УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 522/15006/23

провадження № 51- 2165 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 13 березня 2024 року стосовно засудженої ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2023 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено їйпокарання у виді позбавлення волі на строк

5 років 1 місяць.На підставі статей 71, 72 КК до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 травня 2023 року та призначено ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці.

Цим вироком засуджено також ОСОБА_7 , касаційна скарга щодо якого не надходила.

Як убачається з вироку суду, 23 травня 2023 року, ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що на території України введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", який в подальшому продовжений відповідними нормативними актами, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у м. Одесі в денний час, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, погодилась на пропозицію ОСОБА_8 щодо крадіжки мобільного телефону ОСОБА_9 для подальшого продажу та спільноговикористання отриманих від продажу грошових коштів для власних потреб. Близько 22:15, ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_9

з метою зарядки телефону останнього прибули до під`їзду будинку

АДРЕСА_2 та близько 22:25, діючи, умисно, повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, з метою таємного викрадення чужого майна, ОСОБА_6 , якій відповідно до попередньої домовленості із ОСОБА_8 , належало безпосередньо таємно викрасти мобільний телефон, скориставшись тим, що ОСОБА_8 та потерпілий відійшли у своїх справах та телефон залишено без нагляду власника, впевнившись, що її злочинні дії залишаються непомітними для оточуючих, розуміючи наслідки свого протиправного діяння та свідомо бажаючи їх настання, таємно викрала телефон «Xiaomi» моделі «Redmi 10А» з сім-картою оператора ПрАТ "Київстар", після чого з місця вчинення кримінального правопорушення направилась до квартири спільного з ОСОБА_8 знайомого, де чекала ОСОБА_7 , а в подальшому ОСОБА_6 та ОСОБА_8 розпорядились викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_9 матеріальний збиток на суму 5130 грн, який відшкодовано на стадії досудового слідства.

Одеськийапеляційний суд ухвалою від 13 березня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вищезазначенийвирок суду без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої, просить змінити вказані судові рішення в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_5 покарання за ч. 4

ст. 185 КК, не пов`язане з позбавленням волі. Обгрунтовуючи свої вимоги, зазначає, зокрема, що факт перебування його підзахисної під час вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння не підтверджується жодним доказом, крім того, вона визнала вину, щиро розкаялась, активно сприяла розкриттю злочину та разом зі співучасником відшкодувала завдані збитки, тому, на думку захисника, є підстави для пом`якшення їй покарання.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2

ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Із копії вироку вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 здійснено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке її засуджено, та кваліфікація дій за ч. 4 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказаних вимог закону місцевим та апеляційним судами дотримано у повному обсязі.

Так, при призначенні ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК, є тяжким, особу обвинуваченої, яка раніше судима, на шлях виправлення не стала та вчинила кримінальне правопорушення у період іспитового строку, призначеного вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 травня 2023 року, не працює, а також обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, й обставину, яка його обтяжує,- вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК, та на підставі статей 71, 72 КК до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 травня 2023 року й остаточно призначити їйпокарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці.

З таким рішенням слушно погодився й суд апеляційної інстанції, який належно перевірив доводи апеляційної скарги захисника, надав на них вичерпні відповіді та навів в ухвалі достатні мотиви, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою.

Так, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції виконав вимоги статей 50, 65 КК в повній мірі, встановив належним чином і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення і перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченою можливо лише з призначенням їй остаточного покарання у виді позбавлення волі на вказаний строк.

Разом з цим, перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника щодо перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину не підтверджується жодним доказом, апеляційний суд зауважив, що ОСОБА_5 беззаперечно визнала свою вину у пред`явленому обвинуваченні за обставин, викладених у обвинувальному акті, у зв`язку з чим розгляд провадження відбувався у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а тому наведені доводи є безпідставними.

З такими висновками погоджується і колегія суддівВерховного Суду та вважає, що за встановлених фактичних обставин цього кримінального провадження, даних про особу засудженої, покарання є справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

На переконання Суду, у даному випадку засудженійпризначено покарання, яким в повній мірі досягається мета покарання, і саме таке покарання буде достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

На переконання колегії суддів Верховного Суду, при призначенні засудженій покарання судами попередніх інстанцій з достатньою повнотою враховано наведені захисником у касаційній скарзі обставини, що пом`якшують покарання, а тому не є підставою для пом`якшення призначеного покарання.

За обставин цього кримінального провадження відсутні підстави вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим через суворість, в аспекті приписів ст. 414 КПК, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить належних доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 13 березня

2024 року стосовно засудженої ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3