ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2644/23 Номер провадження 11-кп/814/1330/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 червня 2023 року за №0000657, за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_9 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 січня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.4 ст.185 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто на її користь з ОСОБА_8 19 461 гривню 89 копійок майнової шкоди та 5 000 гривень моральної шкоди.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 19 травня 2023 року приблизно о 09 годині, перебуваючи в автомобілі «Ауді 80», н.з. НОМЕР_1 , по АДРЕСА_2 в умовах воєнного стану таємно викрав із кишені жіночої сумки належний ОСОБА_9 золотий ланцюжок, вартістю 23 961 гривня 89 копійок.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 січня 2024 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.185 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно не призначив обвинуваченому покарання з реальним його відбуттям, оскільки не врахував те, що: внаслідок вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення вона безповоротно втратила ланцюжок, який має для неї велику немайнову цінність; обвинувачений не компенсував їй шкоду в повному обсязі, а тому визнання обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 щирого каяття та часткового відшкодування шкоди, є помилковим.

У направленій заяві представник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 , підтримав апеляційну скаргу.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора, обвинуваченого та його захисника про залишення без задоволення апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження та долучені ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційної інстанції дані про відшкодування ним під час апеляційного розгляду шкоди потерпілій, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч.4 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка) в умовах воєнного стану, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне звільнення місцевим судом ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням є неспроможними.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочинє проявом справедливості якоднієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ч.2 ст.65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого виду покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Апеляційний суд уважає, що такий же принцип застосовується і в ході вирішення питання про порядок відбування покарання, зокрема, щодо можливості звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Статтею 65 України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Системне тлумачення цих правових норм свідчить про те, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому, суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.75 КК України врахував обставини, характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що відповідно до закріпленої в ст.12 КК України класифікації є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, є інвалідом ІІІ групи з дитинства, має ряд хронічних захворювань, за місцем проживання характеризується задовільно, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, повністю визнав винуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Також місцевий суд установив щире каяття ОСОБА_8 та добровільне часткове відшкодування ним потерпілій завданої шкоди (в розмірі 4 500 гривень), що є обставинами, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують.

Зазначені вище дані та обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, в їх сукупності й додержання принципу співмірності, індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду першої інстанції про призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років із можливістю досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_8 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку для того, щоб останній довів своє виправлення.

При цьому, обговорюючи правильність застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України колегія суддів також ураховує наявність обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого активного сприяння ним розкриттю кримінального правопорушення, яку було встановлено органом досудового розслідування в обвинувальному акті та яка знайшла своє відображення в ході судового розгляду, те, що ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду додатково компенсував потерпілій шкоду в сумі 19 240 гривень, що підтверджується наданими ним у засіданні апеляційного суду фіскальними чеками, з 09 листопада 2023 року працевлаштований продавцем-консультантом у ФОП « ОСОБА_2 » та відсутність у нього життєвого досвіду.

Також у матеріалах провадження є відсутніми та апелянтом не надані відомості про те, що обвинувачений приблизно протягом року (з моменту вчинення кримінального правопорушення) не виконував чи порушував процесуальні обов`язки, а, отже, й у апеляційній скарзі не обґрунтувано, чому за таких обставин неможливо досягти мети покарання в разі звільнення ОСОБА_8 від його відбування з іспитовим строком.

Наведена вище форма посткримінальної поведінки обвинуваченого впродовж тривалого періоду часу свідчить про те, що в особі останнього відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижуть ступінь його суспільної небезпечності.

За таких обставин, місцевий суд обґрунтовано вирішив звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, проте в разі порушення покладених на нього обов`язків, він буде відбувати реальне покарання у вигляді позбавлення волі.

Посилання апелянта на помилкове врахування обставинами, які пом`якшують захід примусу обвинуваченого, щирого каяття та часткового відшкодування ним шкоди, позбавлені підстав.

Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, характеризує її поведінку після вчинення кримінального правопорушення суто з позицій психологічної внутрішньої переорієнтації суб`єкта, справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого кримінального правопорушення.

Добровільне ж відшкодування завданої шкоди має місце тоді, коли спричинена злочином шкода компенсується винним із власної ініціативи.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 під час досудового розслідування та судового розгляду повністю визнав винуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні, правдиво підтвердив його обставини, та надав належний критичний осуд своїй кримінально-протиправній поведінці, частково відшкодував потерпілій заподіяну шкоду на загальну суму 23 740 гривень у судах першої та апеляційної інстанцій до набрання вироком законної сили (вартість викраденого майна становить 23 961 гривня 89 копійок), вибачився перед потерпілою, що вона підтвердила в судовому засіданні місцевого суду. Про наявність щирого каяття ОСОБА_8 констатовано й у обвинувальному акті.

З огляду все викладене вище в сукупності, в діях обвинуваченого є наявним факт дійсно щирого, а не формального, каяття, та часткового відшкодування ним завданої шкоди.

Натомість, доводи апеляційної скарги про те, що в розумінні положень обставиною, що пом`якшує покарання, є тільки повне відшкодування шкоди, колегія суддів уважає необґрунтованими, оскільки відповідно до ч.2 ст.66 України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, й інші обставини, не зазначені в ч.1 ст.66 КК України. Ураховуючи конкретні обставини цього провадження, в тому числі характер вчиненого кримінального правопорушення, посткримінальну поведінку ОСОБА_8 та розмір здійсненого ним відшкодування, то визнання обставиною, що пом`якшує захід примусу, у вигляді добровільного часткового відшкодування обвинуваченим шкоди, є обґрунтованим і доречним.

Окрім того, в суді першої інстанції потерпіла висловила думку про призначення ОСОБА_8 покарання без його ізоляції від суспільства та зазначила про бажання, щоб обвинувачений компенсував їй шкоду, що підтверджено носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження в місцевому суді (засідання від 17 жовтня 2023 року).

Водночас колегія суддів зауважує, що думка потерпілої сторони щодо обрання обвинуваченому заходу примусу, в тому числі висловлена в апеляційній скарзі, не є процесуальною вимогою, звернутою до суду, вирішальним фактором при призначенні покарання та сама по собі не спростовує правильність застосування до ОСОБА_8 приписів ст.75 КК України.

Таким чином, у цьому конкретному випадку призначене місцевим судом обвинуваченому покарання зі звільненням ОСОБА_8 від його відбування з випробуванням та встановленням іспитового строку, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 та 75 КК України, за своїм видом, розміром і способом виконання законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» й відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 січня 2024 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4