Справа № 523/3644/24
Номер провадження:1-кп/521/1347/24
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 квітня 2024 року м.Одеса
В проваджені Малиновського районного суду м.Одеси перебуває зазначене кримінальне провадження на стадії підготовчого судового засідання.
Прокурором заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , строк тримання під вартою якого спливає 05.05.2024 року. Клопотання обгрунтовано тяжкістю висунутого обвинувачення, яке на час його вчинення є особливо тяжким злочином, наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Крім того прокурор зазначив, що обвинувачений є раніше судимою особою, що вказує на наявність ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, розуміючи тяжкість можливого покарання за вчинений злочин може переховуватися від суду, впливати на свідків, експертів, інших обвинувачених, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Тому просив продовжити дію запобіжного заходу без зміни розміру раніше визначеної застави, оскільки злочином потерпілим завдано велику матеріальну шкоду.
Захисник ОСОБА_11 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 , заперечував проти клопотання прокурора, зазначив, що докази вчинення обвинуваченим злочинів відсутні, суд на час розгляду клопотання не може досліджувати докази, ризики, на які посилаєтья прокурор є лише припущеннями, жодних доказів на вчинення будь-яких дій на ухилення від суду, впливу на свідків та інших осіб, наміру вчинити інший злочин суду не надано. Усі інші обвинувачені перебувають на свободі, а тому більше мають реальну можливість впливати на свідків та потерпілих, але таких фактів не встановлено. Крім того, у обвинуваченого на утриманні перебувають четверо дітей, серед яких троє неповнолітніх та дружина, яка доглядає їх дитину 2024 року народження, мати похилого віку, яка має тяжку хворобу та потребує постійного догляду. Сам обвинувачений страждає на ряд захворювань, стан його здоров`я під час перебування майже рік під вартою значно погіршився, тому просив врахувати наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, сім`ї, неповнолітніх дітей, хвору матір, погірошення стану його здоров`я та відмовити у продовжені дії строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Одночасно зазначив, що на цей час злочини, у яких обвинувачується ОСОБА_4 , були декриміналізовані та не є особливо тяжкими, відповідно до санкцій статей є тяжкими та нетяжкими злочинами. Розмір раніше визначеної застави є непомірно великим, що фактично позбавляє його можливості її внесення, не відповідає тяжкості вчиненого злочину на час розгляду справи судом. Тому просив зменшити раніше визначений розмір застави до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що відповідає тяжкості злочину. Застава понад три мільйони грн. є фантастичною для обвинуваченого, який протягом року не мав матеріальної можливості її внести. Крім того за інших обвинувачених, його дружину родиною обвинуваченого вже було внесено заставу у значно великому розмірі, а сукупний розмір внесеної застави складає понад два мільйони грн. Матеріальна можливість внести заставу за обвинуваченого у значно великому розмірі відсутня в його сім`ї. Обвинувачений не має на праві власності будь-якого майна, тривалий час перебуває під вартою та не отримує будь-якого доходу, усі заощаджені кошти були витрачен на заставу для жінки. Вважає, що визначення розміру застави у заздалегіть непомірному розмірі порушує права обвинуваченого, є неспроможною, оскільки вона направлена на те, щоб він не мав такої альтернативної можливості та залишався тривалий час під вартою. На цей час він потрібен своїй родині, дітям, молодша дитина є немовля, хвора матір також потребує його допомоги.
Обвинувачений підтримав думку захисника.
Захисник ОСОБА_22 підтримав думку захисника та зазначив, що розмір застави не може обгрунтовуватися лише розміром заподіяної шкоди та бути зазделегіть непомірною, про що зазначає у своїй практиці ЄСПЛ.
Захисник ОСОБА_15 підтримав думку сторони захисту та зазначив, що розмір застави визначається не з метою забезпечення відшкодування матеріальниї шкоди, а з метою дотримання обвинуваченим належної процесуальної поведінки.
Адвокат ОСОБА_18 - представник потерпілого ОСОБА_23 підтримав клопотання прокурора та заперечував проти думки сторони захисту щодо зменшення розміру застави, посилаючись на необхідність забезпечення відшкодування матеріальної шкоди потерпілому.
Потерпіла ОСОБА_17 підтримала клопотання прокурора.
Інші учасники судового засідання своїх думок не висловили стосовно клопотання прокурора, що судом розцінено як покладання на розсуд суду.
Вислухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, інших сторін кримінального провадження, вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання прокурора та документи, надані суду стороною захисту, суд приходить до наступного.
Суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого відповідно до вимог ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.
Статтею 2 КПК визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Дане кримінальне провадження знаходиться на стадії підготовчого судового провадження, під час якого вирішується питання можливості призначення судового розгляду, вже метою якого відповідно до статті 17 КПК України є встановлення судом поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначених в обвинувальному акті кримінального правопорушення за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів, що виключає можливість оцінки судом обґрунтованості підозри, однак попри таке, оцінці судом підлягають наявність та/або продовження існування ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК. Ризиком у контексті кримінального провадження є певний ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Суд вважає, що системний аналіз кримінального-процесуального законодавства свідчить про те, що на цій стадії судового розгляду суд не вправі вирішувати питання пов`язані із необхідністю оцінки наявних у кримінальному провадженні доказів, а повинен виходити із сутності пред`явленого обвинувачення та наявності ризиків, які передбачені ч.1 ст.177 КПК України. Отже, до завершення судового розгляду оцінка доведеності винуватості особи є передчасною. Таким чином, на даний час підлягає встановленню існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого та можливість запобігання ризикам у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.
При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) буде здійснювати відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до вимог п.5 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
Обвинувачений ОСОБА_4 раніше судимий, обвинувачується у вчинені особливо тяжкого злочину (в редакції закону на час вчинення злочину), за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від п`яти до дванадцяти років, а тому обвинувачений, для якого настання вказаних наслідків є небажаним, може вдатися до спроб переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, експертів, інших обвинувачених у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується. Суд враховує, що обвинувачений одружений, має постійне місце проживання, соціальні зв`язки, неповнолітніх дітей, хвору матір на утриманні, але їх наявність у обвинуваченого не може виключити зазначених ризиків, тобто існує реальна загроза, що останній може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, експертів, інших обвинувачених, може вчинити інший злочин.
При цьому суд відхиляє посилання сторони захисту на відсутність будь-яких доказів вчинення обвинуваченим будь-яких дій наведених ризиків, як на підставу відсутності ризиків, оскільки суд враховуючи наведені вимоги КПК України приходить до висновку, що обвинувачений має реальну можливість їх здійснити у даному кримінальному провадженні в майбутньому. Хоча у зв`язку із тим, що досудове розслідування закінчилося, обвинувальний акт у кримінальному провадженні перебуває в провадженні суду, на думку суду зазначені ризики, які є реальними, зменшилися, але не зникли повністю.
З урахуванням наявності існування наведених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, виникла необхідність у вирішенні питання щодо продовження дії строку запобіжного заходу стосовно обвинуваченого.
Згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 Рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 Рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії», пункт 40 Рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тасе проти Румунії»).
Виходячи з характеру та обставин інкримінованих злочинів, беручи до уваги особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, можна дійти висновку про те, що лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою надасть можливість запобігти вищевказаним ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим своїх обов`язків та відсутні підстави для обрання стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, як наполягає сторона захиисту, у виді цілодобового домашнього арешту. Таким чином, лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе гарантувати належне виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та перешкодити ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
При цьому суд враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, проте при вирішенні питання про продовження обвинуваченему ОСОБА_4 строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст.177 КПК України.
Суд відхиляє посилання сторони захисту на погіршення стану здоров`я обвинуваченого, як обставину неможливості перебування його під вартою, оскільки суду не надано відомостей, що за станом здоров`я останній не може утримуватися під вартою.
Що стосується розміру застави, то суд приходить до висновку, що доводи сторони захисту щодо непомірності раніше визначеного розміру застави для обвинуваченого, заслуговують на увагу.
На стадії досудового розслідування до обвинуваченого було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави у розмірі 1118 (однієї тисячі сто вісімнадцять) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3000712 (три мільйони сімсот дванадцять) гривень відповідно до вимог ч.4 ст.182 КПК України, який суттєво перевищує найбільший розмір встановленого розміру застави для особливо тяжкого злочину та був дієвим важелем для процесуального впливу на поведінку останнього.
Обвинувачений ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені злочинів, серед яких є особливо тяжкий станом на час їх вчинення, тяжкий злочин. На час розгляду судом клопотання прокурора, чинні санкції ч.ч.3,4 ст.190, ч.3 ст.209, ч.ч.3,4 ст.358 КК України відповідно до вимог ст.12 КК України, кваліфікують ці злочини, як тяжкі та нетяжки, ст.190 КК України викладена в новій редакції у наслідок змін до КК України, внесених Законом України від 13 липня 2023 року "Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо усунення суперечностей у караності кримінальних правопорушень. Однак суд звертає увагу, що питання відповідності або зміни кваліфікації дій обвинуваченого на стадії підготовчого провадження судом не вирішуються. Тяжкість можливо скоєного злочину не є єдиною визначальною умовою при встановленні ризику, проте разом з іншими обставинами повинна враховуватись судом під час вирішення розгляду клопотання про продовження строку запобіжного заходу, який застосовується лише з метою забезпечення належної поведінки обвинуваченого.
Відповідно до вимог ч.5 ст.182 КПК України розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у вчиненні особливо тяжкого злочину - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з ч.4 ст.182 КПК України розмір застави визначається судом з урахуванням окрім обставин кримінального правопорушення, ще й майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.
З одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.
Встановлений законом обов`язок суду визначити розмір застави в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою свідчить про те, що застава в певному розмірі здатна забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого на тому ж рівні (з тією ж ефективністю), що і тримання під вартою. Інші запобіжні заходи (в тому числі домашній арешт) в цьому випадку не здатні забезпечити дієвість кримінального провадження на тому ж рівні що й тримання під вартою.
Виходячи з норм, що містяться в ч.10 ст.182, п.3 ч.4 ст.183, ч.2 ст.179 КПК, законодавцем передбачена презумпція поступового збільшення суворості запобіжного заходу стосовно підозрюваного у разі порушенням ним умов раніше застосованого запобіжного заходу.
Зі спливом часу у зв`язку зі зміною обставин, що враховувались судом при визначенні первинного розміру застави, та тривалим невнесенням застави, визначеної ухвалою про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, розмір застави може підлягати зміні.
Перспектива втратити заставу у разі неявки особи на судове засідання повинна діяти як достатній стримувальний фактор, щоб розвіяти будь-яке бажання підозрюваного чи обвинуваченого переховуватися (п. 78 рішення у справі Mangouras v. Spain).
Розмір застави необхідно оцінювати передусім з огляду на особу підозрюваного чи обвинуваченого та його активи, проте також за певних обставин суду варто брати до уваги суму збитків, які приписують фігуранту провадження (п. 81 рішення у справі Mangouras v. Spain).
Виключна увага на розмірі ймовірних збитків є порушенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Саме тому суд також має ретельної оцінити спроможність особи сплатити визначений розмір застави та обґрунтувати визначену суму (п. 32 рішення у справі Істоміна проти України).
Під час розгляду клопотання судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 вже майже рік, тобто тривалий час, перебуває під вартою, визначений розмір застави під час обрання запобіжного заходу в травні 2023 року у сумі 3000712 (три мільйони сімсот дванадцять) гривень по цей час не сплатив. Обвинувачений має родину - дружину, чотирьох дітей, троє з яких є неповнолітні, а молодша дитина народилася 02.01.2024 року, дружина доглядає новонароджену дитину, матір обвинуваченого є людиною похилого віку та має складні захворювання, сам обвинувачений, хоча за станом здоров`я і може утримуватися під вартою, але також має ряд складних хронічних захворювань, згідно наданої суду довідки. Відповідно до наданого суду стороною захисту витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно обвинувачений не має на праві власності будь-якого нерухомого майна. Під час досудового розслідування родиною обвинуваченого було внесено заставу за його дружину, яка також є обвинуваченою, ромір якої є суттєвим, загальна сума внесеної застави у кримінальному проваджені перевищує понад 2000000 грн. Перебуваючи під вартою обвинувачений будь-який дохід не отримує. Аналізуючи таким чином матеріальне становище обвинуваченого на час вирішення питання про розмір застави суд приходить до висновку про неспоможність обвинуваченого сплатити раніше визначений розмір застави, який на цей час для нього є непомірним.
Непомірність розміру застави для обвинуваченого фактчно приводить його до безальтернативності запобіжного заходу та тривалого часу перебування під вартою. При цьому вимогами ч.3 ст.183 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний визначити розмір застави, достатній для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст.29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що право на свободу та особисту недоторканність є одним з визначальних та фундаментальних конституційних прав людини.
Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються, у тому числі при закінченні досудового розслідування, коли деякі ризики вже можуть зникнути.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.
Відтак, з однієї сторони розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншої - не має бути таким, що є завідомо непомірним для цієї особи та призводить до неможливості виконання застави.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Гафа проти Мальти», було встановлено що гарантія, передбачена статтею 5 §3 Конвенції покликана забезпечити явку обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави повинен бути встановлений з огляду на особу підозрюваного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі. Оскільки питання, яке розглядається, є основним правом на свободу, гарантованим статтею 5, органи влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так під час вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Крім того, розмір застави, має бути належним чином обґрунтовано у рішенні про визначення застави і повинна враховувати майновий стан обвинуваченого. Нездатність національних судів оцінити здатність заявника сплатити необхідну суму може викликати виявлення Судом порушення. Проте обвинувачений, якого судові органи готові звільнити під заставу, повинні вірно подати достатню інформацію, яку можливо перевірити, якщо це буде необхідно, щодо суми застави, яку необхідно встановити.
З урахуванням викладеного, суд, зважаючи на практику ЄСПЛ, відповідно до якої зі спливом часу ризики, які існували на момент застосування запобіжного заходу, значно зменшуються або ж взагалі зникають, а також враховуючи наведені вимоги чинного законодавства, надаючи увагу розміру ймовірних збитків від злочинів, у вчинені яких обвинувачується окрім ОСОБА_4 ще шість інших обвинувачених, які під вартою не перебувають, особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який тривалий час перебуває під вартою, його матеріальний і сімейний стан та спроможність внесення застави особисто ним та близькими членами його родини, тяжкість висунутого обвинувачення, зменшення наявних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення раніше визначеного в якості альтернативи розміру застави 1118 (однієї тисячі сто вісімнадцять) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3000712 (три мільйони сімсот дванадцять) гривень, в рамках дотримання принципу не погіршення в частині обмеження прав обвинуваченого до розміру 80 (вісімдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень та відповідає розмірам, визначеним п.3 ч.5 ст.182 КПК України, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, що буде співмірним з існуючими ризиками, відповідатиме особі обвинуваченого та тяжкості висунутого йому обвинувачення і зможе забезпечити належну процесуальну поведінку останнього.
Керуючись ст.ст. 315, 176,177, 183, 193,194, 196,198 КПК України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 діб до 28 червня 2024 року включно.
Зменшити обвинуваченому ОСОБА_4 застосовану заставу у розмірі 1118 (однієї тисячі сто вісімнадцять) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3000712 (три мільйони сімсот дванадцять) гривень, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України, до розміру 80 (вісімдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень.
У разі внесення застави, покласти на підозрюваного процесуальні обов`язки, передбачені ст.194 КПК України, а саме:
- прибувати до суду за першою вимогою;
- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;
- утримуватися від спілкування з іншими обвинуваченими та свідками у даному кримінальному провадженні;
-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Ухвала суду про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.
Повний текст ухвали складено та оголошено 01.05.2024 року о 10.00. годині.
Суддя ОСОБА_1