ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 642/1281/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1052/24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.111 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові справу за апеляційними скаргами прокурора, захисника обвинуваченого ОСОБА_7 та самого обвинуваченого на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 02 2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм Харківської області, громадянина України, українця, з вищою освітою, неодруженого, непрацюючого, який має інвалідність ІІІ групи, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України з призначенням йому покарання у виді 15 років позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, з відбуттям покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу.

На підставі приписів ст. 54 КК України позбавлено ОСОБА_7 спеціального звання «старший лейтенант поліції».

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 04 10 2022 року.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до ст.ст. 100, 126 КПК України.

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_7 , який є громадянином України, будучи працівником правоохоронного органу України - поліцейським Національної поліції України та відповідно до наказу начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області від 09 02 2021 № 76 о/с, обіймаючи посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції Ізюмського районного управління поліції ГУНП в Харківський області у спеціальному званні «старший лейтенант поліції», перебуваючи на тимчасово окупованій збройними силами РФ частині території України, а саме у АДРЕСА_1 , вчинив державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, вчинене в умовах воєнного стану, при наступних обставинах.

Після незаконного вторгнення на територію України та окупації частини території України, зокрема м. Ізюм Ізюмського району Харківської області, представниками збройних сил та інших державних органів РФ взято під контроль будівлі і споруди, що забезпечують діяльність органів державної влади України з метою перешкоджання їх нормальній роботі, а також створено незаконні органи влади, окупаційні адміністрації та встановлено окупаційний режим, для підтримки якого, зокрема, представниками окупаційних органів влади на території м. Ізюм Ізюмського району Харківської області створено підрозділ незаконного правоохоронного органу, а саме так зване «Изюмское отделение полиции Управлення внутренних дел Временной гражданской администрации Харьковской области».

Так, згідно з наказом начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області від 09 02 2021 № 76 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_7 переміщено на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції Ізюмського районного управління поліції ГУНП в Харківській області, та якого, відповідно до наказу начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області від 14 06 2022 № 289 о/с, було звільнено зі служби в органах Національної поліції у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення.

Відповідно до приписів ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» до правоохоронних органів, зокрема, віднесені і органи Національної поліції.

Підсудний ОСОБА_7 вступаючи до лав Національної поліції України, присягнув вірно служити Українському народу, дотримуватися норм Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь Держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки.

У статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» зазначено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліцейському заборонено виконувати злочинні чи явно незаконні розпорядження та накази. Службова, політична, економічна або інша доцільність не можуть бути підставою для порушення поліцейським Конституції та законів України.

Приписи ч. 4 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію» передбачають, що під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

При цьому, відповідно до приписів ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського.

У частині 2 статті 42 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

Громадянин України ОСОБА_7 , обіймаючи посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції Ізюмського районного управління поліції ГУНП в Харківській області, перебуваючи у місті Ізюм Харківської області, з метою безпосереднього надання допомоги РФ у проведенні підривної діяльності проти України, діючи умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвий досвід для усвідомлення фактів військової агресії РФ проти України, з власної ініціативи добровільно здійснив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану та безпосередньо надав допомогу РФ у проведенні підривної діяльності проти України, тобто вчинив державну зраду за наступних обставин.

Так, після повномасштабного збройного вторгнення збройних сил РФ на територію України, з початку квітня 2022 року збройні сили країни агресора - РФ безпосередньо здійснили силове захоплення та взяття під контроль будівель і споруд на території міста Ізюм Харківської області, що забезпечують діяльність органів державної влади, в тому числі й Ізюмського районного управління поліції ГУНП в Харківській області, розташованого за адресою : Харківська область, м. Ізюм, вул. Соборна, 50, з метою перешкоджання їх нормальній діяльності та з метою створення окупаційної влади, зокрема незаконного правоохоронного органу, та вирішили залучити до співпраці діючих працівників зазначеного районного управління поліції, в тому числі й підсудного ОСОБА_7 .

На початку червня 2022 року, більш точної дати та місця в ході досудового розслідування та судового розгляду встановити не сталось можливим, підсудний ОСОБА_7 , будучи працівником правоохоронного органу України - поліцейським Національної поліції України, обіймаючи посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції Ізюмського районного управління поліції ГУНП в Харківській області, погодився на пропозицію невстановленого представника збройних сил РФ щодо співпраці з останніми та надання допомоги у підривній діяльності проти України, і надав свою добровільну згоду на виконання незаконних завдань, поставлених представниками силових структур РФ, з метою створення та становлення окупаційної влади, зокрема незаконного правоохоронного органу.

Так, у невстановлені в ході досудового розслідування та судового розгляду дату та час, проте не пізніше 08 червня 2022 року, громадянин України ОСОБА_7 , будучи працівником правоохоронного органу - поліцейським Національної поліції України, обіймаючи посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції Ізюмського районного управління поліції ГУНП в Харківській області, реалізуючи свій єдиний злочинний умисел на вчинення державної зради в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, всупереч нормам Конституції та законодавчих актів України, в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, діючи умисно та протиправно, добровільно, за власним бажанням, не маючи на те відповідних встановлених законодавством повноважень, усупереч вказівці керівництва районного управління поліції та ГУНП в Харківській області щодо необхідності здійснення виїзду поліцейських з тимчасово окупованої території та заборони здійснення функціональних обов`язків поліцейськими на тимчасово окупованій території, не здійснив виїзд з міста Ізюм Харківської області на підконтрольну Україні територію, натомість вступив у злочинну змову з невстановленими представниками РФ, які здійснили окупацію вказаного населеного пункту, з метою співпраці з останніми та надання допомоги у підривній діяльності проти України, і надав свою добровільну згоду на виконання незаконних завдань, поставлених представниками силових структур РФ, з метою створення та становлення окупаційної влади, зокрема незаконного правоохоронного органу, виконував їх незаконні протиправні вказівки, при цьому здійснював розгляд заяв та повідомлень про злочини, проводив опитування осіб та складав процесуальні документи відповідно до законодавства країни-агресора - РФ, агітував до співпраці з представниками окупаційної влади та переходу на бік ворога інших працівників Національної поліції України, а також добровільно, з власної ініціативи, особисто зайняв посаду у незаконному правоохоронному органі, створеному окупаційною владою РФ на тимчасово окупованій території Харківської області.

Зокрема, на початку червня 2022 року, однак не пізніше 07 червня 2022 року, точної дати та часу в ході досудового розслідування та судового розгляду не встановлено, у денний час, підсудний ОСОБА_7 , діючи умисно та протиправно, за власним бажанням, не маючи на те відповідних встановлених законодавством повноважень, реалізуючи свій злочинний умисел на вчинення державної зради в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, всупереч вказівці керівництва районного управління поліції та ГУНП в області щодо заборони здійснення функціональних обов`язків поліцейськими на тимчасово окупованій території, з метою надання допомоги РФ у проведенні підривної діяльності проти України, прибув за місцем проживання інспектора відділу реагування патрульної поліції Ізюмського РУП в Харківській області ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_3 , та під час особистої зустрічі закликав останнього виходити на роботу, приступити до виконання обов`язків у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території м. Ізюм Харківської області, за що отримувати заробітну платню від окупаційної влади, тим самим підсудний ОСОБА_7 агітував до співпраці з представниками окупаційної влади та переходу на бік ворога.

Однак, усвідомлюючи неправомірність таких дій, ОСОБА_9 відмовився від вказаної протиправної пропозиції підсудного ОСОБА_7 .

Окрім того, на початку червня 2022 року, однак не пізніше 08 червня 2022 року, точної дати та часу в ході досудового розслідування та судового розгляду не встановлено, у денний час, підсудний ОСОБА_7 , діючи умисно та протиправно, за власним бажанням, не маючи на те відповідних встановлених законодавством повноважень, реалізуючи свій злочинний умисел на вчинення державної зради в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, всупереч вказівці керівництва районного управління поліції та ГУНП в області щодо заборони здійснення функціональних обов`язків поліцейськими на тимчасово окупованій території, з метою надання допомоги РФ у проведенні підривної діяльності проти України, прибув за місцем проживання оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Ізюмського РУП в Харківській області ОСОБА_10 , за адресою: АДРЕСА_4 , та під час особистої зустрічі закликав останнього виходити на роботу, приступити до виконання обов`язків у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території м. Ізюм Харківської області, за що отримувати заробітну платню від окупаційної влади, тим самим підсудний ОСОБА_7 агітував до співпраці з представниками окупаційної влади та переходу на бік ворога.

Однак, усвідомлюючи неправомірність таких дій, ОСОБА_10 відмовився від вказаної протиправної пропозиції підсудного ОСОБА_7 .

Після цього, у невстановлені в ході досудового розслідування день та час, однак не пізніше початку вересня 2022, громадянин України ОСОБА_7 , реалізуючи свій єдиний злочинний умисел на вчинення державної зради в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, всупереч нормам Конституції та законодавчих актів України, в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, діючи умисно та протиправно, за власним бажанням, не маючи на те відповідних встановлених законодавством повноважень, за попередньою змовою з невстановленими представниками окупаційної влади РФ, з метою надання допомоги останнім, перебуваючи на тимчасово окупованій території міста Ізюм Харківської області, добровільно власноруч написав на ім`я « ОСОБА_11 » - голови незаконної окупаційної адміністрації країни-агресора РФ під назвою «Временная гражданская администрация Харьковской области» заяву про прийняття на посаду у незаконному правоохоронному органі, а також подав копії особистих документів, автобіографію, анкету, особисті фотокартки із заявою про надання згоди на обробку персональних даних та підписав «Трудовой договор Военно-гражданской Администрации Харьковской области с работником администрации».

Далі, реалізуючи свій єдиний злочинний умисел на вчинення державної зради в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, громадянин України ОСОБА_7 , усупереч нормам Конституції та законодавчих актів України, в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, діючи умисно та протиправно, за власним бажанням, не маючи на те відповідних встановлених законодавством повноважень, за попередньою змовою з невстановленими представниками окупаційної влади РФ, з метою надання допомоги останнім, добровільно зайняв посаду у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території Харківської області під назвою «Управлення внутренних дел Временной гражданской администрации Харьковской области», а саме: посаду «старший участковый уполномоченный полиции отделения участковых уполномоченных полиции по делам несовершеннолетних Отделения полиции № 2 (дислокация г. Изюм)», про що представниками незаконної окупаційної влади РФ винесено наказ без дати та номеру за підписом « ОСОБА_12 » - керівника зазначеного незаконного правоохоронного органу, та добровільно приступив до виконання повноважень на зайнятій ним посаді у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території Харківської області.

Таким чином, своїми умисними протиправними діями ОСОБА_7 , як громадянин України, протягом червня - вересня 2022 року, будучи до 14 червня 2022 року працівником правоохоронного органу - поліцейським Національної поліції України, обіймаючи посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції Ізюмського районного управління поліції ГУНП в Харківській області, порушуючи вимоги ст. ст. 17, 19, 65 Конституції України, якими передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, суверенітету, незалежності й територіальної цілісності України та зобов`язання діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, не дотримуючись присяги поліцейського, з особистих мотивів, у порушення вищевказаних вимог нормативно-правових актів, діючи умисно та протиправно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для усвідомлення фактів військової агресії РФ проти України, з власної ініціативи, добровільно перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, співпрацював з представниками збройних формувань РФ, які здійснили окупацію міста Ізюм Харківської області, виконуючи їх незаконні вказівки, та не пізніше 07 червня 2022 року приступив до виконання повноважень у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території Харківської області під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на посаді «участкового», а в подальшому, не пізніше початку вересня 2022 року, добровільно зайняв посаду «старшего участкового уполномоченного полиции отделения участковых уполномоченных полиции по делам несовершеннолетних Отделения полиции № 2 (дислокация г. Изюм)» у вказаному незаконному правоохоронному органі, чим створив умови для функціонування зазначеного незаконного правоохоронного органу, тим самим забезпечив становлення і зміцнення окупаційної влади РФ на тимчасово окупованій території міста Ізюм Харківської області шляхом надання безпосередньої допомоги на шкоду Україні.

Вказані дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч.2 ст. 111 КК України державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, вчинене в умовах воєнного стану.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України та призначити йому покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, з позбавленням ОСОБА_7 на підставі ст. 54 КК України спеціального звання.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, вказує, що судом першої інстанції при призначенні покарання, не в достатній мірі надано оцінку поведінці ОСОБА_7 , який на момент окупації був діючим працівником правоохоронного органу, прийняв присягу на вірність Українському народу, маючи статус УБД, нагороду від Президента України, розуміючи, що в разі окупації до нього та його членів родини може бути застосоване психологічне та фізичне насилля не вчинив дій зі своєчасної евакуації, переходу на нелегальне положення, а навпаки, залишився очікувати перебіг подій.

Крім того, вказує, що згідно показів свідків, ОСОБА_7 , будучи представником правоохоронного органу окупаційної влади під час відібрання пояснень застосовував фізичне насильство, заявлявши при цьому про наведення нових порядків при окупації м. Ізюм.

Беручи до уваги докази, які судом визнані належними та допустимими, покази свідків, всі факти та обставини вчинення злочину, а також наслідки злочинних дій обвинуваченого, апелянт вважає за необхідне призначити ОСОБА_13 покарання у виді довічного позбавлення волі, яке на переконання сторони обвинувачення було б законним, обґрунтованим, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого, не суперечило б нормам діючого законодавства України та слугувало б меті виправлення обвинуваченого та попередженню вчиненню нових злочинів, як самим обвинуваченим так і іншими особами.

Апеляційну скаргу було подано самим обвинуваченим ОСОБА_7 , який, з урахуванням доповнень, просить перекваліфікувати його дії з ч.2 ст. 111 КК України на ч.7 ст. 111-1 КК України та призначити йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог вказує, що його перебування у новоствореному відділі поліції не було добровільним, а було вимушеним, під впливом фізичних погроз та фізичного насильства, яке мало місце відносно нього та його матері з боку окупаційної влади.

Вказує, що зайняття ним посади у незаконному правоохоронному органі поліції у м. Ізюм відбулося лише з 27 07 2022 року коли він вже був цивільною особою, а не з початку червня 2022 року, як про це стверджує сторона обвинувачення.

Зазначив, що показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не відповідають тексту, який зазначено у вироку та в окремих моментах є неправдивими. Крім того, вказані свідки на переконання обвинуваченого ОСОБА_7 є зацікавленими особами, так як є працівниками поліції.

Апелянт переконаний у помилковості тверджень суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих дій через те, що останній не звертався до поліції із відповідною заявою щодо здійснення щодо нього примусових насильницьких дій окупаційною владою, оскільки з 09 09 2022 року обвинуваченим отримано мінно-вибухову травму та в подальшому ампутовано частину лівої ноги, у зв`язку з чим він тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні та був позбавлений можливості самостійно пересуватися.

Вказує, що під час його лікування його відвідували працівники поліції, яким він повідомляв про певні факт, на що останні не реагували.

Зазначив також, що станом на лютий-березень він був змушений залишатись у м. Ізюм, оскільки отримав відповідну вказівку від свого керівництва, а саме начальника Ізюмського РВП, відповідно до якої, у разі заходу військ рф особовий склад у бойові дії не вступає, а лише здійснює охорону громадян і порядку. Всьому особовому складу було наказано одягтись в цивільний одяг та розійтись по домівках. В подальшому м. Ізюм було окуповано та фізичної змоги виїхати він не мав.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 подав свої заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких наголошував на незаконності та необґрунтованості його вимог.

Вказаний вирок було оскаржено також захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_8 , який, в свою чергу, просить про перекваліфікацію дій ОСОБА_7 та про визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст. 111-1 КК України з призначенням покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Вказує, що обвинувачений ОСОБА_7 не заперечує факту зайняття посади в незаконних правоохоронних органах, такі дії були ним вчинені вже після звільнення з поліції в Україні, що не підпадає під склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України.

Крім того, звертає увагу, що у даному кримінальному провадженні очевидно недопустимими є докази, наявні в матеріалах справи, які отримані за результатами проведеного 14 09 2022 року у приміщенні органу окупаційної адміністрації зс рф «Изюмский отдел полиции» обшуку, тому вони не містять даних хто з працівників окупаційної влади їх сформував, хто та коли їх підписав.

Також вважає недопустимим доказом висновок судово-почеркознавчої експертизи №147-172 від 23 02 2023 року об`єктами дослідження якої були недопустимі докази вилучені у приміщенні органу окупаційної адміністрації «Ізюмський відділ поліції» та приміщенні Куп`янської окружної прокуратури.

Вказує, що за час проведення досудового слідства ОСОБА_7 вже багаторазово пожалкував про скоєне ним кримінальне правопорушення.

Крім того, вважає, що суд першої інстанції, при призначенні обвинуваченому покарання, не в достатній мірі врахував характеризуючі його особистість обставини, а саме те, що ОСОБА_7 є громадянином України, раніше не судимий, за час проходження служби у ГУНП в Харківській області характеризувався задовільно, з 14 01 2019 року має посвідчення учасника бойових дій та відзнаку Президента України «За участь в антитерористичній операції», має постійне місце мешкання, за яким має позитивні характеристики, має на утриманні малолітнього сина, з 24 05 2023 року має інвалідність ІІІ групи без строку переогляду.

Більш того, очевидним вважає наявність пом`якшуючої покарання обставини сприяння розслідуванню злочину, однак вказує, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги вказаний факт.

З урахуванням всіх вищевказаних обставин та характеристик, вважає, що суд першої інстанції мав можливість та законні підстави призначити ОСОБА_7 менш суворе покарання.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи своїх апеляційних скарг, просили про задоволення апеляційних вимог у повному обсязі. Крім того, вважали такою, що не підлягає задоволенню апеляційну скаргу прокурора.

Прокурор просив про задоволення його апеляційної скарги та не вбачав підстав для задоволення апеляційних скарг захисника обвинуваченого та самого обвинуваченого.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого, його захисника та прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого, його захисника та прокурора не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 62 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний для прийняття процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При постановленні обвинувального вироку, суд першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку. По справі здобуто докази, що були отримані у встановленому законом порядку, є належними та допустимими, у своїй сукупності доводять вину ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України, поза розумним сумнівом.

Так, перевіряючи доводи апеляційних скарг як обвинуваченого так і його захисника щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.7 ст. 111-1 КК України, колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки вони випливають з власного тлумачення обвинуваченим та захисником норм закону про кримінальну відповідальність та фактичних обставин справи. При цьому оцінка і тлумачення таких обставин здійснюються вибірково, спотворюючи їх зміст та відокремлено від інших обставин та доказів, ігноруючи всю їх сукупність та системність.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження в судовому засіданні під час ухвалення вироку обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України не визнав, при цьому пояснив суду, що при обставинах, зазначених в обвинувальному акті, станом на березень 2022 року, в період тимчасової окупації збройними силами РФ м. Ізюм Харківської області, був вимушений залишитися мешкати у м. Ізюм за сімейними обставинами, при цьому на той час він був діючим офіцером НП України, та займав відповідну посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції Ізюмського РУП ГУНП в Х/О. Перед окупацією будь-яких дій направлених на евакуацію особового складу поліції керівництвом не здійснювалось. Про те, що він звільнений з НП України йому стало відомо наприкінці червня 2022 року з телефонної розмови з колегою, однак наказу про звільнення він бачив. В період з 17 03 2022 20 03 2022 до його місця мешкання приїздили озброєні військовослужбовці РФ, якім достеменно було відомо, що він є співробітником поліції, які вимагали видати їм наявну у нього табельну зброю, проводили в будинку обшук, вилучали його особисті та службові документи тощо. Після чого забрали його до свого місця розташування, де застосовуючи психічний та фізичний вплив вимагали надати інформацію щодо українських військових та поліцейських, а потім згодом відпустили додому. Такі дії щодо нього вчинялися декілька разів до початку травня 2022 року. З вказаного періоду окупанти запропонували йому працевлаштування у незаконно створеному у м. Ізюм правоохоронному органі на посаді дільничого. Побоюючись насильства щодо себе та членів своєї родини, він був вимушений погодитися з вказаною пропозицією та працевлаштувався у незаконно створений правоохоронний орган, про що писав відповідну заяву та надавав необхідні документи, які потім були вилучені з його особової справи під час досудового розслідування. При цьому він розумів, що правоохоронний орган створений незаконно окупаційною владою після нападу рф на Державу Україна, а також, те що така пропонована йому діяльність є протиправною та кримінально карною. Однак перейти на нелегальне положення, змінити місце мешкання, сховатись не намагався. Після чого, він був працевлаштований до зазначеного незаконного правоохоронного органу, в якому в період з червня 2022 року по вересень 2022 року працював на посаді старшого дільничого. Формений одяг, табельну зброю не отримував. Оплата його праці здійснювалась шляхом надання продуктів харчування, в подальшому обіцяли платити грошима. У вказаний період він, за своїми посадовими обов`язками та вказівками керівництва, приймав заяви та повідомлення про вчинені побутові злочини від місцевих мешканців, а також опитував осіб, які звертались із відповідними заявами, документи складались на відповідних бланках, російською мовою за нормами законодавства РФ. Зібрані матеріали передавав своїм керівникам. Вказані обов`язки він виконував у відділі т.зв. поліції в робочий час з 09-00 години до 18-00 години. Він виконував обов`язки дільничого, які здійснював і до окупації, при цьому будь-якої шкоди інтересам України не завдавав, відповідну інформацію щодо своїх колег росіянам не передавав, а тому вважає, що внаслідок його протиправної діяльності, тяжких наслідків не настало. 09 09 2022 він, за вказівкою керівництва, прибув до місця своєї роботи, так як в цей день повинна була відбутися евакуація особового складу їх незаконного правоохоронного органу до рф, однак прибувши, він з`ясував, що росіяни вже евакуювались без них. В цей же день він отримав міно-вибухову травму внаслідок спрацювання ПФМ-1, у зв`язку з чим втратив частину нижньої кінцівки. Десь в період травня-червня 2022 року він спілкувався зі своїми колишніми колегами - поліцейськими ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , так як неодноразово приїздив за місцем мекання ОСОБА_9 , та зустрічав на вулиці ОСОБА_10 , однак будь-яких агітаційних дій та пропозицій працевлаштуватися до незаконного правоохоронного органу не висловлював. При цьому зазначив, що дійсно під час зустрічі з ОСОБА_10 , яка відбулась на початку червня 2022 року, повідомив останньому, що він працює в незаконному правоохоронному органі та на час зустрічі виконує свої обов`язки. Вважає, що вказані свідки його обмовили з власних міркувань, які йому достеменно невідомі. Окрім того, в серпні 2022 року він повідомив свідку ОСОБА_14 , що працює в окупаційній поліції. Щодо зброї, то наприкінці червня 2022 року та наприкінці липня 2022 року, військовими РФ у нього було вилучено, відповідно, службовий автомобіль та табельну зброю. Після деокупації м. Ізюм, до правоохоронних органів України з відповідною заявою щодо скоєння військовими РФ у відношенні нього злочинів, не звертався.

Проте, незважаючи на невизнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов правильних висновків про наявність у діях обвинуваченого складу вищевказаного кримінального правопорушення, що підтверджується зібраними та дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку.

Доводи ж апеляційних скарг як самого обвинуваченого так і його захисника щодо відсутності у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України через відсутність доказів винуватості останнього, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, зокрема:

- показаннями свідка ОСОБА_9 , який в судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що ОСОБА_7 йому відомий, як колега по сумісній службі в Ізюмському РУП ГУНП в Х/О, з яким він підтримував лише службові стосунки та який до вторгнення РФ його за місцем мешкання не відвідував. Під час окупації військовими рф м. Ізюм, у перших числах червня 2022 року, коли він переховувався у себе вдома, до нього за місцем мешкання приїздив ОСОБА_7 та повідомив що співпрацює з окупаційною владою, наполегливо агітував його щодо необхідності вийти на роботу та працювати у новостворений правоохоронний орган окупаційної влади, повідомив про переваги такої співпраці - отримання грошового утримання, звання тощо. При цьому цікавився наявністю у нього табельної зброї. Після чого ОСОБА_7 з цього приводу зустрічався з ним ще два рази. Він відмовився від даної пропозиції. Після візитів ОСОБА_7 в його будинку військовими рф був проведений обшук, наслідками якого згодом цікавився ОСОБА_7 . Вважає, що саме ОСОБА_7 ініціював проведення обшуку в його будинку. 06 09 2022 він перебував у приміщенні відділу поліції та бачив там ОСОБА_7 , який повідомив, що працює на окупантів за законами рф. При цьому під час відвідувань ОСОБА_7 не зазначав, що окупанти його примусили до співпраці;

- показами свідка ОСОБА_10 , який в судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що ОСОБА_7 йому відомий, як колега по сумісній службі в Ізюмському РУП ГУНП в Х/О, з яким він підтримував лише службові стосунки. Під час окупації військовими рф м. Ізюм, у перших числах червня 2022 року, у м. Ізюм на вулиці він зустрів ОСОБА_7 , який повідомив, що працює у новоствореному правоохоронному органі окупаційної влади на посаді дільничного. При цьому наголошував на тому, що він співпрацює з окупантами добровільно, без примусу, так як не має бажання втрачати свій попередній стаж служби. ОСОБА_7 також зазначив, що він зараз перебуває при виконанні своїх обов`язків та разом з колегою шукають якусь людину. Під час бесіди ОСОБА_7 агітував його щодо необхідності вийти на роботу та працювати у новостворений правоохоронний орган окупаційної влади. Після бесіди з ОСОБА_7 за його місцем мешкання військовими рф була вилучена його табельна зброя. При цьому під час зустрічі ОСОБА_7 не зазначав, що окупанти його примусили до співпраці;

- показами свідка ОСОБА_14 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції зазначила, що ОСОБА_7 її відомий, як колега по сумісній службі в Ізюмському РУП ГУНП в Х/О, з яким вона підтримував лише службові стосунки Під час окупації військовими рф м. Ізюм вона з родиною змінила місце мешкання та переховувалась за іншою адресою. Після окупації міста Ізюм, вона близько 10 разів зустрічалась з ОСОБА_7 , який під час однієї з зустрічав, яка відбулась в серпні 2022 року, повідомив, що він працює у новоствореному правоохоронному органі окупаційної влади. Після зустрічі з ОСОБА_7 в її будинку військовими рф був проведений обшук. Вважає, що саме ОСОБА_7 ініціював проведення обшуку в її будинку, так як її нова адреса іншим особам відома не була. При цьому під час зустрічей ОСОБА_7 не зазначав, що окупанти його примусили до співпраці;

- показами свідка ОСОБА_15 , який в судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що ОСОБА_7 йому відомий, як колега та підлеглий по сумісній службі в Ізюмському РУП ГУНП в Х/О, з яким він підтримував лише службові стосунки. Під час окупації військовими рф м. Ізюм, в березні, червні, серпні 2022 року, у м. Ізюм на вулиці він зустрічав ОСОБА_7 , при цьому в останні рази поряд з ним знаходилися якісь особи. Особисто ОСОБА_7 йому не повідомляв, що він працює на окупаційну поліцію, а також про те, що його примушують працювати на окупантів. Однак згодом, від сумісних колег, йому стало відомо, що ОСОБА_7 працює дільничним в окупаційній поліції;

- показами свідка ОСОБА_16 , який в судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що ОСОБА_7 йому раніше відомий не був, вперше він з ним зустрівся під час опитування його ОСОБА_7 , який представився співробітником окупаційної поліції. Під час окупації військовими рф м. Ізюм, у літку 2022 року до нього за місцем мешкання приїздив ОСОБА_7 з колегою та повідомив, що вони є співробітниками окупаційної поліції та їм необхідно опитати його з приводу побутової сварки сусідів, на що він надав письмову пояснення ОСОБА_7 ;

- показами свідка ОСОБА_17 , який в судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що ОСОБА_7 йому раніше відомий не був, вперше він з ним зустрівся під час опитування його ОСОБА_7 , який представився співробітником окупаційної поліції. Під час окупації військовими рф м. Ізюм, у літку 2022 року до нього за місцем мешкання приїздив ОСОБА_7 з колегою та повідомив, що вони є співробітниками окупаційної поліції та їм необхідно опитати його з приводу побутової сварки з сусідкою, на що він надав письмове пояснення ОСОБА_7 . При цьому ОСОБА_7 застосував щодо нього фізичне насильство, зазначаючи, що він є дільничним окупаційної поліції та буде наводити нові порядки.

- показами свідка ОСОБА_18 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції зазначила, що ОСОБА_7 є її сином, разом з яким вона мешкала під час окупації військовими рф м. Ізюм. Починаючи з березня 2022 року російські військові декілька разів приїздили за їх місцем мешкання, проводили обшук, забирали особисті документи сина, пропонували йому вийти на роботу в окупаційну поліцію, погрожували застосуванням насильства щодо нього та близьких, забирали до місця свого перебування. По поверненню син зазначав, що його били, вона бачила у нього на тілі синці. З початку серпня 2022 року ОСОБА_7 , на її думку вимушено, почав працювати в окупаційній поліції дільничним, опитував людей, відбирав від них пояснення та заяви. Оплата праці сина здійснювалась продуктами харчування. Режим роботи сина - з ранку до вечора. Після деокупації м. Ізюм, до правоохоронних органів України з відповідною заявою щодо скоєння військовими рф у відношенні неї та сина злочинів, не зверталась;

- показами свідка ОСОБА_19 , який в судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що ОСОБА_7 є його приятелем, вони мешкали під час окупації військовими рф у м. Ізюм, та спілкувались за його місцем мешкання кожного тижня. ОСОБА_7 повідомляв, що його примушують окупанти працювати в окупаційної поліції, застосовують фізичне та психічне насильство. З серпня 2022 року ОСОБА_7 почав працювати в окупаційній поліції, та як зазначав, оплата праці проводилась продуктами харчування;

- показами свідка ОСОБА_20 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції зазначила, що ОСОБА_7 є її сусідом, вони мешкали поряд під час окупації військовими рф у м. Ізюм, однак з ним вона не спілкувалась, так як підтримувала відносини з його матір`ю. Зі слів якої її стало відомо, що в будинку росіяни проводили обшук, застосовували насильство до її сина, вимагали щоб він працював в окупаційної поліції. Прийняв чи ні ОСОБА_7 зазначену пропозицію, її невідомо. В березні 2022 року вона бачила, як росіяни приїздили до оселі ОСОБА_7 та застосовували до нього фізичне насильство, однак потім будь-яких тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 вона не бачила, та з цього приводу з ним не спілкувалась;

- показами свідка ОСОБА_21 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції зазначила, що ОСОБА_7 є її сусідом, вони мешкали поряд під час окупації військовими рф у м. Ізюм. В липні 2022 року вона бачила на подвір`ї ОСОБА_7 російських військових, поряд з якими був і ОСОБА_7 на голові у якого був надітий капюшон. Зі слів матері ОСОБА_7 її стало відомо, що росіяни вимагали щоб син працював в окупаційної поліції. Прийняв чи ні ОСОБА_7 зазначену пропозицію, її невідомо.

Будь-які підстави вважати, що показання свідків є недостовірними відсутні, оскільки вони є логічними, послідовними та несуперечливими, а також додатково підтверджуються:

- копією службового посвідчення офіцера Національної поліції України, серії НОМЕР_1 , виданого начальником ГУНП в Харківській області 14 08 2021 року, відповідно до якої старший лейтенант поліції ОСОБА_7 перебуває на посаді дільничного офіцера ГУНП в Х/О. (т. 1, а.с. 180);

- копією витягу з наказу начальника ГУНП в Харківській області № 76 о/с від 09 02 2021 року, відповідно до якого старшого лейтенанта поліції ОСОБА_7 переміщено на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції патрульної поліції Ізюмського районного управління поліції ГУНП в Харківській області. (т. 1, а.с. 179; т. 2, а.с. 201);

- копією наказу начальника ГУНП в Харківській області № 296 від 03 06 2022 року, відповідно до п. 18 якого, за результатами службового розслідування, проведеного на підставі наказу начальника ГУНП в Х/О від 10 05 2022 року № 608, за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у відсутності на службі без поважних причин з 01 05 2022 по 03 06 2022, тим самим скоївши прогули, в порушення вимог відповідних приписів Закону України «Про національну поліцію», Конституції України, Дисциплінарного статуту Національної поліції України та відповідних наказів НП України та ГУНП України в Х/О, прийнято рішення застосувати до дільничного офіцера поліції сектору превенції Ізюмського районного управління поліції ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта ОСОБА_7 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції. (т. 5, а.с.а.с. 220-235);

- копією витягу з наказу начальника ГУНП в Харківській області № 289 о/с від 14 06 2022 року, відповідно до якого старшого лейтенанта поліції ОСОБА_7 , звільнено зі служби в Національній поліції України, з посади дільничного офіцера поліції сектору превенції Ізюмського районного управління поліції ГУНП в Харківській області, відповідно до дисциплінарного статуту Національної поліції України. (т. 1, а.с. 178; т. 2, а.с. 200; т. 5, а.с. 219);

- особовою справою підсудного ОСОБА_7 , відповідно до якої останній перебуває на службі в ОВС України з 23 03 2012, в Національної поліції України - з 07 11 2015, на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції Ізюмського районного управління поліції ГУНП в Харківській області - з 09 02 2021 по 14 06 2022, та на момент звільнення з Національної поліції мав спеціальне звання «старший лейтенант поліції». Окрім того, підсудний ОСОБА_7 вступаючи на службу до ОВС України, а згодом до Національної поліції України, відповідно, 08 09 2012 року та 07 11 2015 присягнув вірно служити Українському народу, дотримуватися норм Конституції та законів України. (т. 2, а.с. 199 т. 4, а.с.а.с. 161-270, 262, 263; т. 5, а.с.а.с. 1-110);

- протоколом тимчасового доступу до речей та документів від 04 01 2023 року, відповідно до якого, на підставі ухвали слідчого судді Ленінського райсуду м. Харкова від 12 12 2022 з місця збереження в ГУНП в Харківської області, була вилучена особова справа працівника Національної поліції України підсудного ОСОБА_7 (т. 5, а.с.а.с. 160-161, 162, 163-169);

- протоколом огляду речових доказів від 05 01 2023, відповідно до якого була оглянута вилучена протоколом тимчасового доступу до речей та документів від 04 01 2023 в ГУНП в Х/О особова справа працівника Національної поліції України підсудного ОСОБА_7 (т. 5, а.с.а.с. 172-178);

- постановою про визнання та долучення до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 05 01 2023, відповідно до якого, вилучена протоколом тимчасового доступу до речей та документів від 04 01 2023 в ГУНП в Х/О особова справа працівника Національної поліції України підсудного ОСОБА_7 , була визнана речовим доказом та долучена до матеріалів кримінального провадження. (т. 5, а.с.а.с. 170-171);

- протоколом пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками від 26 01 2023, відповідно до якого свідок ОСОБА_16 впізнав підсудного ОСОБА_7 , як особу яка під час окупації м. Ізюм влітку 2022 року повідомила, що він є працівником окупаційної поліції, після чого проводив його опитування. (т. 5, а.с.а.с. 112-114);

- протоколом пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками від 26 01 2023, відповідно до якого свідок ОСОБА_17 впізнав підсудного ОСОБА_7 , як особу яка під час окупації м. Ізюм влітку 2022 року повідомила, що він є працівником окупаційної поліції, після чого проводив його опитування. (т. 5, а.с.а.с. 115-117);

- протоколом пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками від 26 01 2023, відповідно до якого свідок ОСОБА_22 впізнала підсудного ОСОБА_7 , як особу яка під час окупації м. Ізюм влітку 2022 року повідомила, що він є працівником окупаційної поліції, після чого проводив її опитування. (т. 5, а.с.а.с. 118-120);

- протоколом пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками від 26 01 2023, відповідно до якого свідок ОСОБА_23 впізнала підсудного ОСОБА_7 , як особу яка під час окупації м. Ізюм влітку 2022 року повідомила, що він є працівником окупаційної поліції, після чого проводив її опитування. (т. 5, а.с.а.с. 121-124);

- протоколами слідчого експерименту від 26 01 2023 за участю свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , які фіксувалися на відповідні електронні носії - DVD-R диски та інформація з яких була відтворена та досліджена у судовому засіданні, в ході якого свідки ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , відтворили події, які відбувалися за їх місцем мешкання під час окупації м. Ізюм влітку 2022 року, та виклали обставини відвідування їх підсудним ОСОБА_7 , як представником окупаційної поліції, з приводу здійснення опитування та відібрання письмових пояснень щодо побутових конфліктів. (т. 5, а.с.а.с. 140-143, 144, 145-148, 149, 150-153, 154, 155-157, 158);

Отже, визнаючи доведеним вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, судом першої інстанції в основу обвинувального вироку, крім інших доказів, було покладено покази самого обвинуваченого, який в ході досудового розслідування та судового розгляду не заперечував факту працевлаштування у незаконно створений правоохоронний орган, підписавши відповідну заяву та виконуючи свої обов`язки на посаді старшого дільничого.

Так, за змістом ч. 1 ст. 111 КК України, державна зрада це діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, шпигунство, надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомого в проведенні підривної діяльності проти України.

Частиною ж 2 вказаної статті передбачена кримінальна відповідальність за ті самі діяння, вчинені в умовах воєнного стану.

В свою чергу, перехід на бік ворога означає, що громадянин України надає безпосередню допомогу державі, з якою Україна на той час перебуває у стані війни або збройного конфлікту.

Форми такого переходу можуть бути різними.

У конкретних випадках цей злочин може полягати у вступі на службу до певних військових формувань ворожої держави, поліції, каральних загонів, розвідки, наданні засобів для вчинення злочинів агентам спецслужб іноземних держав, усуненні перешкод для їх вчинення або наданні зазначеним агентам іншої допомоги.

Перехід на бік ворога може полягати як у переході на територію ворожої держави (так званий фізичний перехід), так і в наданні допомоги такій державі або її представникам на території України (так званий інтелектуальний перехід).

Перехід на бік ворога є закінченим з того моменту, коли громадянин України виконав в інтересах ворога певні дії на шкоду України.

Аналізуючи ж диспозицію ч.7 ст. 111-1 КК України, колегія суддів констатує, що вона передбачає добровільне зайняття громадянином України посади в незаконних судових або правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованих територіях, а також добровільну участь громадянина України в незаконних збройних чи воєнізованих формуваннях, створених на тимчасово окупованій території, та/або в збройних формуваннях держави-агресора чи надання таким формуванням допомоги у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовані для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Як вбачається з обвинувального акту дії ОСОБА_7 , які полягали у здійсненні функцій дільничого інспектора поліції в незаконно створеному окупаційному органі «Ізюмське районне управління поліції Харківської області» кваліфіковані органом досудового слідства як державна зрада, тобто діяння вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту у умовах воєнного стану, тобто за ч.2 ст. 111 КК України.

Тобто, колегія суддів констатує, що у даному випадку перехід на бік ворога з боку ОСОБА_7 полягає у тому, що останній, перебуваючи на посаді дільничого офіцера поліції сектору превенції Ізюмського районного управління поліції ГУНП в Харківській області, будучи службовою особою працівником правоохоронного органу, складеної ним присяги не дотримався та в умовах, коли Український народ героїчно протистоїть російському агресору, в порушення вимог ст.ст. 1,2,17 Конституції України, ст.ст. 2, 63 Закону України «Про Національну поліцію», зрадив українській державі та всьому Українському народові, надавши добровільну згоду на співпрацю з окупаційною владою рф, виконуючи вказівки і розпорядження окупаційної влади рф, надавав представникам окупаційної влади рф необхідну інформацію щодо особового складу Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області, зокрема про наявність у них вогнепальної зброї, внаслідок чого у співробітників поліції, було вилучено табельну зброю. Вказаному ж факту передувала розмова ОСОБА_7 зі співробітниками поліції, у якій ОСОБА_7 агітував останніх виходити на роботу у новоствореному органі поліції.

На переконання колегії суддів, враховуючи рівень освіти та стаж перебування на займаній посаді, ОСОБА_7 розумів, що в умовах воєнного стану, вчинення ним вказаних вище дій, шкодить суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_7 винуватим у інкримінованих діях, досить детально проаналізував та обґрунтовано послався як на доказ винуватості останнього на показання свідків: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , як вказували про неодноразові зустрічі із ОСОБА_7 на початку червня 2022 року, під час яких останній розповідав про свою співпрацю з окупаційною владою, при цьому агітуючи останніх вийти також та працювати у створеному окупаційною владою органі поліції. Під час розмови з вказаними свідками ОСОБА_7 цікавився наявністю у них табельної зброї. Після ж зустрічі з ОСОБА_7 за місцем мешкання вказаних свідків, про місце мешкання деяких з них було відомо лише ОСОБА_7 , були проведені обшуки військовими рф.

Крім того, вказані свідки наполягали, що під час їх зустрічі із ОСОБА_7 , які були неодноразовими, останній жодного разу не зазначив про те, що до співпраці його примусили окупанти.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що у березні, червні, серпні 2022 року неодноразово бачив у м. Ізюм ОСОБА_7 , який виконував обов`язки працівника поліції та поряд з яким завжди знаходились представники рф.

Згідно ж показань свідка ОСОБА_17 . ОСОБА_7 , здійснював його допит улітку 2022 року, при цьому застосовував до нього фізичне насильство, вказуючи при цьому, що він є дільничним окупаційної поліції та буде наводити нові порядки.

З викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що виходячи з показань вказаних свідків, ОСОБА_24 у червні серпні 2022 року добровільно співпрацював з окупантами, про що свідчить його переміщення у середмісті ОСОБА_25 з останніми та його допомога у відчуженні зброї у українських поліцейських.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений вказує, що під час вчинення інкримінованих йому дій, останнього було звільнено з правоохоронних органів, у зв`язку з чим він діяв як цивільна особа.

Проте, колегія суддів критично ставиться до вказаних доводів апеляційної скарги обвинуваченого з огляду на наступне.

Звільнення з роботи це триваючий у часі процес, який закінчується виданням трудової книжки з копією наказу та остаточним розрахунком.

На це звертає увагу ВС, а саме Друга судова палата КЦС в постанові від 12 09 2018 року у справі №205/6983/16ц.

Згідно ж пояснень самого обвинуваченого, про своє звільнення він дізнався з телефонного повідомлення колеги, у зв`язку з чим вважає, що відомості щодо його звільнення він мав достовірні.

Проте, колегія суддів вважає, що у даному випадку, навіть за наявності вказаного телефонного повідомлення щодо його звільнення, у ОСОБА_7 не було жодних підстав вважати своє звільнення достеменним.

Так, не переконавшись у дотриманні процедури звільнення, не отримавши копію трудової книжки та наказу про звільнення, ОСОБА_7 , як людина з вищою освітою не могла не розуміти, що факт його звільнення не настав.

Колегія суддів також критично оцінює пояснення обвинуваченого щодо надання ним згоди на заняття посади у незаконно створеному рф правоохоронному органі через застосування щодо нього фізичного насильства, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження, після деокупації м. Ізюм, жодних заяв щодо вчинення злочину щодо нього чи членів його родини від ОСОБА_26 не надходило.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що був позбавлений можливості звернутися до правоохоронних органів з заявою щодо фізичного насильства щодо нього з боку представників окупаційної влади через перебування з 09 09 2022 року на лікуванні.

В той же час, вказує, що під час перебування на лікуванні до нього неодноразово приходили представники правоохоронних органів та органів СБУ з метою допиту.

Обвинувачений вказує, що він зазначав представникам правоохоронних органів щодо здійснення насильницьких дій щодо нього, проте останні на це не відреагували належним чином.

В той же час, колегія суддів акцентує на тому, що існує певна процедура, передбачена чинним законодавством, повідомлення про вчинення незаконних дій щодо особи. Так, будь-які заяви, щодо вчинення певних фактів, які потребують реагування, подаються до правоохоронних органів у письмовому виді.

Колегія суддів, вже вкотре наголошує, що обвинувачений ОСОБА_7 , враховуючи його посаду, не міг не знати вимог до вказаної процедури.

Проте, будь-яких доказів подання заяви відповідним органам ОСОБА_7 щодо вчинення відносно нього злочинів з боку представників окупаційної влади, матеріали справи не містять.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, з метою усунення неповноти розгляду кримінального провадження, було заслухано пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 щодо розбіжностей у його реальних поясненнях, наданих в судовому засіданні під час ухвалення вироку та поясненнях, викладених у повному тексті вироку суду першої інстанції.

На обґрунтування своєї позиції обвинувачений вказав, що в оскаржуваному вироку було невірно вказано, що у м. Ізюм після вторгнення рф він залишився через сімейні обставини, оскільки він змушений був залишитися через вказівку свого керівництва.

Також зазначив, що у вироку суду невірно передано зміст його пояснень щодо добровільності зайняття посади у незаконно створеному рф правоохоронному органі, в той час, він надавав пояснення про те, що вказану посаду він зайняв під впливом погроз і не за власним бажанням.

Крім того, вказує, що фізичний вплив до нього застосовувався не декілька разів, як про те зазначено у вироку, а декілька разів на місяць.

Проаналізувавши вказані обвинуваченим розбіжності, колегія суддів вважає їх несуттєвими, такими, що не впливають на суть прийнятого рішення та такими, що жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України.

Решта доводів апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника є похідними від проаналізованих вище, а також є явно такими, що не дають підстав для висновку про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а також неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів, які досліджувалися судом першої інстанції та яким надана детальна оцінка, викладена у оскаржуваному рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_26 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, на думку колегії суддів, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року), а тому підстав для задоволення апеляційних вимог за обставин, викладених в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника, не вбачається.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення обвинуваченому покарання, та аналізуючи вимоги захисника щодо необхідності застосування при призначенні ОСОБА_7 покарання положень ст. 69 КК України, колегія суддів виходить з положень ст.65 КК України, відповідно до яких - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Приймаючи рішення про призначення ОСОБА_13 покарання, суд першої інстанції усіх вищезазначених вимог дотримався, врахувавши, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер та спосіб його вчинення, особу обвинуваченого, який на час вчинення інкримінованого злочину перебував на службі у Національній поліції України, обіймаючи посаду дільничого офіцера поліції сектору превенції Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області та мав спеціальне звання «старший лейтенант поліції», за час проходження служби в ГУНП має задовільні характеристики, має посвідчення учасника бойових дій та відзнаку Президента України, який раніше не судимий, має на утриманні малолітнього сина, має інвалідність, відсутність як обставин, що пом`якшують покарання так і обставин, які б його обтяжували.

Навівши зазначені обставини суд визначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованої йому статті.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання не є максимальним, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, колегія суддів не знаходить.

В своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить про пом`якшення покарання ОСОБА_7 , проте колегія суддів наголошує, що додаткових та неврахованих судом першої інстанції фактів, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та які б слугували безумовними підставами для пом`якшення обвинуваченому покарання не встановлено.

Надаючи оцінку твердженню захисника обвинуваченого щодо необхідності врахування такої пом`якшуючої обставини, як активне сприяння ОСОБА_7 розкриттю злочину, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, активне сприяння розкриттю злочину припускає надання особою органам досудового розслідування будь якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

З обвинувального акту вбачається, що орган досудового розслідування за кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.2 ст. 111 КК України, вчиненим ОСОБА_7 не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого - активне сприяння розкриттю злочину, що свідчить про те, що ОСОБА_7 не надавав органам досудового розслідування будь - якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи.

Водночас слід зазначити, що в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого не зазначено, які саме його дії слід розцінити як активне сприяння розкриттю злочину.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у діях ОСОБА_26 відсутні ознаки активного сприяння розкриттю злочину, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо необхідності визнання такої обставини, пом`якшуючою при призначенні обвинуваченому покарання є необґрунтованими та позбавленими правових підстав.

В своїх апеляційних скаргах обвинувачений та його захисник, як на підставу пом`якшення покарання посилаються також на наявність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, малолітньої дитини на утриманні, а також інвалідності ІІІ групи, проте, колегія суддів наголошує, що дані факти самі по собі, за відсутності інших суттєвих обставин, не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим умисного кримінального правопорушення та не можуть слугувати безумовними підставами для пом`якшення обвинуваченому покарання, враховуючи, що призначене покарання не є максимальним, що передбачене санкцією інкримінованої обвинуваченому статті.

Усі інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що саме такий вид покарання, як позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією майна, у даному випадку буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо недостатності та необґрунтованості призначення ОСОБА_7 покарання у виді 15 років позбавлення волі, та необхідності призначення покарання у виді довічного позбавлення волі, то колегія суддів вважає їх позбавленими правових підстав, при цьому виходить з наступного.

Згідно ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Тож, призначення довічного позбавлення волі можливе лише у разі коли призначення покарання у виді позбавлення волі не відповідає меті покарання виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Обвинувачений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі, що також підтверджено матеріалами кримінального провадження, вказує про наявність у нього інвалідності ІІІ групи. Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 є особою раніше не судимою, має міцні соціальні зв`язки, має на утриманні малолітню дитину, має посвідчення учасника бойових дій та відзнаку Президента України «За участь в антитерористичній операції», має постійне місце мешкання за яким характеризується позитивно.

Колегія суддів переконана, що з урахуванням вищевказаних відомостей, висновок суду першої інстанції щодо призначення ОСОБА_7 покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна є достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

На думку колегії суддів усі доводи сторони обвинувачення, викладені в апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та, відповідно, не спростовують його висновків і не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку та постановлення нового, як про це просить прокурор.

Таким чином, суд першої інстанції, на підставі усіх наявних у матеріалах кримінального провадження доказах та детальному вивченні особистості обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, призначив покарання, яке є необхідним та цілком достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційні скарги обвинуваченого, його захисника та прокурора, - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 02 2024 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.2 ст. 111 КК України, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ _____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4