Номер провадження: 11-кп/813/273/24
Справа № 522/8377/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 17.10.2022 року, відносно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Миколаївка, Одеської області, громадянин України, з вищою освітою, пенсіонер, депутат Одеської міської ради VI скликання, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх доньок 2009 р.н. та 2010 р.н., який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 293 КК України,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.293 КК України і йому призначено покарання у вигляді арешту строком на 3 місяці.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_7 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Також вироком вирішено питання про речові докази.

Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 визнано винним чиненні злочину за наступних обставин. Так, у період тривалого часу з 19 години 22 жовтня 2013 року до 04 години 23 жовтня 2013 року, перебуваючи поруч із адміністративною будівлею ГУ МВС України в Одеській області по вул. Єврейській, 12 в м. Одесі, разом із значною кількістю осіб, ОСОБА_7 , на той час будучи депутатом Одеської міської ради, умисно, користуючись авторитетом, закликав, гучно висловлювався та іншими діями підбурював осіб, що там знаходились до порушення громадського порядку, чим брав активну участь у групових діях, що призвели до грубого порушення громадського порядку. В продовження своїх дій, ОСОБА_7 разом з іншими не встановленими особами, проникли до внутрішнього подвір`я адмінбудівлі ГУ МВС України в Одеській області, яка є установою з особливим порядком відвідування, де голосно протягом тривалого часу вигукував свою думку щодо незгоди із діями міліцейських та інші висловлювання, чим спонукав інших осіб до вчинення таких дій, що є порушенням громадського порядку. Також, ОСОБА_7 , разом з іншими особами заблокували центральний та інші входи до адміністративної будівлі ГУ МВС України в Одеській області, таким чином, що працівники управління тривалий час після закінчення робочого часу не могли покинути адмінбудівлю, таким чином порушили розпорядок роботи державної установи. Крім цього, у зв`язку із перекриттям проїжджої частини, ОСОБА_7 як активний учасник групового порушення порядку, перешкоджав роботі транспорту по вул. Єврейській, у тому числі громадського тролейбусу маршруту № 10, рух якого припинено з 20:00 22.10.2013 до моменту закінчення незаконних дій.

За вчинення вказаного кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ст. 293 КК України, як активна участь у групових діях, що призвели до грубого порушення громадського порядку та суттєвого порушення роботи транспорту та установи.

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 74 КК України та ст. 49 КК України, а також враховуючи те, що ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованогокримінального правопорушення на протязі судового розгляду н визнавав, суд вважав за необхідне звільнити ОСОБА_7 від покарання за ст. 293 КК України у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погоджується з вироком місцевого суду, вважає його незаконним з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неповноти судового розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на наступне:

- повідомлення про підозру здійснено неналежною особою;

- першочергово дії обвинуваченого були кваліфіковані за ч.3 ст. 296 КК України, в подальшому під час розгляду обвинувального акту, після допиту п`яти свідків, прокурор відмовилась від звинувачень за ст. 296 КК України та виклала обвинувачення в новій редакції, перекваліфікувавши дії обвинуваченого за ст. 293 КК України;

- суд першої інстанції ухилився від дослідження дійсних обставин справи та не з`ясував повноту повноважень обвинуваченого як депутата міської ради;

- формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, що обвинувачений перешкоджав руху транспорту, зокрема громадського не відповідає дійсності та не підтверджене жодним із свідків допитаних судом;

- будь-яких доказів щодо перекривання чи блокування обвинуваченим вхідних дверей адмінбудівлі ГУ МВС в Одеській області матеріали провадження не містять.

На підставі цього, обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок відносно нього скасувати, провадження відносно нього закрити в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

При розгляді апеляційної скарги просить повторно допитати свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . Також просить, дослідити письмові докази.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до приписів ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), у цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано.

Також, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Дослідивши докази у кримінальному провадженні з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства та оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченогост. 293 КК України за обставин, наведених у вироку.

В судовому засіданні суду 1-ої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що у вказаний період часу, він і справді перебував поруч із ГУ МВС України в Одеській області, однак громадський порядок не порушував так як вимагав звільнення, за його словами незаконно затриманого ОСОБА_19 . На той час, ОСОБА_7 був депутатом місцевої ради, а тому стверджує, що його дії відповідали Законам України, і у такий спосіб він реалізовував свої повноваження. За його словами міліція взяла людей в оточення, щоб побити. На місці події перебувало приблизно тисяча людей. Люди ввірвалися на територію управління, цією хвилею і його заштовхнули у двір. Під час спілкування із керівником ГУ МВС в Одеській області, останній пообіцяв відпустити ОСОБА_20 , після чого люди розійшлись. Жодні посадові особи не вимагали покинути територію управління.

Водночас, незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини, суд 1-ої інстанції, мотивував доведеність його вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, дослідженими в судовому засіданні наступними доказами:

- витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 07 лютого 2014 року, у період тривалого проміжку часу з 19:00 22.10.2013 до 04:00 год. 23.10.2013 ОСОБА_7 разом з іншими невстановленими слідством особами, знаходячись у громадському місці - біля адміністративної будівлі ГУ МВС України в Одеській області, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Єврейська, 12 незважаючи на нічний час, грубо порушував громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю;

- відеофайлами, що були зняті операторами ТК «Репортер» містяться записи подій, що мали місце у ніч з 22.10.2013 на 23.10.2013 поруч із ГУ МВС України в Одеській області, де невстановлені особи у нічний час намагалися прорвати кордон працівників спецпідрозділу міліції БМОП «Беркут» та потрапити до внутрішнього подвір`я. Так, на файлі під назвою markov_1.mpg, відображено як о 00:05:53 ОСОБА_7 ходить по внутрішньому двору управління та спілкується із керівниками міліції області; о 00:13 невстановлені особи поряд із ГУ МВС України в Одеській області скандують : « ОСОБА_21 …»; о 00:23 автомобіль марки Porsche Cayenne чорного кольору блокує в`їзд до управління; 00:38 працівник міліції просить усіх розійтися та звільнити проїзд; 00:44 невстановлена особа у гучномовець вигукує речення, поруч стоїть ОСОБА_7 ; ОСОБА_22 кричить, що до ранку зберуться ще люди, які рознесуть управління. На файлі під назвою markov_2.mpg відображено як 00:00 ОСОБА_7 , поруч із центральним входом до управління спілкується по телефону; 00:01 ОСОБА_7 звертається до працівників міліції : «стоит человек, ему говорят пропусти медика. А он стоит молча как кулка, истукан…», вказані обставини зазначені у протоколі огляду від 03 грудня 2013 року, який складено старшим слідчим в ОВС СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_23 , та вказані обставини перевірені судом під час дослідження таких відеозаписів у судовому засіданні.

- відеофайлами, що були зняті працівниками ЦОС ГУ МВС України в Одеській області містяться записи подій, що мали місце у ніч з 22.10.2013 на 23.10.2013 поруч із ГУ МВС України в Одеській області. Так, на файлі під назвою ГУМВС_1.mpg, відображено як о 00:05:19 ОСОБА_7 ходить по внутрішньому двору управління та спілкується із керівниками міліції області: «… решение принято о его задержании». На файлі під назвою ГУМВС_2.mpg відображено як ОСОБА_7 стоїть у наповпі невстановлених осіб, при цьому невстановлена особа голосно вигукує у гучномовець. О 00:06 ОСОБА_7 забрав у особи гучномовець, та почав вигукувати різні фрази. Вказані обставини зазначені у протоколі огляду від 03 грудня 2013 року, який складено старшим слідчим в ОВС СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_23 , та вказані обставини перевірені судом під час дослідження таких відеозаписів у судовому засіданні.

- під час телепередачі ТК «АТВ» за 22.10.2013, у ході ефіру «Правда» з ОСОБА_24 , ОСОБА_7 заявив про те, що ОСОБА_20 будуть етапувати до міста Києва згідно із рішенням Печерського районного суду. Слід прийти на вул. Єврейську, 12 до приміщення МВС області, бо там потрібна підтримка, щоб відстояти ОСОБА_20 . Вказані обставини зафіксовані на ДВД-диску, який долучений до протоколу огляду від 07 лютого 2014 року, який складено старшим слідчим в ОВС СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_23 , та вказані обставини перевірені судом під час дослідження таких відеозаписів у судовому засіданні.

- відеофайлами, що були зняті операторами ТРК «ГРАД» містяться записи подій, що мали місце у ніч з 22.10.2013 на 23.10.2013 поруч із ГУ МВС України в Одеській області. Так, на файлі під назвою MOVO 56.MOD, зафіксовано як о 00:00:25 ОСОБА_7 бере у невстановленої особи гучномовець, та розповідає про певні події та про те, що ОСОБА_25 позбавили мандату. Під час розповіді ОСОБА_7 до в`їзду у внутрішній двір ГУ МВС України в Одеській області під`їхав автомобіль марки Porsche Cayenne, та заблокував виїзд, вказані обставини зазначені у протоколі огляду від 03 грудня 2013 року, який складено старшим слідчим в ОВС СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_23 , та вказані обставини перевірені судом під час дослідження таких відеозаписів у судовому засіданні.

- листом КП «Одесміськелектротранс» Одеської міської ради, відповідно до змісту якого на ділянці колії по вул. Єврейській між вулицями Пушкінської та Осипова проходить траса проходження тролейбусного маршруту № 10. На зазначеній ділянці колії, через перекриття руху на вул. Пушкінській кут вул. Єврейської , простояла тролейбусна машина б/н 604 під керуванням водія ОСОБА_26 . Решту машин оперативно було відправлено курсувати по вул. Пушкінській, вул. Буніна, вул. Рішельєвській на Привокзальну площу.

Крім наведених доказів рішення про винуватість ОСОБА_7 , суд мотивував також показаннями потерпілого та свідків, яким надана оцінка у вироку.

Так, свідок ОСОБА_8 дав суду показання про те, що він був заступником керівника КП «ОГЕ» щодо питань безпеки дорожнього руху. Безпосереднім очевидцем події він не був, однак стверджує, що у той день, який інкримінують ОСОБА_7 від центрального диспетчера дізнався про затримки у русі громадського транспорту маршруту № 10 по вул. Єврейській.

Свідок ОСОБА_9 дав суду показання, що він працював у патрульній службі. У жовтні 2013 року він охороняв головний вхід до ГУ МВС України в Одеській області. Люди просили пропустити лікаря, але керівництво не погоджувало. Після цього з різних сторін почали викрикувати образи та погрози звільнення. ОСОБА_7 наполягав на тому, щоб його впустили. Розбитих вікон і нападів на міліцейських не було. Обвинувачений був емоційно збуджений.

Свідок ОСОБА_10 дав суду показання, що він теж працював у патрульній службі. У жовтні 2013 року він охороняв громадський порядок поруч з ГУ МВС України в Одеській області, де перебувало багато людей, які мітингували та погрожували. Вимогою було звільнення ОСОБА_20 .

Свідок ОСОБА_11 дав суду показання, що він працює інспектором патрульної служби. 22.10.2013 перебував поруч із ГУ МВС України в Одеській області у резервному оточенні, так як там була група людей, які намагались прорватися до будівлі. ОСОБА_7 стояв поруч, та його дії були зафіксовані на відео.

Свідок ОСОБА_12 дав суду показання, що він теж працював у патрульній службі. У жовтні 2013 року його разом з іншими зібрали як резерв для охорони громадського порядку, поставили охороняти вхід до адмінбудівлі ГУ МВС України в Одеській області, так як там було багато людей, що вимагали звільнення ОСОБА_20 . Крім цього, там був ОСОБА_7 який за допомогою мікрофону теж вимагав звільнення ОСОБА_20 , погрожував звільненням зі служби та порушував громадський порядок.

Свідок ОСОБА_13 дав суду показання про те, що він працював заступником командира роти «Беркуту». 22.10.2013 року перебував на чергуванні, під час якого надійшов виклик про необхідність прибути до ГУ МВС в Одеській області для охорони громадського порядку. Біля управління перебувала група осіб спочатку 50 потім 200-300, які вимагали відпустити ОСОБА_20 , намагались прорватися до будівлі, ображали працівників батальйону. В подальшому групі осіб вдалось прорватися у внутрішній двір.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що 22.10.2013 року вона працювала у приймальному відділенні заступника начальника ГУ МВС в Одеській області. У той день, поруч із управлінням зібрався натовп, який не давав вийти із приміщення. Робочий день закінчується о 18:15, однак у зв`язку із діями осіб, покинути місце роботи вона змогла тільки о п`ятій ранку.

Свідок ОСОБА_15 суду дав показання про те, що у той день він працював водієм ОСОБА_19 . Ближче до вечора дізнались що ОСОБА_20 вручили повістку на допит, а адвокат повідомив, що ОСОБА_20 затримали. Приблизно через годину біля управління МВС області зібрались люди, які вимагали звільнення ОСОБА_20 , так як затримання було незаконним. ОСОБА_7 теж там перебував, за допомогою гучномовця вимагав, щоб беззаконня зупинили. Вимог про припинення дій зі сторони ОСОБА_27 (керівника міліції) не було, так як за його словами це право народу висловлюватися. Вулиця була перекрита. Особи могли безперешкодно виходити та заходити у приміщення.

Свідок ОСОБА_16 суду дав показання про те, що за вказаних у вироку обставин, ОСОБА_7 висловлював свою думку, про те, що ОСОБА_19 незаконно затримали. Хуліганських дій не було, хто ініціював збір людей не знає.

Свідок ОСОБА_17 суду дав показання про те, що він працював у патрульній службі, у жовтні 2013 року їх підняли по тривозі, і відправили на охорону громадського порядку. Виконуючи свої обов`язки він разом з іншими патрульними намагались звільнити ворота від людей, які блокували виїзд та в`їзд. Інших обставин не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_18 суду дав показання про те, що він працював у патрульній службі, у жовтні 2013 року була поставлена задача охороняти ГУ МВС в Одеській області для недопущення порушення громадського порядку. Поруч із будівлею знаходилось багато людей, які викрикували гасла звільнити з-під варти ОСОБА_20 , та просили їм дати можливість пройти до приміщення не виконувати кримінальне наказів керівництва. За словами свідка, ОСОБА_7 (точно не впевнений, що саме він), теж знаходився із групою людей, підбурював їх, щоб вони прорвалися до будівлі. Крім цього, звертаючись до свідка та його товаришів закликав не підкорюватися наказам командира та погрожував звільненням із роботи.

Суд 1-ої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікував його дії за ст. 293 КК України як активна участь у групових діях, що призвели до грубого порушення громадського порядку та суттєвого порушення роботи транспорту та установи.

При цьому, суд навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймав ці докази.

Апеляційний суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні дотримано вимог статей 10, 22 КПК, створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Всі клопотання учасників процесу розглянуті відповідно до вимог закону.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги про те, щоповідомлення про підозру обвинуваченому ОСОБА_7 , який на той час був депутатом Одеської міської ради, здійснено неналежною особою, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 на час вчинення ним інкримінованого діяння був депутатом Одеської міської ради VI скликання.

Відповідно до положень статей 480, 481 КПК України особливий порядок кримінального провадження застосовується стосовно, зокрема, депутата місцевої ради. Письмове повідомлення про підозру здійснюється депутату місцевої ради Генеральним прокурором, його заступником, керівником обласної прокуратури в межах його повноважень.

При цьому, колегія суддів також бере до уваги, що відповідно до відомостей, які містяться в реєстрі судових рішень, з жовтня 2011р. по липень 2014р. ОСОБА_28 обіймав посаду першого заступника прокурора Одеської області, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці, а також тимчасово виконував обов`язки прокурора Одеської області.

Так, письмове повідомлення про підозру за ч. 3 ст. 296 КК України ОСОБА_7 було складено і підписано виконувачем обов`язків прокурора прокуратури Одеської області ОСОБА_28 .

Статтею 480 КПК України передбачено, що особливий порядок кримінального провадження застосовується стосовно народного депутата України; судді, судді Конституційного Суду України, судді Вищого антикорупційного суду, а також присяжного на час виконання ним обов`язків у суді, Голови, заступника Голови, члена Вищої ради правосуддя, Голови, заступника Голови, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; кандидата у Президенти України; Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; Голови, іншого члена Рахункової палати; депутата місцевої ради; адвоката; Генерального прокурора, його заступника, прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; Директора та працівників Національного антикорупційного бюро України; Голови Національного агентства з питань запобігання корупції, його заступника.

Стаття 481 КПК України встановлює, що письмове повідомлення про підозру здійснюється:

1) адвокату, депутату місцевої ради, депутату Верховної Ради Автономної Республіки Крим, сільському, селищному, міському голові - Генеральним прокурором, його заступником, керівником обласної прокуратури в межах його повноважень;

2) народному депутату України, кандидату у Президенти України, Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, Голові або іншому члену Рахункової палати, прокурору Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, Директору або іншому працівнику Національного антикорупційного бюро України, заступникам Генерального прокурора, Голові Національного агентства з питань запобігання корупції, його заступнику Генеральним прокурором (виконувачем обов`язків Генерального прокурора) або заступником Генерального прокурора керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури;

3) судді, судді Конституційного Суду України, присяжному на час виконання ним обов`язків у суді, Голові, заступнику Голови, члену Вищої ради правосуддя, Голові, заступнику Голови, члену Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, працівникам Національного антикорупційного бюро України Генеральним прокурором або його заступником;

3-1) судді Вищого антикорупційного суду Генеральним прокурором (виконувачем обов`язків Генерального прокурора);

4) Генеральному прокурору заступником Генерального прокурора.

Положення ст. 481 КПК України не в кожному випадку прямо встановлює можливість здійснення письмового повідомлення виконувачем обов`язків Генерального прокурора.

Разом з тим, указані приписи передбачають здійснення повідомлення про підозру депутату місцевої ради, зокрема, Генеральним прокурором. Водночас норми цієї ж статті передбачають здійснення повідомлення про підозру народному депутату України не тільки Генеральним прокурором, а і його виконувачем обов`язків.

Аналогічна ситуація наявна і стосовно суддів. Наприклад, пред`явлення підозри судді здійснюється, зокрема, Генеральним прокурором, при цьому судді Вищого антикорупційного суду Генеральним прокурором або його виконувачем обов`язків.

Суд також бере до уваги різний правовий статус, зокрема, народного депутата України та депутата місцевої ради, однак зважає, що посада народного депутата України є вищою, з більшим та вищим колом обов`язків, відповідальності та корупційних ризиків. Тому було б дивно вважати, що виконувач обов`язків Генерального прокурора може здійснити письмове повідомлення про підозру народному депутату, однак не має таких повноважень стосовно депутата місцевої ради.

Разом з тим до статей 480, 481 КПК України неодноразово були внесені зміни.

Системний аналіз пояснювальних записок до законів, якими вносилися ці зміни, мали на меті усунення законодавчих розбіжностей, вдосконалення організації та діяльності прокуратури, підвищення незалежності прокурора, підвищення ефективності та оперативності здійснення досудового розслідування з дотриманням необхідних гарантій для прав і свобод людини і громадянина.

При цьому колегія суддів також керується принципом безперервності діяльності органів державної влади. У такому випадку це означає, що повноваження керівника обласної прокуратури повинні здійснюватися незалежно від кадрових змін, якщо тільки будь-якими змінами не передбачено ліквідацію цієї посади.

До того ж здійснення письмового повідомлення про підозру виконуючим обов`язків особи, яка прямо визначена КПК України, автоматично не порушує встановлені Конституцією та КПК України гарантій прав і свобод людини і громадянина.

Таким чином, суд доходить висновку, що відсутність у КПК України прямої вказівки на можливість здійснення повноважень керівника обласної прокуратури його виконувачем обов`язків не свідчить про таку заборону.

Також, колегія суддів враховує, що норма статті 276 цього Кодексу має відсильний характер і вказує на те, що особливості повідомлення про підозру окремій категорії осіб визначаються главою 37 цього Кодексу. Однак, глава 37 КПК України, яка є спеціальною щодо глави 22 цього Кодексу, не дає чіткого розуміння того, чи поширюється на Генерального прокурора або його заступника норма про особисте вручення ними такого письмового повідомлення особі, так само як і не передбачає імперативної вимоги про це. Не дають безпосередньої відповіді на означене питання відповідні норми законодавства України про судоустрій та статус суддів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2019 року (справа № 536/2475/14-к), на яку посилається апелянт, зазначила, що вручення процесуального документа (повідомлення про підозру), а також повідомлення і роз`яснення (за необхідності) прав підозрюваному є кінцевим етапом, яким завершується процедура здійснення повідомлення про підозру судді. Однак саме по собі вручення тексту повідомлення про підозру судді іншим суб`єктом за умови, що його було прийнято, перевірено, складено та підписано уповноваженим на це статтею 481 КПК України суб`єктом, не порушує гарантії суддівської незалежності. Подальше вручення такого документа не дає підстав вважати, що суб`єкт його вручення якимось чином впливає на реалізацію цієї гарантії.

При цьому, вручення зазначеного процесуального документа на той час підозрюваному ОСОБА_7 було здійснено ст. слідчим ОСОБА_29 , який здійснював досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні та входив у групу слідчих, яким доручено проведення досудове розслідування та, відповідно, вручення, процесуальних документів.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2019 року (справа № 536/2475/14-к) зробила висновок про те, що вручення повідомлення про підозру іншою уповноваженою особою за умови, що рішення було прийнято та підписано визначеним на це ст. 481 КПК України суб`єктом, не порушує гарантії суддівської незалежності. Генеральний прокурор або його заступник можуть доручити слідчому або іншому прокурору вручити повідомлення про підозру. Уповноваження іншої особи на вручення повідомлення про підозру судді, рішення про здійснення якого прийнято належним суб`єктом, на завершальному етапі здійснення такого повідомлення, не призводить до порушення цієї гарантії, передбаченої ст. 481 КПК України.

Отже, у складанні і підписанні підозри ОСОБА_7 в.о. прокурора прокуратури Одеської області ОСОБА_28 та врученні цієї підозри ст. слідчим ОСОБА_29 , апеляційним судом не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону в цій частині.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що першочергово дії обвинуваченого були кваліфіковані за ч.3 ст. 296 КК України, в подальшому під час розгляду обвинувального акту, після допиту п`яти свідків, прокурор відмовилась від звинувачень за ст. 296 КК України та виклала обвинувачення в новій редакції, перекваліфікувавши дії обвинуваченого за ст. 293 КК України, апеляційний суд зауважує, що відповідно до ст. 388 КПК України зметою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, отже в цій частині апеляційним судом порушень вимог КПК України, а також прав ОСОБА_7 , не встановлено.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції ухилився від дослідження дійсних обставин справи та не з`ясував повноту повноважень обвинуваченого як депутата міської ради, а також, що формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, що обвинувачений перешкоджав руху транспорту, зокрема громадського не відповідає дійсності та не підтверджене жодним із свідків допитаних судом, апеляційним судом встановлено наступне.

Так, причинний зв`язок між поведінкою учасників групового порушення громадського порядку і наслідками (грубе порушення громадського порядку; суттєве порушення роботи транспорту, підприємства, установи чи організації), вказаними в диспозиції ст. 293 КК, характеризується наявністю проміжної ланки поведінки групи, учасники яких безпосередньо і викликають відповідну шкоду. Тому для констатації причинного зв`язку в аналізованому складі злочину слід встановити наявність обох його ланок, довести що: 1) дії винного викликали відповідну поведінку групи; 2) передбачені ст. 293 КК наслідки викликані саме груповими діями.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення» від 22 вересня 2005 р., під громадським місцем розуміється частина (частини) будьякої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу, в тому числі під`їзди, а також підземні переходи, стадіони. Вчинення злочину публічно обстановка при якій активні учасники групових дій з прямим умислом спрямовують свою поведінку у громадських місцях на порушення громадського порядку (зокрема, суттєве порушення роботи транспорту, підприємства, установи або організації) таким чином, щоб все це стало зрозумілим для невизначеного кола фізичних або юридичних осіб й спрямоване на привернення уваги громадськості чи держави до певних проблем винних осіб. Даний злочин у формі організації групових дій буде вважатися закінченим, коли дії по організації групових дій призвели до вказаних у диспозиції ст. 293 КК наслідків (окремі з них за своїм змістом є діями): грубого порушення громадського порядку та суттєвому порушенні роботи транспорту, підприємства, установи чи організації. Злочин у формі активної участі у групових діях буде вважатися закінченим з моменту вчинення дій.

Як убачається з матеріалів справи, суд обґрунтував винуватість ОСОБА_7 не тільки показаннями свідків, а й сукупністю інших належних та допустимих доказів, зокрема письмових. Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Крім того, згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо.

Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними в ч. 1 ст. 94 КПК України, та сформувати повне й об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

За змістом ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які було отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих сторонами обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Так, з матеріалів справи вбачається, що сторона захисту в апеляційній скарзі, крім іншого, просила повторно допитати свідківОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , а також дослідити письмові докази. Разом з тим апеляційна скарга не містить обґрунтувань такого клопотання.

Отже, відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку суд дав оцінку всім доказам, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України.

Таким чином, за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенню ч. 3 ст. 404 КПК України, апеляційний суд, погоджуючись із судом першої інстанції, не повинен досліджувати ці докази, а тому доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК України у цій частині є необґрунтованими.

Також колегія суддів зауважує, що сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їх обов`язкового повторного дослідження, а тому доводи апеляційної скарги про те, що апеляційний суд повинен надати іншу оцінку показанням свідків та оцінити їх критично, суперечить матеріалами провадження та встановленим фактичним обставинам.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові ККС ВС від 07.12.2020 року в справі № 728/578/19, згідно ст. 85 КПК України, належними також є докази, які прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При цьому, чинний КПК України, не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Також, відомості, отримані під час допиту вказаних свідків об`єктивно узгоджуються з іншими матеріалами провадження, зокрема, відеофайлами, що були зняті операторами ТК «Репортер» та працівниками ЦОС ГУ МВС України в Одеській області та у сукупності підтверджують вчинення саме ОСОБА_7 інкримінованого кримінального правопорушення.

Також колегією суддів враховується, що стороною захисту не надано суду переконливих та об`єктивних доказів, які б спростовували сукупність досліджених доказів, та які переконливо вказують на те, що саме обвинувачений ОСОБА_7 вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення.

Навпаки, ст. 94 КПК України визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

При цьому, суд навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймав ці докази.

Версія та доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про незгоду з висунутим обвинуваченням, а також щодо суперечливості та відсутності достовірних доказів на підтвердження його вини у вчиненні інкримінованого діяння мають суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відхилення судом його версії подій.

Щодо доводів обвинуваченого про те, що він не пам`ятає, чи був досліджений в судовому засіданні витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 07 лютого 2014 року та з цих підстав просить визнати його недопустимим доказом, апеляційний суд звертає увагу на норми ст. 214 КК, відповідно до ч. 1 якої слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР. Таким чином, в даному кримінальному провадженні витяг з ЄРДР лише підтверджує факт вчинення кримінального правопорушення.

Положеннями ст. 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Так, з матеріалів кримінального провадження та вироку суду першої інстанції видно, що як пом`якшуючу обставину, суд визнав те, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Обтяжуючих обставин судом не встановлено. Також суд прийняв до уваги, що ОСОБА_7 на обліках у психолога та нарколога не перебуває. Вказані обставини свідчать про особу обвинуваченого і враховуються для визначення остаточного покарання. Оцінюючи тяжкість кримінального правопорушення суд виходив із того, що право особи на участь у мирних зібраннях є одним із основоположних прав громадянина. Однак, це право, як і будь-яке інше, крім абсолютних прав, може бути обмеженим. Обмеження ці полягають, у тому числі, в особливому порядку повідомлення органів місцевої влади про проведення певних масових зборів людей. У разі недотримання цього порядку, чи допущення таких дій, що перешкоджають іншій частині суспільства у реалізації своїх прав, держава повинна застосовувати кримінально-правові заходи впливу до таких осіб. Суд врахував, що ті дії, які інкриміновані і винним у вчиненні яких визнається ОСОБА_7 порушували громадський порядок, що спричинило тривале обмеження у русі транспорту та нормальній роботі ГУ МВС в Одеській області. З урахуванням характеру дій, тяжкості правопорушення суд 1-ої інстанції дійшов переконання, що достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого буде призначення покарання у виді арешту.

Разом з тим, судом 1-ої інстанції та колегією суддів встановлено, що на час судового розгляду справи, закінчився строк давності, передбачений ст. 49 КК України, відповідно до якої, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;.

Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.

Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину. При цьому строки давності обчислюються окремо за кожний злочин.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», надано роз`яснення щодо порядку звільнення від покарання на підставі ст. 49 КК.

Зокрема в п. 11 вказаної Постанови зазначено, що судам слід мати на увазі, що з передбачених у статтях 48, 49 КК підстав особу може бути звільнено також від покарання.

При цьому, суд може ухвалити рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК лише за наявності згоди особи на закриття справи з такої підстави. Якщо ж обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі і загальному порядку. У цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання та може звільнити обвинуваченого від покарання на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК.

Наведені підстави та порядок застосування положень ст. 49 КК є сталою судовою практикою, зокрема викладений у правовій позиції в постановах Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі №515/331/17, та від 09.04.2019 року у справі №760/18016/15-к.

Судом 1-ої інстанції встановлено, що 23 жовтня 2013 року ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок, який карається штрафом та арештом. Протягом кримінального провадження ОСОБА_7 не притягався у встановленому законом порядку до кримінальної відповідальності на підставі вироку суду, який набрав законної сили, тобто обмежень зазначених у частині 2 та 3 ст. 49 КК України, судом не встановлено.

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 74 КК України та ст. 49 КК України, суд вважав за необхідне звільнити ОСОБА_7 від покарання за ст. 293 КК України у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Відповідно до приписів п. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Разом з тим, ретельно перевіривши всі доводи апеляційної скарги сторони захисту, апеляційний суд вважає їх такими, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки 1-ої інстанції дослідив обставини справи в повному обсязі, обґрунтування у вироку основані на досліджених матеріалах кримінального провадження, тому підстави для зміни або скасування вироку відсутні.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 376, 404, 405, 407, 409, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 17.10.2022 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.293 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4