УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року

м. Київ

справа № 331/368/22

провадження № 51-1206 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 27 листопада 2023 року щодо виправданого ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2023 року, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 27 листопада 2023 року, ОСОБА_4 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України та виправдано у зв'язку з недоведеністю його участі у вчиненні кримінального правопорушення.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів у провадженні.

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що він 25 листопада 2021 року, в період часу з 03 год до 03 год 15 хв., маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло, за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження у зв`язку із розшуком, шляхом відкриття замка вхідних дверей раніше заготовленими відмичками проник до квартири АДРЕСА_1 , звідки намагався таємно викрасти грошові кошти на загальну суму 673, 60 грн, що належать потерпілому ОСОБА_5 , але не довів злочин до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки був зупинений працівниками охорони у другому під`їзді зазначеного будинку та в подальшому переданий працівникам поліції.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування вказує, що при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду мають бути зазначені підстави, з яких скаргу визнано необґрунтованою, однак в порушення ст. 419 КПК України цього виконано не було. Окрім цього зазначає, що судом апеляційної інстанції проігноровано та зовсім не взято до уваги той факт, що ОСОБА_4 опинився саме в тому під`їзді, де стався злочин, а його свідчення про непричетність до вчинення кримінального правопорушення спростовуються показаннями свідків та потерпілого, у зв`язку з чим стороні обвинувачення безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів.

Вказане, на думку прокурора, свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального кодексу, що призвело до незастосування закону України про кримінальну відповідальність та необґрунтованого виправдання ОСОБА_4 у зв`язку із відсутністю в його діях складу злочину.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою та викладені докази, що спростовують її доводи.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 статті 284 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У справі «Барбера, Мессегеі Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1988, Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні, серед іншого, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Як визначено ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

Як слідує зі змісту оскаржуваного судового рішення, за встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, а також виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, висновок суду про визнання невинуватим ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, колегія суддів вважає правильним.

На виконання приписів ст. 22 КПК України суди попередніх інстанцій, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створили необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Разом з тим, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Під час судового розгляду у встановленому законом порядку суд перевірив зібрані під час досудового розслідування та надані стороною обвинувачення докази, на підставі яких ОСОБА_4 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз цих доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

При цьому, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані стороною обвинувачення письмові докази, у тому числі протокол огляду місця події від 25 листопада 2021 року, згідно якого у квартирі АДРЕСА_1 було виявлено та вилучено грошові кошти іноземної валюти і сліди папілярних узорів; висновок експерта № СЕ-19/108-21/14504-Д від 09 грудня 2021 року, з якого слідує, що сліди папілярних узорів рук виявлені 25 листопада 2021 року на місці події залишені не ОСОБА_4 , а особою, дактилоскопічна картка якої заповнена на ім`я ОСОБА_6 та іншою особою (особами); протокол затримання ОСОБА_4 , згідно якого під час особистого обшуку останнього не виявлено речей, які б належали потерпілому та могли бути викрадені з квартири, інших предметів, які б могли використовуватися для проникнення у квартиру (відмички, зв`язки ключів, металеві предмети тощо) або приховувати участь у вчиненні злочину (саморобні маски, шапки із прорізами для очей, гумові рукавички тощо) при ОСОБА_4 не перебувало, а також показання обвинуваченого, потерпілого ОСОБА_5 та свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у судовому засіданні, ні самі по собі, ні у своїй сукупності не доводять винуватість ОСОБА_4 поза розумним сумнівом у вчиненнікримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання було вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

В судових рішеннях судами першої і апеляційної інстанцій наведено переконливі аргументи, чому вони визнали обвинувачення не доведеним поза розумним сумнівом, та чому не взяли до уваги те пояснення події, що надала сторона обвинувачення.

Зокрема, оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора та клопотання про повторне дослідження доказів, суд дійшов висновку про дотримання місцевим судом вимог процесуального закону, які стосуються оцінки доказів, та вказав, що під час судового розгляду досліджено кожен із наведених у апеляційній скарзі доказів, яким надано належну правову оцінку, а стороною обвинувачення не наведено жодного факту порушення або неповного дослідження судом першої інстанції обставин кримінального провадження.

Разом з цим, судом апеляційної інстанції було надано оцінку показанням потерпілого ОСОБА_5 , який не знаходився у квартирі в момент проникнення, а лише бачив по датчикам сигналізації чоловіків, які ходили по кімнатам, що жодним чином не свідчить про те, що одним із них був саме ОСОБА_4 ; свідкаОСОБА_7 , який не був безпосереднім очевидцем вчинення замаху на крадіжку та лише повідомив про виявлення на третьому поверсі чоловіка ( ОСОБА_4 ), а під час очікування слідчо-оперативної групи інший чоловік неслов`янської зовнішності скинув у підвал сумку та відмички; свідка ОСОБА_8 , який брав участь в проведенні слідчої (розшукової) дії в якості понятого, в ході якої на першому поверсі побачив двох чоловіків, у яких під час особистого обшуку слідчим було виявлено лише особисті речі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів та вважає, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_4 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Апеляційний розгляд кримінального провадження проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 418, 419 КПК України.

Інших доводів щодо наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, у тому числі щодо порушення статей 404, 405, 418, 419 КПК України, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, вмотивованість висновків цього суду, прокурор у касаційній скарзі не навів, тому доводи скарги щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність є неспроможними.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 27 листопада 2023 року щодо виправданого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3