку, а тоді пішов до свого брата за допомогою.

ОСОБА_4 суду зазначив, що із ОСОБА_5 знайомий з дитинства і завжди з ним вони підтримували лише дружні стосунки, спільно проводили досуг, неодноразово були у спільних компаніях. До 05.03.2024 ніяких сварок та конфліктів у них не було. Припускає, що слово щур, яким він обізвав ОСОБА_5 , дуже його образило, тому він і вдарив його ножем. Вважає, що обвинувачений не хотів його вбивати, бо таку можливість він мав і міг його пораненого добити. На теперішній час дійсно примирився з обвинуваченим, кошти на лікування він йому надав. Також вони з ним домовилися і про подальшу матеріальну допомогу. Ніяких претензій до ОСОБА_5 він не має і заперечує проти призначення йому покарання, пов`язаного з позбавленням волі.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що ОСОБА_18 доводиться їй рідним братом. Вранці 06.03.2024 вона прокинулася від того, що під вікнами квартири ходили працівники поліції. Вони розшукували її брата ОСОБА_5 , який порізав ОСОБА_19 . Їй невідомо було, де знаходився брат, про що вона і сказала працівникам поліції. У цей же день ОСОБА_14 затримали. Вона приходила до суду, коли брату обирали запобіжний захід, де і побачила, що на обличчі та шиї у нього були великі синці.

Зі слів брата свідок знає, що вони посварилися із Стахорним ОСОБА_14 , який його побив, а він поранив його ножем, не пам`ятаючи як це зробив. За характером ОСОБА_5 спокійний, врівноважений, не конфліктний взагалі. Із ОСОБА_4 вони ніколи не сварилися і підтримували лише дружні стосунки. Брат дуже переживав за цю ситуацію і на його прохання вона та її старший син спілкувалися із потерпілим та його рідними. Сам брат цього робити не міг, бо суд застосував йому домашній арешт і заборонив спілкуватися з потерпілим.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що із ОСОБА_20 спільно проживають протягом 9 років як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. До листопада 2022 року вони з ним мешкали в с. Рижівка Сумського району, а потім переїхали в м. Білопілля з-за постійних ворожих обстрілів села. Зранку 05.03.2024 зранку ОСОБА_14 поїхав в с. Рижівка, щоб забрати деякі речі. Також він планував ночувати там. Цього дня вони з ним останній раз спілкувалися по телефону приблизно з 14 до 15 години. Близько 08 год 06.03.2024 від працівників поліції вона дізналася, що розшукують ОСОБА_14 . Через деякий час він їй сам зателефонував і повідомив, що його затримали і везуть у поліцію, попросив принести речі. У цей день вона дізналася, що співмешканець порізав ОСОБА_4 . Також цього дня вона бачила ОСОБА_14 , який був дуже побитий. У нього було синє опухше обличчя та синя шия, йому було погано і у нього була блювота. За характером ОСОБА_14 спокійний і не конфліктний. Із потерпілим вони ніколи не сварилися і неприязних стосунків у них не було.

Винуватість ОСОБА_5 в умисному спричиненні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_4 також підтверджується такими письмовими доказами:

-рапортами помічника чергового ВП АДРЕСА_7 про те, що 06.03.2024 до торакального відділення СОКЛ госпіталізований ОСОБА_4 з проникаючим ножовим пораненням грудної клітки зліва (том 1 а. п. 86-89);

-протоколом слідчого експерименту від 15.03.2024 та флеш-картою з відеозаписом до нього, що була переглянута в судовому засіданні, під час якого ОСОБА_5 розповів та показав, як і при яких обставинах 05.03.2024 між ним та ОСОБА_4 виникла сварка, що переросла у бійку, внаслідок якої він умисно спричинив тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_4 , а останній завдав йому легкі тілесні ушкодження (том 1 а. п. 93-103, 152);

-протоколом огляду місця події з фототаблицею від 07.03.2024, який проводився за письмовою згодою потерпілого ОСОБА_4 та з якого вбачається, що під час огляду домоволодіння АДРЕСА_8 , де ОСОБА_5 наніс тілесні ушкодження ОСОБА_4 , виявлені та вилучені 2 скляні чарки, пластикова пляшка з прозорою рідиною та складний ніж, на якому є нашаруваня речовини бурого кольору. У подальшому ці предмети були визнані речовими доказами та на них накладено арешт слідчим суддею за клопотанням слідчого (том 1 а. п. 118-127, 130-135);

-протоколом слідчого експерименту від 29.03.2024 та флеш-картою з відеозаписом до нього, що була переглянута в судовому засіданні, під час якого ОСОБА_4 розповів та показав, як і при яких обставинах 05.03.2024 між ним та ОСОБА_5 виникла сварка, що переросла в обоюдну бійку, внаслідок якої ОСОБА_5 завдав йому тяжкі тілесні ушкодження (том 1 а. п. 136-152);

-протоколом затримання ОСОБА_5 від 06.03.2024, під час якого у нього був вилучений одяг: куртка темно-синього кольору, футболка червоного кольору та штани темно-синього кольору, на які у подальшому за клопотанням слідчого слідчим суддею було накладено арешт (том 1 а. п. 108-112, 153-154);

-заявою потерпілого ОСОБА_4 від 10.03.2024 про добровільну видачу одягу: футболки та светру, в які він був одягнутий під час нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , що у подальшому були визнані речовими доказами і за клопотанням слідчого на них було накладено арешт слідчим суддею (том 1 а. п. 199, 200, 202-203, 205);

-протоколом огляду речових доказів від 11.03.2024, під час якого слідчим оглянутий ніж, що був вилучений під час огляду місця події 07.03.2024. Оглядом установлено, що на ножі є нашарування речовини бурого кольору, зовні схожої на кров. Як встановлено судом, саме цим ножем ОСОБА_5 спричинив ОСОБА_4 тяжкі тілесні ушкодження (том 1 а. п. 217-227);

-протоколом огляду речових доказів від 11.03.2024, під час якого слідчим оглянутий одяг ОСОБА_5 , а саме: куртка темно-синього кольору, футболка червоного кольору та штани темно-синього кольору, у які він був одягнутий під час спричинення потерпілому тілесних ушкоджень. На них виявлені плями від речовини бурого кольору (том 1 а. п. 212-216);

-протоколом огляду речових доказів від 11.03.2024, під час якого слідчим оглянутий одяг потерпілого, а саме: футболка та светр, у які він був одягнутий під час нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_5 . На них виявлені слідчи від порізів та плями від речовини бурого кольору (том 1 а. п. 228-235);

-висновком судово-медичної експертизи №374 від 18.04.2024, що проводилася на підставі постанови слідчого від 06.03.2024, згідно з яким під час обстеження у ОСОБА_5 виявлені такі тілесні ушкодження: навколо лівого ока синець неправильної овальної форми розміром 6х7 см. У лівій виличній, щічній, білявушній ділянці, в ділянці верхньої губи зліва, нижньої щелепи зліва та шиї синець неправильної овальної форми розміром 16х12 см фіолетового кольору в ділянці щоки, нижньої щелепи, верхньої губи, на інших ділянках зеленуватого кольору, набряк м`яких тканин, асиметрія обличчя. На внутрішній поверхні верхньої губи, більше зліва, крововиливи під слизову розміром 3х4,5 см та 3х3,5 см темно-червоного кольору. На фоні крововиливу верхньої губи справа та зліва рани щілиноподібні розміром 1,5х0,5 см та 1,3х0,3 см, краї нерівні, кінці гострі, дно вкрите сіруватим нашаруванням. У лівій лобній ділянці, в міжбровній ділянці, в ділянці верхньої губи справа садна смугасті розміром 0,5х0,8 см, 1,2х2,5 см та 1,8х1,3 см, вкриті коричневою кіркою вище рівня навколишніх тканин. У правій скроневій ділянці вище рівня вушної раковини на 3 см, в лівій тім`яній ділянці на 4 см від середньої лінії голови синці неправильної овальної форми розміром 2,5х3 см та 2х2,5 см червоного кольору, набряк м`яких тканин. На передній поверхні середньої третини правої гомілки, верхньої третини лівої гомілки садна смугасті розміром 4х0,5 см та 5х0,5 см, вкриті коричневою кіркою вище рівня навколишніх тканин. Вказані тілесні ушкодження не були небезпечними для життя і кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Вони могли утворитися 05.03.2024 від дії тупих предметів, про що свідчить їх характер, та могли утворитися при нанесенні ударів кулаками рук, ногами та подібними предметами. Характер та локалізація ушкоджень виключає можливість їх утворення при падінні з вертикального положення на площину як з додатковим прискоренням, так і без прискорення. Кількість травматичних впливів не меше 10-ти. Вказана експертиза підтверджує той факт, то після спільного вживання спиртного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виникла бійка, внаслідок якої ОСОБА_4 умисно спричинив ОСОБА_5 легкі тілесні ушкодження, а останній ножем завдав йому тяжкі тілені ушкодження (том 1 а. п. 236-237, 239-240);

-висновком судово-медичної експертизи №512 від 11.04.2024, що проводилась на підставі постанови слідчого від 02.04.2024, з якого вбачається, що під час знаходження ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні в торакальному відділенні з 06 березня по 26 березня 2024 року у нього виявлені такі тілесні ушкодження: проникаюче колото-різане поранення задньої поверхні грудної клітки зліва з пошкодженням лівої легені, непроникаюче колото-різане поранення задньої поверхні клітки зліва, непроникаючі колото-різані рани лівої пахвової западини, лівого плеча. Дані ушкодження утворились від дії гострих предметів з ріжучими властивостями, про що свідчить характер ушкоджень. Кількість травматичних впливів не менше 3-х. Утворення ушкоджень внаслідок падіння з вертикального положення на площину малоймовірно, враховуючи їх характер та локалізацію. Вказані тілесні ушкодження, а саме проникаюче колото-різане поранення задньої поверхні грудної клітки зліва з пошкодженням лівої легені були небезпечними для життя і за цією ознакою відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Непроникаючі поранення задньої поверхні клітки зліва, лівої пахвової западини, лівого плеча кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Зазначені ушкодження могли утворитися в термін, вказаній в постанові, а саме 05.03.2024, що підтверджується даними медичної документації (том 1 а. п. 245-247, 249-250);

-висновками судово-імунологічних експертиз №219, 220 від 14.03.2024, що проводились на підставі постанов слідчого від 12.03.2024, згідно з якими кров обвинуваченого ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_4 має однакову групову належність, а саме: належить до групи А з ізогемаглютиніном анти-В ізосеролочгічної системи крові АВО (том 2 а. п. 28-30, 31, 36-38);

-висновками судово-імунологічних експертиз №223, 224 від 22.03.2024, що проводились на підставі постанов слідчого від 12.03.2024, згідно з якими на одязі ОСОБА_5 , а саме: куртці та фуфайці (у постанові слідчого зазначена як футболка), що вилучені у нього під час затримання, знайдена кров людини, походження якої можливе як від потерпілого ОСОБА_4 , так і від підозрюваного ОСОБА_5 (том 2 а. п. 55, 57-59, 60, 62-64);

-висновком судово-медичної (цитологічної) експертизи №95 від 28.03.2024, що проводилась на підставі постанови слідчого від 12.03.2025, згідно з яким при судово-цитологічному дослідженні ножа, вилученого з місця огляду події 07.03.2024, на ньому виявлено сліди крові та скелетної (посмугової) м`язової тканини, походження яких можливе як від потерпілого ОСОБА_4 , так і від підозрюваного ОСОБА_5 , або при змішуванні їх крові (у випадку наявності в останнього тілесних ушкоджень, що могли привести до зовнішнього крововиливу) (том 2 а. п. 65, 67-70);

-висновком судово-медичної експертизи №651 від 23.04.2024, яка проводилась на підставі постанов слідчого від 16.04.2024 та 19.04.2024, згідно з яким характер та локалізація тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_4 , можуть відповідати механізму їх виникнення, продемонстрованому ОСОБА_4 під час проведення слідчого експерименту. Характер та локалізація ушкоджень у потерпілого не були вказані підозрюваним ОСОБА_21 під час проведення слідчого експерименту, так як він пам`ятає тільки те, як йому наносили удари (том 2 а. п. 71-75);

-висновком судово-психіатричної експертизи №292 від 12.04.2024, що проводилась на підставі постанови слідчого від 02.02.2024, з якого вбачається, що на час вчинення інкримінованого ОСОБА_5 злочину він виявляв ознаки інфантильного розладу особистості, не виявляв ознак якого-небудь тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, перебував у стані простого алкогольного сп`яніння, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На теперішній час ОСОБА_5 виявляє ознаки інфантильного розладу особистості, за своїм психічним станом застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. Провести аналіз взаємодії особистісних структур ОСОБА_5 з ситуаційними факторами кримінального правопорушення не представляється можливим через посилання ОСОБА_5 на повне амнезування періоду часу, до якого відноситься інкриміноване йому правопорушення (що відповідно до висновку лікаря-судово-психіатричного експерта не вкладається у клінічно очерчені синдроми і є проявами агровації) (том 32 а. п. 76-78, 81-86).

Зазначені вище докази, що надані суду прокурором, сторона захисту не просила визнати неналежними чи недопустимими.

У суда немає підстав не довіряти вказаним вище доказам, оскільки вони не викликають сумнівів щодо їх достовірності та у своїй сукупності відповідають фактичним обставинам справи і підтверджують винуватість ОСОБА_5 у заподіянні тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_4 .

У судовому засіданні потерпілий та обвинувачений надали дещо різні показання в частині черговості нанесення ударів. Потерпілий зазначив, що спочатку ножем його вдарив ОСОБА_5 . Останній вказав, що першим його вдарив ОСОБА_4 , але він припускає, що з-за стану алкогольного сп`яніння і отриманих тілесних ушкоджень може плутати черговість подій.

Суд зазначає, що обвинувачений з самого початку досудового розслідування і до кінця судового розгляду постійно вказував, що не пам`ятає як наносив удари ножем потерпілому, а останній, в свою чергу, постійно пояснював, що першим удар наніс саме ОСОБА_5 , за що він і почав його бити.

Враховуючи, що між обвинуваченим і потерпілим раніше неприязних стосунків не було, на теперішній час вони примирилася і потерпілий будь-яких претензій до ОСОБА_5 не має, тому підстав вважати, що потерпілий обмовляє обвинуваченого, у суда немає.

Окрім того, показання потерпілого також підтверджуються сукупністю інших доказів, а саме: протоколом проведення слідчого експерименту з участю ОСОБА_4 , судово-медичною експертизою №651 від 23.04.2024, згідно з якою характер та локалізація тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_4 , можуть відповідати механізму їх виникнення, продемонстрованому ним під час проведення слідчого експерименту. У той же час, характер та локалізація ушкоджень у потерпілого не були вказані ОСОБА_21 під час проведення слідчого експерименту, так як він пам`ятає тільки те, як йому наносили удари.

Враховуючи, що ОСОБА_5 не пам`ятає як наносив удари ножем, але при цьому повністю визнає, що саме він наніс ножем таку кількість ударів потерпілому, тому в основу вироку в цій частині суд кладе показання потерпілого.

Окрім зазначених вище доказів, на підтвердження винуватості ОСОБА_5 прокурором суду надані:

-заява ОСОБА_5 від 06.03.2024 про добровільне зізнання про вчинений ним злочин (том 1 а. п. 91);

-висновок судової дактилоскопічної експертизи №СЕ-19/119-24/3908-Д від 14.03.2024 (том 2 а. п. 4-20);

-висновок судово-медичної (цитологічної) експертизи №94 від 28.03.2024 (том 2 а. п. 44-46);

-висновок судово-медичної (імунологічної) експертизи №221 від 11.04.2024 (том 2 а. п. 49-50);

-висновок судово-медичної (імунологічної) експертизи №222 від 11.04.2024 (том 2 а. п. 53-54);

-довідки від 25.04.2024 про результати опитування з використанням поліграфа ОСОБА_4 та обвинуваченого ОСОБА_5 (том 2 а. п. 87-88, 90-91).

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 заяву ОСОБА_5 та довідки про результати опитування просив визнати недопустимими доказами, оскільки вони здобуті з порушенням норм діючого КПК України. Висновки експертиз він просив визнати неналежними доказами, оскільки вони не підтверджують винуватість ОСОБА_5 .

Як вбачається із заяви ОСОБА_5 , у якій зазначено, що 05.03.2024 у темний час доби під час конфлікту із ОСОБА_4 він вдарив його ножем, то 06.03.2024 у ОСОБА_5 її відібрав заступник начальника СКП ВП №1 (м. Білопілля) Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_22 . При цьому право не свідчити проти себе та право на захист ОСОБА_5 роз`яснено не було. Під час прийняття заяви захисник участі не приймав.

Суд зазначає, що Конституційний Суд України у рішенні №12-рп/2011 від 20.10.2011 у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Відповідно до ст. 63 Конституції України особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом. Підозрюваний, обвинувачений чи підсудний має право на захист.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, таке діяння як отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права.

ЄСПЛ у своїй практиці (зокрема, рішення «Балицький проти України», «Шабельник проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України») дотримується чіткої думки, що використання доказів, отриманих із порушенням права на мовчання та свободи від самовикриття, які лежать у основі поняття справедливого судового розгляду, є порушеннями загальновизнаних міжнародних стандартів.

Отже, при прийнятті заяви ОСОБА_5 не було роз`яснено його право не свідчити проти себе та право на захист, у тому числі і на безоплатного захисника, хоча зізнавався він у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років.

Вказане свідчить про порушення права на захист ОСОБА_5 .

Враховуючи викладене, суд визнає заяву ОСОБА_5 від 06.03.2024 про вчинене ним кримінальне правопорушення недопустимим доказом.

Щодо довідок від 25.04.2024 про результати опитування з використанням поліграфа потерпілого ОСОБА_4 та обвинуваченого ОСОБА_5 суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Верховний Суд у своїй постанові від 09.11.2023 в справі №344/17154/18 зазначив, що поліграф (детектор брехні) є різновидом психофізіологічної апаратури і являє собою комплексну багатоканальну апаратну методику реєстрації змін психофізіологічних реакцій людини у відповідь на пред`явлення за спеціальною схемою певних психологічних стимулів. Аналіз інформації, отриманої від людини в процесі опитування за допомогою поліграфа, дає змогу одержувати необхідну орієнтувальну інформацію та виявляти ту, яку людина приховує. Тобто фахівець-поліграфолог може лише констатувати, що людина дає певні фізіологічні реакції на запитання. Натомість, поліграфолог не може бути безперечно впевненим, на що саме відбулася реакція у людини.

Враховуючи вимоги ст. 84 КПК України, суд вважає, що надані прокурором довідки від 25.04.2024 про результати опитування з використанням поліграфа ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є недопустимими доказами, оскільки вони отримані не у порядку, встановленому КПК України.

Щодо висновків вказаних експертиз суд зазначає таке.

Як вбачається з висновку судової дактилоскопічної експертизи №СЕ-19/119-24/3908-Д від 14.03.2024, то експертом досліджувалися вилучені з місця огляду події 07.03.2024 дві скляні чарки та пластикова пляшка на предмет наявності на них слідів пальців рук. Дослідженням встановлено, що на одній із чарок виявлений слід пальці руки, придатний для ідентифікації особи, який залишений не ОСОБА_5 , а іншою особою. Виявлена група слідів папілярних ліній на всій поверхні другої чарки для ідентифікації особи не придатна. На пластиковій пляшці теж були виявлені слід пальця руки та група слідів папілярних ліній на всій поверхні, які для ідентифікації особи не придатні (том 2 а. п. 4-20).

Суд зазначає, що вказаний висновок експертизи як не підтверджує, так і не спростовує винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а тому є неналежним доказом.

У той же час, він підтверджує розмір судових витрат, що понесені державою на її проведення під час здійснення досудового розслідування. Призначення та проведення цієї експертизи здійснювалося з метою дослідження речових доказів, що були вилучені під час огляду місця події, бо це мало значення для кримінального провадження.

Окрім того, сторона захисту не заперечувала проти необхідності проведення вказаної експертизи під час досудового розслідування і у судовому засіданні не довела безпідставності її призначення.

Як вбачається з висновку судово-медичної (цитологічної) експертизи №94 від 28.03.2024, то при судово-медичній експертизі змимів з обох рук підозрюваного ОСОБА_5 кров та епітеліальні клітини з ядрами не виявлені (том 2 а. п. 44-46).

У висновках судово-медичних (імунологічних) експертиз №№221, 222 від 11.04.2024 зазначено, що на джемпері (у постанові слідчого вказано светр), футболці, що належать потерпілому ОСОБА_4 , встановлена наявність крові людини. Групову характеристику крові у вказаних об`єктах експерт ОСОБА_23 не визначала через відсутність на теперішній час у відділенні судово-медичної імунології прециптуючих сироваток (том 2 а. п. 49-50, 53-54).

Суд зазначає, що вказані висновки експертиз не містять доказової інформації, яка б підтверджувала чи спростовувала винуватість ОСОБА_5 , а отже є неналежними доказами.

Заслухавши обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_4 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , всебічно дослідивши всі обставини кримінального провадження та проаналізувавши зазначені вище докази, суд дійшов висновку, що, незважаючи на те, що частина вказаних доказів визнана недопустимими та неналежними, але інші докази, що зазначені вище, повністю підтверджують винуватість обвинуваченого у спричиненні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень у виді проникаючого колото-різаного поранення задньої поверхні грудної клітки зліва з пошкодженням лівої легені, які були небезпечними для життя в момент їх заподіяння.

У той же час, суд вважає необґрунтованим обвинувачення в частині наявності у ОСОБА_5 умислу на вбивство потерпілого, тобто умисного заподіяння йому смерті, а також обвинувачення в частині вчинення обвинуваченим усіх дій, які він вважав необхідними для доведення умисного вбивства ОСОБА_4 до кінця, але злочин не був закінчений з причин, що не залежали від його волі.

Ретельно дослідивши докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного, суд виходить із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховує поведінку обвинуваченого та потерпілого, що передувала події, їх стосунки, спосіб, знаряддя злочину та кількість, характер і локалізацію поранень. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення ОСОБА_5 до наслідків своїх дій. Належних та допустимих доказів на підтвердження охоплення умислом обвинуваченого настання смерті потерпілого прокурором суду не надано.

До вказаного висновку суд дійшов, враховуючи таке.

Потерпілий ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні підтвердили, що знайомі з дитинства, проживали до вказаних подій у с. Рижівка Сумського району Сумської області, завжди підтримували дружні стосунки. Протягом усього періоду знайомства у них конфліктів та сварок не виникало.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час спільного вживання алкогольних напоїв 05.03.2024 ОСОБА_5 ножем завдав ОСОБА_4 не менше 3 ударів в область грудної клітки зліва, лівої пахвової западини, лівого плеча. Перший удар був нанесений до бійки із ОСОБА_4 , а інші вже під час того, як ОСОБА_4 наносив йому тілесні ушкодження. Останній, у свою чергу, наніс обвинуваченому не менш як 10 ударів. ОСОБА_5 наголошував, що не бажав настання смерті потерпілого та навіть не припускав такого результату.

Судом також встановлено, що після першого удару обвинуваченим потерпілого ножем, він почав бити ОСОБА_21 . У процесі бійки ОСОБА_5 ще завдав не менше двох ударів ножем по тулубу ОСОБА_4 , захищаючись від ударів останнього, який у свою чергу бив ОСОБА_5 до тих пір, поки той не кинув ніж. Після вказаних подій ОСОБА_21 пішов з будинку за допомогою для ОСОБА_4 і більш не повертався туди, хоча мав можливість заподіяти смерть потерпілому, бо останній після отримання тілесних ушкоджень близько 23:00 год 05.03.2024 до 05:00 год 06.03.2024 знаходився у тому ж самому будинку, де отримав тілесні ушкодження, та за станом здоров`я після отриманих травм не міг чинити належного опору ОСОБА_5 . Також слід звернути увагу на характер та локалізацію отриманих потерпілим тілесних ушкоджень (ножових поранень), зокрема на хаотичність та відсутність чітких спрямованих ударів в життєво важливі органи потерпілого.

Щодо правової кваліфікації кримінального правопорушення суд зазначає таке.

За вимогами ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

У відповідності до частин 1 та 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Згідно з ч. 1 ст. 115 КК України вбивство - це умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК України, характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідками у вигляді смерті людини, причинного зв`язку між зазначеним дією і наслідками.

Суб`єктивна сторона умисного вбивства характеризується виною у формі умислу.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження - це умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Суб`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 КК України, характеризується умисною виною. При його вчиненні умисел може бути як прямим, так і не прямим. Винувата особа усвідомлює, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілого і бажає або свідомо припускає її настання.

Відповідальність за ст. 121 КК України настає і у випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, а фактично було спричинено тяжке тілесне ушкодження.

Оцінюючи зібрані у кримінальному провадженні докази в їх сукупності, співставляючи отримані в ході судового розгляду показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, аналізуючи їх, а також письмові докази, суд дійшов висновку, що прокурором під час судового розгляду не доведено умислу ОСОБА_5 , направленого на протиправне позбавлення життя ОСОБА_19 , який він не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Суд констатує, що замах на вбивство може бути вчинений лише за наявності прямого умислу на позбавлення життя потерпілого, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання. Якщо такий умисел не встановлений, особа не може нести відповідальність за замах на вбивство.

Разом із тим, при кваліфікації кримінальних правопорушень проти життя і здоров`я особи питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові №5-32кс12 від 31.01.2013, відповідно до якої замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату, тобто наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо особа не мала наміру досягнути певних наслідків, то вона не могла й вчинити замаху на їх досягнення.

Як зазначалося вже вище, умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, форма вини при цьому лише прямий умисел як до самого діяння, так і до його наслідків.

А умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

Тому умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 17.05.2018 у справі №183/6194/15, замахом закон визнає діяння, безпосередньо спрямоване на вчинення злочину. Мета досягнення суспільно небезпечного результату конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, в тому числі й замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо їх було включено в мету його діяння, і досягнення такої мети було б неможливе без зазначених наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла і вчинити замах на їх досягнення. На цих позиціях стоїть і судова практика.

Розмежовуючи поняття «замах на вбивство» та «умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження», необхідно з`ясувати зміст і спрямованість умислу винуватого, тобто вирішити питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяла винувата особа. Для цього необхідно враховувати сукупність усіх обставин вчиненого діяння, і врахуванню підлягає не лише поведінка винуватого до, під час та після скоєння злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, кількість, характер і локалізація поранень (поранення життєво важливих органів), заподіяних потерпілому, а й спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину, причини припинення злочинних дій.

Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією та становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, за наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Про наявність прямого умислу можуть свідчити конкретні діяння винної особи, які завідомо для нього мали потягти за собою смерть потерпілого і не призвели до бажаного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі. Тобто злочинна діяльність при закінченому замаху характеризується тим, що об`єктивно вона є закінченою та суб`єктивно реалізованою особа зробила все необхідне, щоб досягти меті і вчинила всі дії для досягнення злочинного результату.

Згідно з ч. 1 ст. 15 КК замахом на кримінальне правопорушення є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах, безпосередньо спрямований на вчинення кримінального правопорушення, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.

Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи кримінальне правоопрушення, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.

Судом встановлено, що потерпілий ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_5 тривалий час проживали в одному селі без жодних конфліктів. 05.03.2024 під час спільного надмірного вживання алкогольних напоїв обвинувачений ножем завдав потерпілому декілька тілесних ушкоджень, в тому числі ушкодження небезпечне для життя в момент заподіяння. Під час судового розгляду ОСОБА_5 наголошував, що причин чи підстав позбавляти потерпілого життя в нього не було, розцінює подію як п`яну бійку, в момент заподіяння удару ножем він не тільки не бажав настання смерті потерпілого, а навіть не припускав такого результату. З матеріалів справи вбачається, що після отримання потерпілим тілесних ушкоджень, він вибив з рук обвинуваченого ніж та припинив його побиття. У цей час ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишалися вдвох у будинку. Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_5 більше не приймав жодних дій для доведення умислу, направленого на позбавлення життя потерпілого, до кінця, маючи на це реальну можливість. Потерпілий також стверджував, що ОСОБА_5 міг його вбити, але цього не зробив, бо такого бажання не мав. Характер та локалізація отриманих потерпілим тілесних ушкоджень (ножових поранень) свідчить про хаотичність та відсутність чітких спрямованих ударів в життєво важливі органи потерпілого. На думку суду, заподіяння ОСОБА_5 тілесних ушкоджень потерпілому характеризується неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи кримінальне правоопрушення, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості.

Враховуючи характер стосунків між обвинуваченим та потерпілими, обставини події, характер та локалізацію тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, поведінку обвинуваченого після завдання ним потерпілому ножових поранень, суд дійшов висновку, що обвинувачений діяв з непрямим неконкретизованим (невизначеним) умислом, тобто вчиняючи злочин, хоча і передбачав можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлював їх характеру і тяжкості, а тому кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично. З огляду на викладене, дії ОСОБА_5 необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 КК України.

Разом із тим, згідно з обвинувальним актом дії ОСОБА_5 помилково кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України як закінчений замах на вбивство, тобто закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. Суд зазначає, що межі повноважень суду щодо перекваліфікації злочину окреслені названою нормою, згідно з якою зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинуваченого, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжкий злочин.

Згідно із ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотиви і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, висловлену у п. 60 рішення у справі «Коробов проти України», яке набуло статусу остаточного 21.10.2011, відповідно до якої Європейський суд з прав людини в черговий раз звертає увагу на те, що «при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161, Series А заява № 25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту», вимоги норм ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь, суд дійшов переконання про недотримання стороною обвинувачення стандарту підтвердження доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, є менш тяжким ніж той, що передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд вважає за необхідне вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, тому що це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Отже, аналізуючи всі докази в їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення дійшов висновку, що дії ОСОБА_5 слід перекваліфікувати з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, бо він спричинив потерпілому умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, оскільки саме таку правову кваліфікацію дій обвинуваченого суд вважає правильною.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує таке.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» звернуто увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

За місцем проживання ОСОБА_5 характеризується задовільно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не знаходиться.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає:

-щире каяття, оскільки в судовому засіданні він висловив відверте визнання своєї провини у вчиненому, засудив свою поведінку та продемонстрував готовність понести справедливе пакарання, висловив щирий жаль з приводу вчиненого та висловив співчуття потерпілому, прагнув зменшити негативні наслідки своєї протиправної поведінки, протягом лікування потерпілого постійно цікавився його станом здоров`я, у судових засіданнях просив у нього вибачення, чого не міг зробити раніше, бо ухвалою слідчого судді від 08.03.2024 та ухвалою суду від 02.05.2024 йому було заборонено спулкування з потерпілим (том 1 а. п. 43-47, 64-65);

-активне сприяння розкриттю злочину, оскільки він правдиво повідомив про обставини його вчинення;

-добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілому, оскільки він за власним бажанням, усвідомлюючи шкідливість вчиненого ним злочину та наслідків свого діяння, відшкодував потерпілому кошти, витрачені ним на лікування, до постановлення судом цього вироку;

-вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_5 згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлені.

Також суд враховує і думку потерпілого ОСОБА_4 , який зазначив, що примирився з обвинуваченим, він відшкодував йому завдану шкоду, будь-яких претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_21 він не має, просив призначити останньому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Тому при обранні виду та міри покарання для ОСОБА_5 суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З урахуванням наведених вище обставин суд дійшов висновку, що обвинувачений ОСОБА_5 хоча і вчинив тяжкий злочин, але йому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 121 КК України, без ізоляції від суспільства в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням та з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Вказане покарання буде достатнім для виправлення ОСОБА_5 та сприятиме попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Запобіжний захід у виді домашнього арешту ОСОБА_5 слід залишити до набрання вироком законної сили.

Згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Тому з обвинуваченого підлягають стягненню в доход держави процесуальні витрати в сумі 3029,12 грн за залучення експерта.

Ухвалами слідчого судді Білопільського районного суду від 08.03.2024, 11.03.2024, 12.03.2024 накладений арешт на речові докази, який підлягає скасуванню, оскільки відпала така потреба.

Питання про речові докази необхідно вирішити у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Дії ОСОБА_5 перекваліфікувати з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України.

Визнати ОСОБА_5 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід у виді домашнього арешту ОСОБА_5 залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь держави 3029 грн 12 коп процесуальних витрат.

Скасувати арешт, що накладений на куртку темно-синього кольору, футболку з рукавами червоного кольору, штани темно - синього кольору, 2 скляні чарки, пластикову пляшку з-під солодкого сильногазованого напою «Соса-Соlа» ємністю 1 л, ніж складний, футболку синтетичну блакитного кольору, светр синтетичний чорного кольору.

Речові докази:

-куртку темно-синього кольору, футболку з рукавами червоного кольору, штани темно-синього кольору, що належать ОСОБА_5 та зберігаються у кімнаті зберігання речових доказів ВП №1 (м. Білопілля) Сумського РУП ГУНП в Сумській області, повернути останньому як власнику (том 1 а. п. 105-107);

-футболку блакитного кольору з нашаруванням речовини бурого кольору та порізами, светр чорного кольору з нашаруванням речовини бурого кольору та порізами, що належать потерпілому ОСОБА_4 , 2 скляні чарки, пластикову пляшку з-під солодкого сильногазованого напою «Соса-Соlа» ємністю 1 л, ніж складний, що зберігаються у кімнаті зберігання речових доказів ВП №1 (м. Білопілля) Сумського РУП ГУНП в Сумській області, знищити (том 1 а. п. 126-129).

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Білопільський районний суд Сумської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя