УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року

м. Київ

справа № 756/231/23

провадження № 51-3020 ск 24

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінальногосуду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від

27 березня 2024 року, постановлену щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і

встановила:

вироком Оболонського районного суду м. Києва від 27 березня 2024 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ямпіль Вінницької області, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 та

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця

м. Києва, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначено покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України -

5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звільнені від відбування покарання, якщо вони протягом іспитового строку 3 роки не вчинять нового кримінального правопорушення та виконають покладені на них обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Цим же вироком судом вирішені питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 березня 2024 року зазначений вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду, відповідно до обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, 11 жовтня 2022 року близько 22 години 15 хвилин ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , реалізовуючи свій умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного стану, нанесли декілька ударів ногами по тулубу та голові потерпілого ОСОБА_6 , спричинивши легкі тілесні ушкодження. У цей час ОСОБА_4 підняв із землі мобільний телефон Apple iPhone X 256 GB у комплекті з навушниками, які випали з рук потерпілого, чим спричинили останньому матеріальну шкоду на суму 7 275 грн.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, доводи якої аналогічні доводам апеляційної скарги, прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і правильності кваліфікації їх дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених внаслідок м`якості, а також істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог, вказує, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам прокурора про відсутність підстав для правомірного застосування положень ст. 69 КК, відсутність умов для звільнення засуджених від відбування покарання з випробуванням, за вчинення умисного корисливого та тяжкого злочину, предметом якого були товари не першої необхідності. Свої доводи мотивує тим, що апеляційний суд лише формально перерахував обставини, які суд першої інстанції безпідставно визнав як пом`якшуючі покарання засудженим: щире каяття, відшкодування лише ОСОБА_4 шкоди потерпілому та наявність на утриманні ОСОБА_5 тяжко хворої матері, та свідомо ухилився від умотивування свого рішення.

На думку прокурора, судом апеляційної інстанції не було взято до уваги в повній мірі обставини вчинення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 тяжкого умисного корисливого злочину проти власності, у тому числі з застосуванням насильства стосовно потерпілого під час воєнного стану та його тяжкість, які в сукупності не давали суду можливості звільняти останніх від відбування покарання з випробуванням.

Указує на те, що судом апеляційної інстанції фактично враховані одні і ті ж обставини, як при вирішенні питання про вид та розмір покарання з застосуванням положень

ст. 69 КК України, так і при вирішенні питання про можливість звільнення засуджених від його відбування з випробуванням.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засуджених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 186 КК України суд касаційної інстанції не перевіряє, оскільки сторона обвинувачення не оскаржує законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині.

Щодо тверджень прокурора про наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України, для скасування ухвали апеляційного суду, то вони, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями ст. 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Частиною 1 ст. 69 КК України передбачено, зокрема, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК України (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Як вбачається із вироку, суд першої інстанції, згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України України є тяжким, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 - суд визнав його щире каяття та відшкодування шкоди потерпілому, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 суд визнав його щире каяття та перебування на його утриманні тяжко хворої матері, відсутність обставин, які обтяжують їх покарання, також судом враховано відношення останніх до вчиненого, матеріали, що характеризують їх особи, а саме те, що вони раніше не судимі, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебувають.

Окрім того, при призначенні покарання ОСОБА_4 суд врахував те, що він навчається, а також позитивні характеристики за місцем його навчання та проживання.

Із урахуванням викладеного, а також даних про особи винних, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 186 КК України, а також про можливість виправлення засуджених без ізоляції від суспільства, тобто із застосуванням положень статей 75, 76 КК України, що буде необхідним та достатнім для їх виправлення та попередження вчиненням ними нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд, при перегляді справи в порядку апеляційної процедури, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави постановлення такого рішення.

Так, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції, указав, що зі змісту вироку вбачається, що місцевий суд під час призначення покарання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в повній мірі дотримався положень закону, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, а також дані, які характеризують особи обвинувачених, пом`якшуючі їх покарання обставини та відсутність обтяжуючих обставин.

Крім того, апеляційний суд, не погоджуючись із доводами прокурора про те, що суд першої інстанції не зазначив у вироку, яким чином встановлені ним обставини, що пом`якшують покарання обвинувачених, істотно знизили ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, обґрунтовано зауважив про те, що в апеляційній скарзі прокурора не наведено будь-яких ґрунтовних доводів на підтвердження того, що в даному конкретному випадку, за наявності передбачених законом та встановлених судом обставин, з урахуванням даних про особу кожного із обвинувачених, призначення останнім більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, у відповідності до вимог ст. 69 КК України, не тільки суперечило положенням вказаної норми, а й не дозволяло суду зробити висновок про можливість їх виправлення без відбування покарання.

Щодо доводів прокурора про безпідставне визнання судом щирого каяття, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виснував про те, що прокурор не навів у своїй скарзі будь-яких конкретних фактів, які б підтверджували вказане ним твердження та спростовували наведені у вироку показання обвинувачених, в яких вони визнавали свою вину, повністю підтвердили фактичні обставини вчиненого злочину та щиро покаялися, а також висновки суду щодо його оцінки ставлення обвинувачених ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до скоєного ними злочину та щирості їх каяття.

Отже, апеляційний суд, спростовуючи доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, дійшов обґрунтованого висновку, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням положень ст. 69 та ст. 75 цього Кодексу, у повній мірі відповідає меті та загальним засадам призначення покарання, які передбачені законом, зокрема про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, тим більше вперше, має бути призначене покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, а також необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Із такими висновками погоджується й колегія суддів Верховного Суду.

Наведені в ухвалі апеляційного суду висновки про правильність застосування районним судом до засуджених положень ст. 69 КК України та ст. 75 КК України є належним чином умотивованими і не суперечать законодавчим приписам та принципам, закладеним у нормах кримінального закону, щодо мети покарання.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі прокурора доводи не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих аргументів, що свідчили б про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідність призначеного місцевим судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 березня 2024 року, постановлену щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3