ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року

м. Київ

справа №564/138/18

провадження № 51-7312 км 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженої ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілих ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 11 липня 2022 року й ухвалу Рівненського апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року та потерпілого ОСОБА_8 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Осова Костопільського району Рівненської області, громадянки України, яка зареєстрована в АДРЕСА_1 ,

засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 11 липня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватою та призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з визначенням іспитового строку два роки та покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Позовну заяву ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальних та моральних збитків задоволено частково та присуджено до стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 36 500 грн майнової шкоди та 150 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року вищевказаний вирок місцевого суду залишено без змін.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_7 08 листопада 2016 року приблизно о 22:00 керувала автомобілем "Volkswagen Transporter" (д. н. з. НОМЕР_1 ), рухалася ним по проїзній частині вул. Лесі Українки в с. Яполоть Костопільського району Рівненської області, порушила вимоги пп. б) п. 2.3, п. 12.3 Правил дорожнього руху, проявила неуважність до дорожньої обстановки, в момент виникнення перешкоди для руху заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди негайно не вжила і поблизу будинку №21 допустила наїзд на ОСОБА_11 , який знаходився на проїзній частині, внаслідок чого останній загинув.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі захисник стверджує про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 .

На обґрунтування своїх вимог захисник вказує про те, що:

- ОСОБА_7 нікого не збивала та не здійснювала наїзду, а була лише випадковим свідком, який бачив ОСОБА_11 на проїжджій частині дороги в момент його об`їзду;

- сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК, вчинене ОСОБА_7 ;

- суди не надали оцінки низці недоліків під час здійснення огляду місця ДТП та оформленого за його результатами протоколу, а саме: не було вилучено шапку чорного кольору, яка, на думку захисника, могла містити сліди вчинення злочину, оскільки смерть потерпілого настала через черепно-мозкову травму голови; фотозйомка огляду здійснена цифровим фотоапаратом, марка і модель якого не зазначені; до протоколу огляду місця ДТП додані чорно-білі фотографії, а не кольорові, які б засвідчили наявність слідів речовини схожої на кров на автомобілі; зі змісту протоколу вбачається, що на автомобілі не було слідів, які б свідчили про його контакт з тілом потерпілого;

- не було допитано понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які залучались під час здійснення огляду місця ДТП;

- протокол огляду автомобіля від 10 листопада 2016 року є недопустимим доказом, оскільки ОСОБА_7 не надавала своєї згоди на його огляд, а поняті не залучалися;

- недопустимими є похідні від протоколу огляду автомобіля докази - висновки експерта від 18 листопада 2016 року №2.2-254/16, від 18 листопада 2016 року №2.2- 253/16, від 12 грудня 2016 року №10/684, від 29 червня 2017 року №44/3.1- 310/17;

- протокол слідчого експерименту від 08 листопада 2017 року є недопустимим доказом, оскільки ОСОБА_7 на момент його проведення перебувала в статусі свідка і в подальшому була визнана підозрюваною, а тому похідний від нього доказ висновок судової інженерно - транспортної експертизи від 27 листопада 2017 року №3.1-916/17 також є недопустимим;

- органом досудового розслідування порушено право на захист ОСОБА_7 , оскільки їй протягом одного дня (22 січня 2018 року) було повідомлено про підозру, допитано без участі захисника та повідомлено про завершення досудового розслідування з наданням доступу до матеріалів досудового розслідування.

Потерпілий у своїй касаційній скарзі посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через його м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування касаційних вимог потерпілий стверджує, що при призначенні покарання суд першої інстанції належним чином не врахував, що вчинений злочин відноситься до категорії тяжких. Стверджує, що апеляційний суд проігнорував те, що ОСОБА_7 у вчиненому не розкаялась, у добровільному порядку не відшкодувала потерпілим матеріальну шкоду та не визнала вчинення злочину, що, на думку потерпілого, свідчить про те, що її виправлення неможливе без ізоляції від суспільства та без реального відбуття покарання у виді позбавлення волі.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні:

- захисник та засуджена підтримали касаційну скаргу захисника, просили її задовольнити та заперечили щодо задоволення касаційної скарги потерпілого;

- потерпілі і їхній представник підтримали касаційну скаргу потерпілого та просили її задовольнити, касаційну скаргу захисника заперечили;

- прокурор заперечив вимоги касаційної скарги захисника та підтримав касаційну скаргу потерпілого.

Мотиви суду

Суд заслухав суддю-доповідача, учасників судового провадження, перевірив матеріали кримінального провадження, наведені в касаційних скаргах доводи та дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже, Суд під час оцінки касаційних доводів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судами попередніх інстанцій.

В касаційній скарзі захисник засудженої стверджує про недопустимість протоколу огляду автомобіля від 10 листопада 2016 року та похідних від нього висновків судових експертиз з мотивів відсутності понятих та згоди ОСОБА_7 під час його проведення.

Колегія суддів не погоджується з наведеними твердженнями.

Вказані доводи були предметом оцінки судів попередніх інстанцій, які дійшли обґрунтованого висновку про їх безпідставність, оскільки відповідно до наявного в матеріалах кримінального провадження свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 29 травня 2014 року (а. с. 22, Т. 1) власником автомобіля "Volkswagen Transporter" (д.н.з. НОМЕР_1 ) є ОСОБА_14 , який 10 листопада 2016 року згідно з поданою ним заявою надав згоду на проведення огляду вказаного автомобіля і проведення необхідних судових експертиз у цьому кримінальному провадженні (а. с. 58, Т. 1). Вільне волевиявлення власника автомобіля учасниками кримінального провадження під сумнів не ставилося. Крім того, ні ОСОБА_14 , ні засуджена не подавали скарг чи зауважень в ході проведення огляду транспортного засобу, яким було вчинено ДТП.

Також КПК не передбачає обов`язкової участі понятих при огляді, якщо він проводиться не в житловому приміщенні, водночас, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зазначена слідча дія проводилась в гаражі на території Костопільського ВП ГУНП в Рівненській області, куди автомобіль було направлено після огляду місця ДТП.

Відтак Суд не вбачає підстав для визнання протоколу огляду автомобіля від 10 листопада 2016 року недопустимим доказом, як і похідних від нього доказів.

Щодо аргументів про недопустимість протоколу слідчого експерименту від 08 листопада 2017 року та похідного від нього висновку судової інженерно - транспортної експертизи від 27 листопада 2017 року №3.1-916/17, оскільки під час його проведення ОСОБА_7 перебувала в статусі свідка, а в подальшому була визнана підозрюваною, Суд зазначає таке.

Колегія суддів звертає увагу на те, що під час слідчого експерименту інтереси ОСОБА_7 представляв адвокат ОСОБА_15 , який був залучений до участі у вказаній слідчій дії на підставі постанови слідчого від 08 листопада 2017 року за бажанням ОСОБА_7 (а. с. 126, Т. 1). Проведенню слідчого експерименту передувало роз`яснення ОСОБА_7 права не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, що відображено безпосередньо у протоколі вказаної слідчої дії (а. с. 132, Т. 1).

Будь-яких зауважень до протоколу слідчого експерименту ні ОСОБА_7 , ні її захисник не заявляли.

Суд зазначає, що відомості, які зафіксовані у протоколі слідчого експерименту від 08 листопада 2017 року, фактично не суперечать показанням, наданим ОСОБА_7 під час досудового розслідування та судового розгляду. Загалом інформація про розвиток подій та розташування потерпілого й транспортного засобу під час ДТП як у протоколі слідчого експерименту, так і в показаннях учасників судового провадження не містить істотних суперечностей.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що підстав для визнання протоколу слідчого експерименту та похідного від нього висновку судової інженерно - транспортної експертизи недопустимими доказами немає.

Доводи захисника про відсутність відомостей щодо марки та моделі цифрового фотоапарата, яким було здійснено фотозйомку під час огляду місця ДТП 09 листопада2016 року, касаційний суд відхиляє.

У протоколі вказаної слідчої дії вказано, що огляд місця ДТП проводився також за допомогою фотозйомки цифровим фотоапаратом, а відповідні фотозображення є додатками до протоколу від 09 листопада 2016 року (а. с. 13-21, Т. 1). Конкретна марка фотоапарата і його технічні характеристики не мають вирішального значення для цілей огляду місця ДТП.

Крім цього, сторона захисту не ставить під сумнів зміст самих фотозображень та тих предметів, речей тощо, які на них зображені, чи їхнього місцярозташування.

З огляду на викладене, підстав для визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця ДТП від 09 листопада 2016 року колегія суддів не вбачає.

На думку захисника, винуватість засудженої не доведена поза розумним сумнівом.

Колегія суддів не погоджується з наведеними твердженнями та вважає, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, суди попередніх інстанцій встановили на підставі низки належних та допустимих доказів, зокрема:

- протоколу огляду місця події від 09 листопада 2016 року, відповідно до якого місце ДТП знаходиться навпроти будинку АДРЕСА_2 . Автомобіль "Volkswagen Transporter" (д.н.з. НОМЕР_1 ) знаходиться біля правого краю проїзної частини вул. Лесі Українки. Із доданої до протоколу схеми вбачається, що труп ОСОБА_11 розміщений на проїжджій частині головою в напрямку руху автомобіля ОСОБА_7 (а. с. 10 - 21, Т.1);

- висновку експерта від 09 листопада 2016 року №191 за результатами проведеної судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 , згідно з яким смерть останнього настала від відкритої черепно-мозкової травми з переломом кісток черепа та частковим руйнуванням речовини головного мозку. Між спричиненням потерпілому внаслідок ДТП тілесних ушкоджень і настанням його смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок (а. с. 140-143, Т. 1);

- протоколу огляду автомобіля від 10 листопада 2016 року з фототаблицями, проведеного за участю ОСОБА_7 та спеціаліста ОСОБА_16 , відповідно до якого при огляді нижньої частини автомобіля ззовні було виявлено сліди тертя, волокно, а також плями і бризки речовини бурого кольору, яка відповідно до висновку імунологічної експертизи від 18 листопада 2016 року №2.2-253/16 є кров`ю людини (а. с. 58-68, 171-173, Т. 1);

- висновку судової молекулярно-генетичної експертизи від 13 грудня 2016 року №10/684, згідно з яким генетичні ознаки слідів крові, яка відповідно до протоколу огляду автомобіля від 10 листопада 2016 року була взята з поверхні нижньої частини зазначеного автомобіля, збігаються з генетичними ознаками крові ОСОБА_11 (а. с.181-189, Т. 1);

- висновку комплексної судово-медичної та судової інженерної-транспортної експертизи від 29 червня 2017 року №44/3.1-310/17, відповідно до якого травматичні зміни, наявні в ОСОБА_11 , виникли прижиттєво, незадовго до настання смерті, та цілком могли утворитися у зазначений в наданих матеріалах кримінального провадження час ДТП- 08 листопада 2016 року близько 22 год (а. с.192-198, Т.1).

- протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 разом із планом-схемою та ілюстративною таблицею, під час якого ОСОБА_7 ствердила, що побачила перешкоду за 36,4 м, а за 48,5 м уже неможливо було розрізнити межу проїзної частини дороги та узбіччя (а. с. 132 -135, Т. 1);

-висновку інженерно-транспортної експертизи від 27 листопада 2017 року №3.1- 916/17, згідно з яким в момент виникнення перешкоди для руху ОСОБА_7 мала технічну можливість запобігти ДТП шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування із зупинкою транспортного засобу до місця перебування ОСОБА_11 або шляхом своєчасного застосування безпечного маневру об`їзду потерпілого з лівої сторони. У дорожній обстановці, яка наведена в наданих на експертизу вихідних даних, дії водія автомобіля "Volkswagen Transporter" (д.н.з. НОМЕР_1 ) ОСОБА_7 не відповідають вимогам п.12.3 ПДР, та з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП (а. с. 203-209, Т. 1).

Судами попередніх інстанцій також було встановлено механізм вчинення ДТП: безпосередньо перед ДТП потерпілий ОСОБА_11 перебував на проїзній частині дороги в горизонтальному положенні на животі або в положенні, близькому до цього. Первинне контактування відбулося правими колесами (колесом) і нижньою частиною автомобіля з головою потерпілого (ймовірно по дотичній) з переїздом або неповним переїздом через цю ділянку по типу удару-стиснення і подальшим частковим переміщенням тіла по дорожньому покриттю, про що свідчать характерні пошкодження одягу, до місця його виявлення, згідно з протоколом огляду місця події (висновок комплексної судово-медичної та судової інженерної-транспортної експертизи від 29 червня 2017 року №44/3.1-310/17 на а. с. 192-198, Т. 1).

Також з оскаржуваних судових рішень вбачається, що допитані в суді першої інстанції експерти ОСОБА_17 та ОСОБА_18 підтвердили свій висновок комплексної судово-медичної та судової інженерної-транспортної експертизи від 29 червня 2017 року №44/3.1-310/17.

Зокрема, експерт ОСОБА_17 вказав, що травмування потерпілого відбулося в горизонтальному положенні, який лежав головою до напрямку руху, і смерть при таких ушкодженнях наступає миттєво. Ствердив, що зазвичай ДТП триває кілька секунд і при травмуванні кровотечі майже не відбувається. Враховуючи розмір рани (невелика за розміром), слідів крові на автомобілі може і не бути. Експерт також зазначив, що відсутні дані, які б свідчили про повторний наїзд.

Крім того, судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_14 , ОСОБА_23 .

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що причиною ДТП у цьому кримінальному провадженні є порушення ОСОБА_7 вимог підпункту б) пункту 2.3 та пункту 12.3 ПДР, а саме, що вона проявила неуважність до дорожньої обстановки, в момент виникнення перешкоди для руху не вжила заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди і допустила наїзд на ОСОБА_11 , який знаходився на проїзній частині, внаслідок чого останній загинув.

З огляду на викладене, у Суду немає підстав вважати, що вина ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК не доведена поза розумним сумнівом. Обставин, які б свідчили про наявність підстав для закриття кримінального провадження, як про це вказує захисник в касаційній скарзі, колегія суддів також не вбачає.

Посилання захисника на те, що під час огляду місця ДТП не було вилучено шапку чорного кольору, яка, на думку захисника, могла містити сліди вчинення злочину, Суд вважає невмотивованими, оскільки доказового значення для доведення винуватості засудженої за ч. 2 ст. 286 КК ця обставина немає.

Щодо доводів захисника про те, що не було здійснено допиту понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які брали участь під час огляду місця ДТП, Суд вважає їх необґрунтованими.

Сторона обвинувачення самостійно обирає засоби доказування (як якісно, так і кількісно), за допомогою яких будуть встановлені обставини, зазначені у ст. 91 КПК, та які не залежать від позиції сторони захисту та використання чи невикористання їх у подальшому під час судового розгляду.

При цьому з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що сторона захисту ініціювала проведення допиту понятих, які брали участь під час огляду місця ДТП, а представленої перед судом першої інстанції доказової бази було достатньо для визнання винуватості засудженої за ч. 2 ст. 286 КК.

Твердження захисника про порушення права ОСОБА_7 на захист колегія суддів касаційного суду також вважає безпідставними, оскільки 22 січня 2018 року за наслідками повідомлення про підозру їй було роз`яснено права і обов`язки та вручено пам`ятку про права та обов`язки підозрюваного, про що свідчить власноручний підпис останньої. В пам`ятці зазначено, зокрема, що підозрюваний на першу вимогу має право мати захисника (а. с. 249-254, Т. 1). Таким правом ОСОБА_7 не скористалася.

Відповідно до протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 22 січня 2018 року ОСОБА_7 ознайомилася в повному обсязі з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000248 в пронумерованому вигляді в 1 томі на 259 арк. (а. с. 260, Т. 1). Згідно з цим протоколом ознайомлення тривало з 11 год 55 хв до 13 год 30 хв. В протоколі міститься власноручний запис ОСОБА_7 , згідно з яким в часі ознайомлення вона не була обмежена, станом на момент підписання протоколу заяв чи клопотань немає.

Крім цього, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час здійснення досудового розслідування ОСОБА_7 не бажала користуватися послугами захисника (за винятком участі у слідчому експерименті), а відповідно до ч. 1 ст. 52 КПК участь захисника у цьому кримінальному провадженні не була обов`язковою.

З огляду на викладене Суд відхиляє аргументи захисника про порушення права на захист засудженої під час досудового розслідування.

Аргументи касаційної скарги потерпілого фактично зводяться до його незгоди із застосуванням до засудженої інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбаченого ч. 1 ст. 75 КК.

На думку колегії суддів, ці твердження є необґрунтованими.

Визначення розміру покарання у конкретному кримінальному провадженні є реалізацією принципу справедливості у частині індивідуалізації кримінальної відповідальності. Обираючи той чи інший вид та розмір покарання, суд виходить із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК.

З вироку суду першої інстанції вбачається, що під час призначення покарання ОСОБА_7 цей суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є необережним тяжким злочином, дані про особу винної, яка позитивно характеризується за місцем проживання, на диспансерному нагляді у психіатра та нарколога не перебуває, на обліку в центрі пробації не числиться, раніше до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягалася. Також суд врахував віктимну поведінку потерпілого, який в порушення п. п. 4.1, 4.4, 14,4 ПДР в нетверезому стані (кількість етилового спирту в його крові становила 4, 59 проміле) лежав на проїзній частині дороги.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд першої інстанції визнав вчинення злочину вперше та позитивну характеристику ОСОБА_7 за місцем проживання.

Обставин, які обтяжують покарання, суд не встановив.

На підставі наведених вище обставин та з урахуванням даних про ОСОБА_7 місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення засудженій покарання, яке наближене до мінімальної межі санкції статті, за якою їй пред`явлено обвинувачення, та призначив їй покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Суди попередніх інстанцій констатували, що в рамках цього кримінального провадження наявні підстави для застосування положень ст. 75 КК та звільнили ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки.

Свої висновки суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтували тим, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, скоїла ДТП у тверезому стані, після ДТП не покинула місце події і сама викликала поліцію та швидку допомогу, а в подальшому не ухилялася від участі в слідчих діях. Також місцевий суд послався на досудову доповідь щодо ОСОБА_7 , відповідно до якої орган пробації вказав, що вона не становить високої небезпеки для суспільства, а її виправлення можливе без позбавлення волі на певний строк.

Колегія суддів зазначає, що той факт, що небезпеку для руху, а саме - перебування пішохода в стані алкогольного сп`яніння на проїжджій частині дороги, створено внаслідок власної протиправної поведінки пішохода, не звільняє водія від виконання вимог ПДР, однак така обставина повинна бути врахована судами під час обрання заходів кримінально правового впливу у сукупності із іншими обставинами та даними про винну особу.

Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ДТП мала місце в темну пору доби на неосвітленій ділянці дороги, швидкість керованого засудженою автомобіля була меншою, ніж максимально дозволена у межах населеного пункту.

Призначене засудженій покарання, на думку колегії суддів, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. ст. 50, 65 КК, принципам індивідуалізації призначеного покарання, справедливості та співмірності.

Підстав вважати, що застосування судами до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК та звільнення її від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки призвело до призначення явно несправедливого покарання через м`якість колегія суддів касаційного суду не вбачає.

За результатами касаційного розгляду колегією суддів не встановлено істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої.

Відтак вирок місцевого суду відповідає положенням ст. ст. 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду - ст. ст. 370, 419 КПК.

Керуючись статтями 433, 436, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 11 липня 2022 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_8 - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3