ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1743/24 Справа № 183/2395/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000101, за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_8 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2024 року року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області, що проживає по АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді двох років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим покаранням, призначеним за вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2023 року (зміненим ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2023 року), остаточно призначене покарання у виді десяти років одного місяця позбавлення волі.

Строк відбування покарання вирішено обчислювати з моменту фактичного затримання ОСОБА_7 , а саме з 09 червня 2020 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк відбуття призначеного покарання строк її попереднього ув`язнення з 09 червня 2020 року по 29 лютого 2024 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішені питання про речові докази та про процесуальні витрати.

ОСОБА_7 було визнано винуватою та засуджено за те, що остання за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині вироку, які в апеляційному порядку не оспорюються, 16 квітня 2020 року перебувала за згодою власниці квартири ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 , і в цей час в ОСОБА_7 , виник прямий умисел на викрадення мобільного телефону марки «Nokia» модель «1280», який знаходився в кухні на столі за вказаною адресою.

Реалізуючи свій умисел, 16 квітня 2020 року приблизно о 15 год., ОСОБА_7 , керуючись раптово виниклим прямим умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, таємно, вчиняючи злочин повторно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно - небезпечних наслідків, з вищевказаної квартири здійснила крадіжку мобільного телефону марки «Nokia» модель «1280», який належить ОСОБА_8 , після чого з викраденим майном залишила місце скоєння злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд, спричинивши тим самим потерпілій матеріальну шкоду у розмірі 484 гривні 03 копійки.

Дії ОСОБА_7 у вищезазначеній частині були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 2 ст. 185 КК України за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно.

В апеляційній скарзі потерпіла просить оскаржуваний вирок скасувати в частині призначеного покарання через м`якість та призначити обвинуваченій більш суворе покарання.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог вказує на те, що судом першої інстанції не було враховано її думку щодо необхідності суворого покарання обвинуваченої, а також не було враховано, що потерпіла неодноразово судима, останній раз за вбивство, позбавлена батьківських прав щодо своєї дитини, зловживає алкогольними напоями, не працює і характеризується негативно, веде асоціальний спосіб життя і забезпечує свої існування за рахунок крадіжок чужого майна.

Крім того зазначає, що обвинувачена не відшкодовувала їй шкоду, оскільки викрадений телефон був повернутий їй співробітниками поліції.

Також вирок був оскаржений в апеляційному порядку прокурором, втім до початку апеляційного розгляду від цього апелянта надійшла заява про відмову від апеляційної скарги, яка були задоволена судом, у зв`язку із чим апеляційний розгляд здійснювався виключно за апеляційною скаргою потерпілої.

Потерпіла ОСОБА_8 до суду апеляційної інстанції не з`явилася, про день та час апеляційного розгляду повідомлялася, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про розгляд справи за її участю та/або відкладення апеляційного розгляду не подала. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги, що за правилами ч. 4 ст. 405 КПК України її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду, колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який апеляційну скаргу потерпілої не підтримав; обвинувачену, яка заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно із якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, висновки суду першої інстанції про фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, правильність кваліфікації дій обвинуваченої за ч. 2 ст. 185 КК України та доведеність її вини в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги, що стосуються м`якості призначеного обвинуваченій покарання, колегія суддів приходить до наступного.

Так, частиною 1 ст. 65 КК передбачено, що суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином; дані про особу обвинуваченої, яка раніше судима, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно; відсутність обставин, що обтяжують покарання, та наявність обставини, що його пом`якшує, якою було визнано відшкодування завданих злочином збитків.

Колегія суддів, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, вважає правильними висновки суду першої інстанції про необхідність та достатність призначеного обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Доводи апеляційної скарги потерпілої вказаних висновків суду не спростовують, оскільки вони не містять посилання на нові істотні обставини, що не були враховані судом першої інстанції, а доводи апелянта у цій частині зводяться до загальної незгоди із розміром покарання, визначеним судом першої інстанції у межах своїх дискреційних повноважень, та переоцінки обставин, що були відомі суду першої інстанції та, на думку колегії суддів, дістали належну оцінку.

На переконання колегії суддів, зазначені апелянтом відомості, що негативно характеризують обвинувачену ОСОБА_7 , були достатньою мірою враховані судом при призначенні покарання за вчинений злочин, яке є найбільш суворим за видом з числа передбачених санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, а за розміром істотно перевищує мінімальну його межу.

Призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення цього покарання більш суворим покаранням, призначеним ОСОБА_7 за попереднім вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2023 року (зміненим ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2023 року), у виді 10 років 1 місяця позбавлення волі, відповідає вимогам закону про кримінальну відповідальність і не є вочевидь несправедливим.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційні доводи потерпілої ОСОБА_8 не дають підстав для висновку про необхідність обтяження призначеного ОСОБА_7 покарання шляхом збільшення його розміру.

Колегія суддів також зважає на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа Скополла проти Італії від 17.09.2009 року).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає покарання, призначене обвинуваченій судом першої інстанції, таким, що відповідає принципам індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а також особі винної, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів, у зв`язку із чим у задоволенні апеляційної скарги потерпілої належить відмовити.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2024 року року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4