справа № 631/609/19
провадження № 1-кп/631/7/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2024 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілих ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань № 1 Нововодолазького районного суду Харківської області справу за кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 березня 2019 року під № 0000094 щодо обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища міського типу Нова Водолага, Нововодолазького району Харківської області, громадянина України, маючого середню-спеціальну освіту, працюючого на посаді водія швидкої невідкладної медичної допомоги Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф», одруженого, маючого на утриманні неповнолітнього сина - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 125, частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Нововодолазького районного суду Харківської області перебуває справа за кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 березня 2019 року під № 0000094 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 125, частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України.

Зі змісту обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_6 було висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, в тому, що 10 лютого 2019 року близько 17 години 40 хвилин, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, у ОСОБА_6 , який перебував на території подвір`я домоволодіння за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , виникла сварка із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в ході якої в результаті раптово виниклих неприязних стосунків до ОСОБА_5 , у ОСОБА_6 виник умисел, спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю останньому, шляхом нанесення ударів.

У вказаний час та у вказаному місці, реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, тримаючи у правій руці дерев`яну палицю довжиною близько 1 м. та діаметром близько 4 см., ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_5 та наніс йому один удар вказаною палицею в ліву частину обличчя, від якого ОСОБА_5 впав на землю, після чого ОСОБА_6 наніс останньому не менше п`яти ударів правою взутою ногою у область голови та обличчя зліва, спричинивши останньому тілесні ушкодження.

Згідно висновку експерта № 37-НВ/19 від 26 квітня 2019 року, за результатами проведення судово-медичної експертизи, у ОСОБА_5 мала місце тупа травма голови з травматичними набряками на обличчі, саднами та забійною раною на підборідді, травматичним переломом коронки другого зуба на верхній щелепі зліва, яка утворилася від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактною поверхнею. Механізм утворення ушкоджень-удар. По ступеню тяжкості забійна рана це легке тілесне ушкодження, яке спричинило короткочасний розлад здоров`я більше ніж 6 діб, але менше ніж 21 доба (пункт 2.3.3. «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6). Інші, вказані вище ушкодження, як окремо так і в сукупності, це легкі тілесні ушкодження (пункт 2.3.5. «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6).

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України, а саме умисне легке тілесне ушкодження, тобто умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Крім того, 10 лютого 2019 року близько 17 години 40 хвилин, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, у ОСОБА_6 , який перебував на території подвір`я домоволодіння за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , виникла сварка із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в ході якої в результаті раптово виниклих неприязних стосунків до ОСОБА_5 він став наносити йому тілесні ушкодження.

У відповідь на протиправну поведінку свого сина, ОСОБА_4 став робити зауваження ОСОБА_6 та у ОСОБА_6 виник умисел, спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю останньому, шляхом нанесення ударів.

У вказаний час та у вказаному місці, реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, тримаючи у правій руці дерев`яну палицю довжиною близько 1 м та діаметром близько 4 см, ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_4 та наніс йому один удар вказаною палицею в потиличну частину голови, після чого взутою правою ногою наніс один удар у ліву бічну поверхню тулуба, від якого ОСОБА_4 схилився до землі та став закриватися руками, а ОСОБА_6 наніс останньому не менше десяти ударів правою взутою ногою у область голови, спричинивши останньому тілесні ушкодження.

Згідно висновку експерта № 38-НВ/19 від 26 квітня 2019 року, за результатами проведення судово-медичної експертизи, у ОСОБА_4 мали місце забійні рани в лівій надбрівній та потиличній областях, закритий перелом 7-го лівого ребра, які утворилися від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактною поверхнею. Механізм утворення ушкоджень-удар. По ступеню тяжкості забійні рани це легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я більше ніж 6 діб, але менше ніж 21 доба (пункт 2.3.3. «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6). Перелом 7-го ребра це тілесне ушкодження середньої тяжкості за ознаками тривалого розладу здоров`я понад 3 тижні (більше ніж 21 день) (пункт 2.2.2. «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6).

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України, а саме умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 Кримінального кодексу України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Під час судового розгляду справи ОСОБА_6 свою вину у інкримінованих йому органом досудового розслідування кримінальних правопорушень не визнав.

22 квітня 2024 року через канцелярію суду в порядку, передбаченому частиною 2 статті 35 Кримінального процесуального кодексу України, надійшло клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , що було зареєстроване за вхідним № 2600/24-вх, відповідно до якого сторона захисту в порядку статтей 284 - 285 Кримінального процесуального кодексу України просила суд на підставі статті 49 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених частиною 2 статті 125, частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження щодо обвинуваченого закрити на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України.

У судовому зсіданні на обґрунтування клопотання захисник зазначив, що дії його підзахисного органом досудового розслідування кваліфіковані за частиною 2 статті 125 та частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України, які на даний час згідно приписів статті 12 Кримінального кодексу України відносяться до кримінального проступку та нетяжкого злочину. З часу, який минув від подій, описаних в обвинувальному акті, а саме це 10 лютого 2019 року, минуло понад п`ять років, а отже ОСОБА_6 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених пунктами 2 та 3 статті 49 Кримінального кодексу України. При вирішення питання про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, захисник просив взяти до уваги те, що обвинувачений надає свою згоду на таке звільнення, має позитивну характеристику з місця роботи, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, одружений, має на утриманні малолітнього сина, дружина обвинуваченого наразі вагітна другою дитиною.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні повністю підтримав клопотання про закриття кримінального провадження та позицію свого захисника як такого, що ґрунтується на положеннях Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України, просив його задовольнити та закрити кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 березня 2019 року під № 0000094, щодо його обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 125, частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України, звільнивши його від кримінальної відповідальності за інкриміновані йому правопорушення. Також ОСОБА_6 зазначив, що добре розуміє суть пред`явленого йому обвинувачення, йому цілком і повністю зрозуміли підстави звільнення від кримінальної відповідальності у порядку статті 49 Кримінального кодексу України, та він надає свою згоду на таке його звільнення у рамках указаного кримінального провадження, у зв`язку із закінченням строків за нереабілітуючих підстав.

Прокурор Нововодолазького відділу Харківської окружної прокуратури ОСОБА_3 , який діє на підставі постанови першого заступника керівника Первомайської місцевої прокуратури ОСОБА_9 про призначення групи прокурорів, які здійснюють повноваження у кримінальному провадженні від 05 березня 2019 року, щодо клопотання захисника обвинуваченого та самого обвинуваченого про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 Кримінального кодексу України не заперечував та вказав про наявність правових підстав для задоволення клопотання сторони захисту, оскільки матеріалами кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 125, частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України, однак строк давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності за скоєння вищезазначених кримінальних правопорушень, на момент розгляду кримінального провадження закінчився. Окрім цього наголосив, що обвинувачений ОСОБА_6 не ухилявся від слідства або суду, не вчиняв в цей період інших кримінальних правопорушень. На підставі викладеного, з урахуванням статей 283 - 288, 369 - 372 Кримінального процесуального кодексу України вважав, що подане захисником обвинуваченого клопотання про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 125, частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України, на підставі статті 49 Кримінального кодексу України, у зв`язку із закінченням строків давності, яке підтримане самим обвинуваченим, підлягає задоволенню, а кримінальне провадження закриттю на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України.

Потерпілі, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечували.

Представник потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_10 у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до присів статті 135 Кримінального процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомив, ніяких клопотань на адресу суду не направляв. Проте у судовому засідання потерпілі, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , вважали за можливе провести судове засідання по справі без участі свого представника, про що надали відповідні письмові заяви, на участі свого представника у судовому засіданні не наполягали.

У судовому засіданні на виконання вимог статті 285 Кримінального процесуального кодексу України, обвинуваченому ОСОБА_6 судом роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, яка є нереабілітуючою підставою, і право заперечувати про закриття кримінального провадження з цієї підстави.

Обвинувачений надав свою беззаперечну згоду на закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою, зазначивши, що це його добровільне рішення.

Розглянувши клопотання сторони захисту, заслухавши думку прокурора, потерпілих, а також пояснення обвинуваченого та його захисника, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час розгляду клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, перевіривши матеріали кримінального провадження, що були надані прокурором, суд приходить до висновку про можливість його задоволення, виходячи з наступного.

Порядок закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності передбачений параграфами 1 та 2 глави 24 й главою 27 Кримінального процесуального кодексу України.

Приписами частини 1 статті 283 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що особа має право на розгляд обвинувачення проти неї в суді в найкоротший строк або на його припинення шляхом закриття провадження.

Відповідно до положень пункту 1 частини 2 та частина 8 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, якщо обвинувачений проти цього не заперечує.

У частині 1 статті 285 Кримінального процесуального кодексу України зазначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, яким, відповідно до пункту 7 частини 1 статті 3 зазначеного Кодексу є законодавчі акти України, які встановлюють кримінальну відповідальність (Кримінальний кодексу України та Закон України про кримінальні проступки).

Звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом (частина 1 статті 286 Кримінального процесуального кодексу України).

Отже, відповідно до приписів, що міститься у пункті 1 частини 2 статті 284, частині 3 статті 285, частині 4 статті 286, частині 3 статті 288 Кримінального процесуального кодексу України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання та, у випадку встановлення передбачених у статті 49 Кримінального кодексу України підстав і відсутності заперечень з боку обвинуваченого, закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності.

Крім того, колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 192/3301/16-к вказала, що системне тлумачення норм кримінального та процесуального закону свідчить про те, що до особи можуть бути застосовані положення статті 49 Кримінального кодексу України у випадках, передбачених цією статтею та за наявності клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності. При цьому таке клопотання подається стороною кримінального провадження, а не виключно підозрюваним, обвинуваченим або засудженим. Разом з тим кримінальний процесуальний кодекс вказує на обов`язковість згоди обвинуваченого на звільнення його саме від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 Кримінального кодексу України.

В даній справі, орієнтири, окреслені Верховним Судом у вищенаведеній постанові, дотримано. Так, клопотання подане стороною кримінального провадження та обвинувачений надав беззаперечну згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності з підстав, визначених статтею 49 Кримінального кодексу України, про що не заперечував й прокурор.

З матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 березня 2019 року під № 0000094, вбачається, що 11 червня 2019 року прокурором Нововодолазького відділу Первомайської місцевої прокуратури молодшим радником юстиції ОСОБА_3 підписаний та затверджений обвинувальний акт, відповідно до якого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України - умисне легке тілесне ушкодження, тобто умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України - умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 Кримінального кодексу України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України (в редакції Закону України № 4025-VІ від 15 листопада 2011 року) кримінальне правопорушення за частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України станом на час його вчинення відносилось до злочину невеликої тяжкості, а за частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України - до злочину середньої тяжкості.

Разом із тим, Законом України від 22 листопада 2018 року № 2617-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», який набрав чинності 01 липня 2020 року внесені зміни до статті 12 та статті 49 Кримінального кодексу України.

Так, положення частин 1 - 4 статті 12 Кримінального кодексу України (в редакції Закону України від 22 листопада 2018 року № 2617-VІІІ) передбачають, що кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини. Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі. Нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Згідно із частиною 1 статті 5 Кримінального кодексу України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Отже, беручи до уваги наведені положення статті 5 Кримінального кодексу України щодо зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі та позицію Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 05 квітня 2021 року у справі № 328/1109/19, щодо співставлення положень статті 12 Кримінального кодексу України та статті 49 Кримінального кодексу України в редакціях Законів України № 4025-VI від 15 листопада 2011 року та № 1183-VII від 08 квітня 2014 року відповідно, з урахуванням того, що останнім Законом вводиться поняття кримінальних проступків, наявні передумови для його (Закону) врахування, як такого, що іншим чином поліпшує становище, враховує норми статті 49 Кримінального кодексу України в редакції Закону України № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року, в цій справі.

Санкція частини 2 статті 125 Кримінального кодексу України (в редакції, що була чинною на момент скоєння кримінального правопорушення) передбачала відповідальність за умисне легке тілесне ушкодження, тобто умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправних робіт на строк до одного року, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років.

Також санкція частини 1 статті 122 Кримінального кодексу України передбачає відповідальність за умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 Кримінального кодексу України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину, у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеження волі на строк до трьох років, або позбавлення волі на строк до трьох років.

Отже, на даний час кримінальні правопорушення, які ставляться у провину ОСОБА_6 згідно з нормами статті 12 Кримінального кодексу України (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) відноситься: за частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України - до кримінального проступку, за частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України - до нетяжкого злочину.

Відповідно до вимог статті 44 Кримінального кодексу України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

У загальноприйнятому розумінні давність притягнення до кримінальної відповідальності - це закінчення вказаних у кримінальному законі строків після вчинення кримінального правопорушення, внаслідок чого особа, що його вчинила, звільняється від кримінальної відповідальності.

Стаття 49 Кримінального кодексу України обмежує строками давності повноваження держави щодо кримінального переслідування осіб, які вчинили кримінальні правопорушення. Строк давності - це передбачений кримінальним законом певний проміжок часу після вчинення кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили, сплив якого є підставою звільнення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Так, Кримінальний кодексу України у наведеній вище нормі права встановлює матеріально-правові підстави та матеріально-правові умови звільнення винної особи від кримінальної відповідальності і закриття кримінальної справи у зв`язку із закінченням строків давності.

Матеріально-правовою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності і закриття кримінальної справи у зв`язку із закінченням строків давності притягнення (стаття 49 Кримінального кодексу України) є закінчення встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

З огляду на це, під матеріально-правовою передумовою звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності вважається відсутність обставин, які порушують їх перебіг, до яких закон відносить зупинення та переривання перебігу давності.

Висновок щодо застосування положень статті 49 Кримінального кодексу України викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 05 квітня 2021 року у справі № 328/1109/19 (провадження № 51 - 5464кмо20).

Так, з аналізу законодавства, що регулює питання закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, слідує, що строк давності - це передбачений статтею 49 Кримінального кодексу України певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення, що визначено в обвинувальному акті та встановлено судом, і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Вказаною нормою встановлено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення відповідно до класифікації, визначеної приписами статті 12 Кримінального кодексу України, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення; правила обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення і переривання.

Ці строки диференційовані залежно від категорії вчиненого кримінального правопорушення.

Так, відповідно до частини 1 статті 49 Кримінального кодексу України (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:

1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;

2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;

3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини;

4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину;

5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, до закінчення даного терміну ухилилась від досудового слідства або суду, а переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частині 1 та 2 статті 49 Кримінального кодексу України, особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років (частини 2 та 3 статті 49 Кримінального кодексу України).

В даному випадку судом встановлено, що кримінальні правопорушення, передбачені частиною 2 статті 125 та частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України, у яких обвинувачується ОСОБА_6 були вчинені 10 лютого 2019 року й після вказаного часу до моменту прийняття цього процесуального рішення судом до кримінальної відповідальності останній не притягувався, судимостей не має, в розшуку не перебував, що також вбачається з довідки № 78-20032019/63087, сформованої ОСК Головного управління Національної поліції в Харківській області та підтверджено прокурором у судовому засіданні.

Як вже було зазначене вище, кримінальне правопорушення за частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України відноситься до проступку, за вчинення якого обвинувачений може бути звільнений від кримінальної відповідальності, якщо з дня його вчинення і до дня набрання вироком законної сили відповідно з пунктом 2 частини 1 статті 49 Кримінального кодексу України минуло три роки; кримінальне правопорушення за частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України відносяться до нетяжкого злочину, за вчинення якого обвинувачений може бути звільнений від кримінальної відповідальності, якщо з дня його вчинення і до дня набрання вироком законної сили відповідно з пунктом 3 частини 1 статті 49 Кримінального кодексу України минуло п`ять роки.

Оскільки інкриміновані ОСОБА_6 кримінальні правопорушення були вчинені 10 лютого 2019 року, й судом не отримано об`єктивних доказів на підтвердження обставин, які б переривали чи зупиняли перебіг строків давності, вони починають спливати саме з цієї дати (10 лютого 2019 року).

Тому на момент прийняття цього судового рішення строки притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 125, частини 1 статті 122 Кримінального кодексу України, сплинули, й він підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за їх вчинення.

Одночасно, із цим діюче законодавство України задля звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності передбачає ще й процесуально-правові підстави, якими є: притягнення особи як обвинуваченого та його згода на таке звільнення.

В силу приписів частин 2 та 3 статті 285 Кримінального процесуального кодексу України особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, роз`яснюється право на таке звільнення, суть обвинувачення, підстава звільнення від кримінальної відповідальності та право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави.

Згідно із частиною 4 статті 286 зазначеного кодифікованого кримінального процесуального закону України, якщо під час здійснення судового провадження яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Правилами частини 3 статті 288 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Отже, за змістом статтей 284 - 288 Кримінального процесуального кодексу України умовами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність визначених законом підстав для звільнення від кримінальної відповідальності, клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення та згода обвинуваченого. При цьому, за наявності всіх визначених законом вимог, звільнення від кримінальної відповідальності є обов`язком суду.

Усі ці підстави в даній справі є дійсними. Так, ОСОБА_6 надав свою згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 Кримінального кодексу України у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, яка є нереабілітуючою підставою.

Також судом ураховується те, що Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у постанові від 26 березня 2020 року у справі № 730/67/16-к указав, що передбачений законом (стаття 49 Кримінального кодексу України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину. Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Суд ураховує, що колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 522/2652/15-к у тому числі зауважено, що суддя районного суду при постановленні ухвали, відповідно до статті 372 Кримінального процесуального кодексу України, не повинен був вирішувати питання про встановлення вини обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення.

Крім того, визнання винуватості не є умовою для звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 Кримінального кодексу України. Натомість, такою умовою є згода обвинуваченого.

Такі висновки узгоджуються з позицією Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 12 листопада 2019 року у справі 566/554/16-к та від 26 березня 2020 року у справі № 288/685/17.

Окрім іншого Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі №598/1781/17 зробила правовий висновок, що звільнення від кримінальної відповідальності за статтею 49 Кримінального кодексу України (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.

Також у постанові від 12 вересня 2022 року у справі № 203/241/17 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду зауважила, що особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття тощо, тобто, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій.

Наведені вище Верховним Судом умови судом також було дотримано, а тому суд не пов`язує в цій справі таке звільнення із фактом визнанням обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, або ж з фактом його відсутності.

Також суд зазначає, що дотримання умов, передбачених частинами 1 - 3 статті 49 Кримінального кодексу України є безумовною і звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим.

Тобто суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження (справа) досудове розслідування, підготовче судове засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції, на стадії провадження в суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили. Відмова суду у звільненні обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності буде порушенням прав обвинуваченого, що є недопустимим. Крім цього, така відмова може призвести до порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо розгляду справи упродовж розумного строку, що є також неприйнятним.

Що стосується думки потерпілих, які заперечували проти клопотання сторони захисту про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд вважає з необхідне зазначити, що положення статті 49 Кримінального кодексу України, частин 2 та 8 статті 284, частини 3 статті 288 Кримінального процесуального кодексу України за своєю суттю є імперативними та не залежать від думок учасників судового провадження та від розсуду суду. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 29 липня 2021 року у справа № 552/5595/18.

З огляду на наведене, перевіривши клопотання сторони захисту про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 березня 2019 року під № 0000094 та закриття кримінального провадження, на його відповідність вимогам Кримінального та Кримінального процесуального законодавства України, встановивши наявність підстав, передбачених пунктами 2 та 3 частини 1 статті 49 зазначеного матеріального закону, з`ясувавши позицію обвинуваченого ОСОБА_6 , впевнившись у її добровільності та усвідомленні наслідків закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав й беззастережне бажання обвинуваченого на таке його звільнення, суд визнає можливим та необхідним його задовольнити, звільнивши обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 125, частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України, а кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 березня 2019 року під № 0000094, закрити.

Закриваючи кримінальне провадження, суд або суддя має вирішити відповідно до вимог чинного кримінально - процесуального законодавства питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, відшкодування судових витрат тощо (пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Судом встановлено, що під час досудового розслідування ОСОБА_6 запобіжний захід не обирався.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались, окрім постановлення ухвал про призначення експертизи та надання тимчасового доступу до речей та документів, які містять охоронювану законом таємницю.

Долю речових доказів по справі слід вирішити в порядку, визначеному пунктом 7 частини 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України.

Цивільні позови в рамках даного кримінального провадження не заявлялися.

Під час проведення досудового розслідування витрати на залучення експерта не понесені.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 12, 44, 49, частиною 1 статті 122, частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України, статтями 31, 35, 37, 100, 118, 122, 124, 126, 284 - 286, 288, 371, 372, 375, 376, 392, 393, пункт 2 частини 2 статті 395, статтями 532, 533, 535 Кримінального процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Клопотання сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - ОСОБА_7 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження - задовольнити.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 05 березня 2019 року під № 0000094, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 125, частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України, на підставі статті 49 Кримінального кодексу України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 березня 2019 року під № 0000094 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 125, частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України - закрити, на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України.

Речові докази у справі: диск DVD-R 4,7 GB, 16-Х на якому знаходиться відео файл, знятий 10 лютого 2019 року з камери мобільного телефону, яким користується ОСОБА_6 , на якому зафіксовано його розмову із ОСОБА_5 після спричинених тілесних ушкоджень, та диск DVD-R 4,7 GB, 16-Х, на якому знаходиться відео файл, знятий 10 лютого 2019 року з камери мобільного телефону, яким користується ОСОБА_6 , на якому зафіксовано його розмову із ОСОБА_4 після спричинених тілесних ушкоджень, залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього строку їх зберігання.

Копію ухвали негайно після її проголошення вручити обвинуваченому, його захиснику, прокурору, потерпілим та їх представнику.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати копію ухвали в суді.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом семі днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1