Справа №705/1684/22
1-кп/705/477/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2024 Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умань кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Звенигородка Черкаської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 20.03.2006 Звенигородським районним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 187, ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до 9 років позбавлення волі; 26.05.2020 Вінницьким міським судом Вінницької області за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 09.04.2021 об 11 годині 42 хвилини в м. Умань Черкаської області, перебуваючи в приміщенні кафе «Coffe moment», що по вулиці Садовій, 39/31, реалізуючи злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, під час воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64 від 24 лютого 2022 року, діючи умисно та цілеспрямовано, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, таємно, повторно викрав з поверхні стільця мобільний телефон темно-синього кольору марки «Xiaomi» моделі «Redmi Note 8Т», IMEI 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , серійний номер НОМЕР_3 , ринкова вартість якого згідно товарознавчої експертизи № СЕ-19/124-22/3035-ТВ від 25.04.2022 могла становити 3700 гривень 00 копійок, що належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після чого залишив місце вчинення злочину, а викраденим майно в подальшому розпорядився на власний розсуд.

Тим самим, своїми діями ОСОБА_4 спричинив потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, зазначив, що обвинувачення та обставини, зазначені в обвинувальному акті, не відповідають дійсності, так як наміру красти телефон він не мав. Пояснив, що 09.04.2021 був біля кав`ярні і чекав таксиста, який курив на порозі кав`ярні, тому вирішив зайти всередину. Зайшовши в приміщення кав`ярні, він сів за стіл та в цей момент йому зателефонували. Розмовляючи телефоном, він побачив, що поруч на стільці лежав чийсь телефон, подумав, що його хтось забув у кафе, тому взявши цей телефон, вийшов із кафе та пішов у своїх справах. Ніяких дій для встановлення власника та повернення телефону не вживав, так як не знав кому він належить та вважав, що просто його знайшов. Разом з тим, зазначив, що у присутніх працівників та відвідувачів кав`ярні, він не питав про належність цього телефону та не повідомляв про знахідку. Після цього, через деякий час він зайшов до свого знайомого ОСОБА_7 , у якого залишив вказаний телефон на зарядку, оскільки він був розряджений. В подальшому, того ж дня, він був затриманий працівниками поліції, які також вилучили зазначений мобільний телефон. Вину не визнає оскільки вважає, що крадіжку не вчиняв та наміру заволодіти телефоном не мав, навпаки хотів згодом повернути телефон володільцю, але не знав кому саме. Просить суд суворо його не карати, зазначив, що має намір стати на шлях виправлення і при призначенні покарання просить суд за можливості застосувати вимоги ст. 69 КК України.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, суд вважає, що прокурором під час судового розгляду доведено сформульоване обвинувачення, а вищевказані судом обставини кримінального правопорушення підтверджуються безпосередньо дослідженими під час судового розгляду належними та допустимими доказами, а саме:

- показаннями потерпілої ОСОБА_6 , яка пояснила, що працює у кафе «Coffe moment» барменом. Приміщення кафе невелике, уміщає у себе декілька барних стільців та столиків. 09.04.2021 близько 11 години 00 хвилин вона перебувала на роботі в кафе, куди зайшов таксист та замовив каву, тому вона поклала свій телефон на барний стілець та за барною стійкою почала готувати каву. В цей час в кафе зайшли двоє чоловіків, один із яких був ОСОБА_4 . Вони запитали чи вільний таксист, та сказали що почекають його поки він вип`є каву, бо їм треба, щоб він їх кудись відвіз. Крім неї, в кафе була ще дівчина стажист ОСОБА_8 , та ще пару клієнтів, які отримавши замовлення вийшли на літню площадку. Коли таксист допив каву, то всі троє вийшли, сіли в автомобіль, який почав від`їжджати, але оскільки вона одразу побачила, що її телефон зник, ОСОБА_8 вибігла із кафе та встигла зупинити вказаний автомобіль. ОСОБА_4 в цей час вийшов із автомобіля та пішов у невідомому напрямку. У водія та у іншого пасажира, запитали чи не брали вони телефон, вони сказали, що ні, телефон вони у кафе ніякий не брали. Вона майже одразу зателефонувала власнику кафе, попросила його переглянути відеозапис, так як тільки він мав такий доступ, і він прислав їм відео на якому було видно, що ОСОБА_4 , перебуваючи в кафе за столиком, протягує руку та забирає її телефон зі стільця в той час, коли вона готувала каву, після чого одразу виходить з кафе. Після зазначених подій вона звернулась до поліції та повідомила про крадіжку;

- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_9 , яка пояснила, що у 2021 році проходила стажування в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». 09 квітня 2021 року близько 11 години вона знаходилася на роботі, за барною стійкою, а її подруга ОСОБА_10 працювала в залі кафе. До приміщення кафе зайшли відвідувачі і ОСОБА_11 також підійшла за барну стійку готувати замовлення. Через кілька хвилин відвідувачі вийшли із кафе і ОСОБА_10 виявила, що зник її мобільний телефон, який перед цим вона залишила на стільці в залі кафе. Вони одразу вибігли із кафе та встигли зупинити відвідувачів, але вони сказали, що телефон не брали, тому вони повернулись до кафе, де зателефонували власнику, який надав їм доступ до відеозапису з камери відеоспостереження, на якому вони побачили, що телефон взяв все ж таки відвідувач, обвинувачений у цій справі;

- показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_12 , який пояснив, що з ОСОБА_4 перебуває у дружніх стосунках. Приблизно півтора роки тому, в один з днів до нього додому прийшов ОСОБА_4 , у якого був мобільний телефон синього кольору, який він попросив підзарядити, після чого залишив цей телефон на зарядці у нього в квартирі, а сам пішов у своїх справах. Того ж дня до нього додому прийшли працівники поліції та запитали чи не залишав йому ОСОБА_4 мобільний телефон, на що він повідомив, що дійсно залишив телефон на зарядку, але цей телефон заблокований;

- протоколом від 09.04.2022 про прийняття заяви від потерпілої ОСОБА_6 про викрадення мобільного телефону «Xiaomi» моделі «Redmi Note 8Т» з приміщення кафе «Coffe moment», що мало місце 09.04.2022 об 11-41 год.;

- витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань про реєстрацію кримінального провадження № 0000386 від 09.04.2022 за повідомленням ОСОБА_6 про вчинення кримінального правопорушення, а саме щодо викрадення ОСОБА_4 мобільного телефону «Xiaomi» моделі «Redmi Note 8Т», належного ОСОБА_6 ;

- протоколом від 09.04.2022 огляду місця події за адресою: АДРЕСА_3 , кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 »;

- відеозаписом від 09.04.2022 із приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за адресою: АДРЕСА_3 , на якому зафіксовані обставини викрадення мобільного телефону ОСОБА_4 , який перебував в приміщенні кафе;

- заявою ОСОБА_13 щодо добровільної видачі працівникам поліції мобільного телефону темно-синього кольору марки «Xiaomi Redmi», IMEI 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , який він придбав у ОСОБА_4 ;

- оглядом предмету, а саме мобільного телефону темно-синього кольору марки «Xiaomi», моделі «Redmi Note 8Т», IMEI 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , серійний номер НОМЕР_3 ;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.04.2022, згідно якого потерпіла ОСОБА_6 впізнала на фото № 3 особу, яка 09.04.2022 близько 11 години 30 хвилин в приміщенні кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за адресою: АДРЕСА_3 , сиділа за столиком, де поряд з нею на стільці знаходився її мобільний телефон;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.04.2022 згідно якого свідок ОСОБА_8 впізнала на фото № 1 особу, яка 09.04.2022 близько 11 години 30 хвилин в приміщенні кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за адресою: АДРЕСА_3 , сиділа за столиком, де поряд з нею на стільці знаходився мобільний телефон ОСОБА_6 ;

- висновком судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/124-22/3035-ТВ від 25.04.2022, згідно якому ринкова вартість мобільного телефону «Xiaomi» моделі «Redmi Note 8Т», станом на 09.04.2022 могла становити 3700 гривень 00 копійок.

Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в судовому засіданні докази взаємопов`язані та узгоджуються між собою та в сукупності підтверджують ті обставини, що підлягають доказуванню, а саме ними встановлено подію злочину, винуватість обвинуваченого та інші обставини, зазначені в ст. 91 КПК України. Вказані докази зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, а тому суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, «Бочаров проти України» (п. 45), Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 «поза розумним сумнівом» знайшла своє підтвердження та повністю доведена в ході судового розгляду кримінального провадження. Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд у відповідності до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання та обставини, які обтяжують покарання.

Суд, бере до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_4 має вік 47 років, осудний, не одружений, не працевлаштований, на обліку у лікаря-нарколога та у лікаря-психіатра не перебуває, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та має судимість, в тому числі за вчинення кримінальних правопорушень проти власності.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

У постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) Верховний суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже суд зазначив вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зауважив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» згідно з висновком ВС означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19), де суд зауважив, що щире каяття це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив умисний тяжкий корисливий злочин. При цьому суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та зазначив, що знайшовши телефон мав намір його повернути, а не здійснив крадіжку телефону.

Таким чином, аналізуючи поведінку обвинуваченого протягом усього розгляду кримінального провадження, суд не вбачає в його діях ознак щирого каяття та засудження своєї поведінки.

Отже, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Відповідно до загальних засад призначення покарання законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації покарання, а також з урахуванням всіх обставин справи, взявши до уваги майновий стан обвинуваченого, а також те, що останній раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, в тому числі і тяжких, суд вважає, що виправлення ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства а тому йому слід призначити покарання в межах санкції ч.4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років, що на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Посилання сторони захисту в судових дебатах на наявність підстав застосування ст.69 КК України щодо можливості призначення ОСОБА_4 покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст.185 КК України, суд не приймає до уваги з огляду на наступне.

Положення ст.69 КК України надають суду право в особливих, виняткових випадках, за наявності певної сукупності передумов та підстав, певним чином скоригувати вимоги загальних засад призначення покарання, що закріплені в п.1 ч.1 ст. 65 КК України, та призначити більш м`яке покарання, ніж передбачене в конкретній санкції статті Особливої частини КК за вчинений злочин.

Застосування ст.69 КК України, виходячи з приписів частини першої цієї статті, є можливим лише за одночасної наявності кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також певних позитивних даних про особу винного.

Щире каяття обвинуваченого полягає у визнанні обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення, у тому числі його час, місце та спосіб вчинення. Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Обвинувачений свою вину не визнав та наполягав на тому, що вчинене ним не відноситься до кримінального правопорушення, вважає, що телефон знайшов, а не викрав.

За вказаних обставин судом не було встановлено жодної обставини, пом`якшуючої покарання ОСОБА_4 , а посилання сторони захисту на стан здоров`я обвинуваченого, та незначний завданий збиток не є такими обставинами, які можна віднести до пом`якшуючих. Разом з цим, відсутність претензій матеріального та морального характеру від потерпілої сторони в даному випадку є лише процесуальною позицією потерпілої, яка не пов`язана з якимись діями обвинуваченого.

Суд вважає, що інші види покарання не будуть мати впливу на виправлення ОСОБА_4 і саме в такому випадку буде досягнута передбачена ч. 2 ст. 50 КК України мета покарання. Призначення визначеного судом покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_4 ухвалою слідчого судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12.04.2022 року було застосовано запобіжний захід в вигляді тримання під вартою з моменту його затримання, а саме з 09.04.2022, та строк дії цього запобіжного заходу в ході розгляду вказаного кримінального провадження неодноразово продовжувався.

Враховуючи обґрунтованість висунутого обвинувачення та обраний судом вид покарання, суд вважає за необхідне обраний ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити без зміни до набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України суд вважає за необхідне у строк відбування покарання ОСОБА_4 зарахувати строк попереднього ув`язнення за період з 09.04.2022 року, а саме з моменту його затримання, до набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

У кримінальному провадженні наявні процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/124-22/3035-ТВ від 26.04.2022, в сумі 686 гривня 48 копійок, які підлягають стягненню з обвинуваченого за правилами ст. 124 КПК України, оскільки вони витрачені на доведення його вини.

Питання про долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 100, 124, 368-370, 373, 374, 393 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Обраний щодо ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК України в строк призначеного ОСОБА_4 покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення в межах даного кримінального провадження з 09.04.2022 до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 686 гривень 48 копійок.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Речові докази:

- мобільний телефон марки «Xiaomi» моделі «Redmi Note 8Т» повернути потерпілій ОСОБА_6 ;

- компакт диск СD-R з відеозаписом з камери відеоспостереження приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 » залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги через Уманський міськрайонний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду, при цьому, вирок не може бути оскаржено з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися відповідно до положень ч.3 ст. 349 КПК України.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1