В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" квітня 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва (далі - Суд)

у складі головуючого судді ОСОБА_1 одноособово,

за участю

секретарів судових засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 квітня 2023 року за № 0000569 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Гайворон Кіровоградської області, громадянин України, з неповною вищою освітою, одружений, має на утриманні сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий: 18 жовтня 2022 року Подільським районним судом міста Києва за ч. 3 ст. 309 Кримінального кодексу (далі КК) України до позбавлення волі на строк 5 років і на підставі ст.75 КК звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком 3 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України,

у с т а н о в и в :

І. Суть питань, що вирішуються судом

З обвинувального акта від 23 серпня 2023 року, який складено старшим слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві ОСОБА_8 та затверджено прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_4 , слідує, що ОСОБА_6 обвинувачується у незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини без мети збуту, вчиненому протягом року після засудження за ст. 309 КК України.

Відповідно до ст. 91 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню в т.ч. 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення .

З урахуванням того, що виниклі обставини у провадженні свідчать, що

1. необхідно надати відповідь на такі ключові питання:

а. у сфері права:

(1) з якого дня розпочинається період, який охоплюється поняттям «рік після засудження» згідно ч. 2 ст. 309 КК України (з дня ухвалення попереднього вироку, чи набрання ним законної сили) ?;

б. щодо обвинуваченого:

(1) чи вчиняв він діяння, які охоплюються ознаками кримінальних правопорушень, передбачених КК ?; (2) чи доведено винуватість у їх вчиненні ?; (3) як слід кваліфікувати дії у випадку доведення винуватості ?

2. наявні підстави, щоб відповісти на питання, що період, який охоплюється поняттям «рік після засудження», починається з дня ухвалення попереднього вироку за ст. 309 КК, та у зв`язку з чим кваліфікувати дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 309 КК, з огляду на наступне.

ІІ. Формулювання обвинувачення із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_6 20 квітня 2023 року перебуваючи за місцем свого проживання, через мережу «Інтернет» замовив особливо небезпечну психотропну речовину, а саме «МДМА», у невстановленої досудовим розслідуванням особи (матеріали відносно якої виділені в окреме провадження).

Реалізуючи свої злочинні наміри, спрямовані на незаконне придбання особливо небезпечної психотропної речовини «МДМА», ОСОБА_6 цього ж дня, з власної банківської картки перерахував грошові кошти невстановленій досудовим розслідуванням особі у невстановленій досудовим розслідуванням сумі, після чого, невстановлена досудовим розслідуванням особа, надіслала на його мобільний телефон смс-повідомлення в тексті якого вказала місце знаходження придбаної ним особливо небезпечної психотропної речовини - «МДМА», а саме адресу: АДРЕСА_3 .

Наступного дня, а саме 21 квітня 2023 року, прибувши за вказаною адресою, у невстановлений досудовим розслідуванням час, ОСОБА_6 забрав згорток перемотаний чорною ізоляційною стрічною всередині якого перебував прозорий поліетиленовий зіп-пакет всередині якої перебувало 5 пігулок різного кольору (1-жовтого, 1-зеленого, 1- рожевого та 2 фіолетового кольору) з особливо небезпечною психотропною речовиною «МДМА», тим самим незаконно придбавши вищевказану особливо небезпечну психотропну речовину, яку одразу поклав до лівої кишеню куртку, в яку був одягнений, чим почав її незаконно зберігати при собі, будучи особою, яка протягом року була засуджена за ст. 309 КК України, згідно вироку від 18 жовтня 2022 року Подільського районного суду міста Києва.

Надалі, 21 квітня 2023 року приблизно о 20:30 год. за адресою: м. Київ, вул. Генерала Жмаченка, буд. 24, співробітниками поліції було виявлено ОСОБА_6 , який повідомив, що зберігає при собі без мети збуту особливо небезпечну психотропну речовину - «МДМА».

В подальшому 21 квітня 2023 року в період часу з 22:25 год. до 22:33 год., за адресою м. Київ, вул. Генерала Жмаченка, буд. 24, слідчо - оперативною групою Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, в присутності двох понятих, було проведено огляд місця події, під час проведення якого ОСОБА_6 добровільно надав для вилучення з лівої кишені куртки згорток перемотаний чорною ізоляційною стрічною всередині якого перебував поліетиленовий зіп-пакет з 5 пігулками різного кольору (1-жовтого, 1-зеленого, 1-рожевого та 2 фіолетового кольору) з особливо небезпечною психотропною речовиною «МДМА», загальною масою 1,17 г, яку ОСОБА_6 незаконно придбав та зберігав для власного вживання без мети збуту.

IІІ. Стаття (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений

Згідно ст. 309 КК йдеться про:

[… 1. Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту […]

2. Ті самі дії, вчинені […] протягом року після засудження за цією статтею […] …].

Предметом цього кримінального правопорушення є в т.ч. психотропні речовини.

Поняття та ознаки названих предметів наводяться в Законі України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори». При цьому всі ці предмети (крім аналогів) передбачені Переліком наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року № 770 (далі - Перелік). Перелік складається з чотирьох таблиць (Таблиці І, II, ІІІ і IV), кожна з яких включає Список АДРЕСА_4 . Ці списки містять перелік наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, обіг яких в Україні або взагалі заборонений (наприклад, Списки № 1 і 2 Таблиці І), або обмежений, але щодо якого встановлюються заходи контролю різного ступеня суворості.

Зокрема, психотропні речовини - це включені до Переліку речовини природного чи синтетичного походження, препарати, природні матеріали.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення виявляється, зокрема, у придбанні та зберіганні.

Незаконним придбанням аналогів слід у т.ч. привласнення знайденого.

Під незаконним зберіганням потрібно розуміти будь-які умисні дії, пов`язані з фактичним незаконним перебуванням психотропних речовин у володінні винного (він може тримати їх при собі, у будь-якому приміщенні, сховищі чи в іншому місці). Відповідальність за незаконне зберігання настає незалежно від його тривалості. Зберігання вважається закінченим злочином з моменту, коли такі засоби фактично почали перебувати у володінні винного.

Суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом та обов`язково відсутністю мети збуту наркотичних засобів чи речовин. Іншими словами, мета зазначених вище дій може бути будь-якою, за виключенням збуту (наприклад, особисте споживання наркотичних засобів чи речовин).

Суб`єкт - загальний; особа, що досягла 16-річного віку, а за частиною третьою, до вчинення незаконних дій має бути залучено неповнолітню особу (особу, яка не досягла 18 років).

ІV. Доводи учасників кримінального провадження

(і) аргументи сторони обвинувачення

Загальна правова позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті.

Додатково прокурор зауважив, що у провадженні є дійсними обставини вказані у п. IІ вироку, а тому вважає слушним за цих умов визнати обвинуваченого, на підставі наданих ним доказів, з числа передбачених ст. 84 КПК, винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 309 КК.

Щодо періоду «після засудження», то визначає його від часу проголошення попереднього вироку.

(іі) аргументи сторони захисту

Сторона захисту зауважила, що дії ОСОБА_6 сторона обвинувачення кваліфікує як ч. 2 ст. 309 КК України, однак з урахуванням відсутності судимості станом на час вчинення кримінального правопорушення, позаяк в цей період вирок від 18 жовтня 2022 року не набрав законної сили, ці дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 309 КК України.

Ці доводи захист мотивує покликанням у т.ч. на положення ст. 88 КК щодо того, яка особа вважається судимою, ст. 532 КПК в частині того, коли вирок набирає законної сили.

Щодо покарання, то захист убачав можливим визначити його у виді штрафу й остаточного визначити у порядку ст. 70 КК, враховуючи дату набрання вироком від 18 жовтня 2022 року законної сили (27 липня 2023 року), вказавши на самостійне виконання вироків, згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судом кримінального покарання».

V. Показання обвинуваченого

Відповідно до ч. 1 ст. 351 КПК України допит обвинуваченого починається з пропозиції головуючого надати показання щодо кримінального провадження, після чого обвинуваченого першим допитує прокурор, а потім захисник. Після цього обвинуваченому можуть бути поставлені запитання.

Згідно зі ст. 353 КПК України допит потерпілого проводиться з дотриманням правил, передбачених ч. 2, 3, 5, 14 ст. 352 цього Кодексу.

Будучи допитаним, у порядку ст. 351 КПК, обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення визнав повністю, дав покази, підтвердив обставини вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому.

Вказав, що дійсно за наведеного у вироку алгоритму дій вчинив незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту.

Водночас в частині кваліфікації дій вказав, що на час подій в цій справі попередній вирок не набрав законної сили, а тому відсутня кваліфікуюча ознака «протягом року після засудження».

VІ. Мовити суду

Суд провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, встановив таке.

VІ.І. Докази на підтвердження встановлених судом обставин

Відповідно до положень ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел.

Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року, у справі №154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК України).

В цій справі з`ясовано, наступні фактичні дані.

Згідно рапорту поліцейського ОСОБА_9 від 21 квітня 2024 року під час патрулювання близько 20:30 год. за адресою: АДРЕСА_3 було зупинено обвинуваченого, котрий почав помітно нервувати. Надалі, у порядку ст. 32 Закону Українпи «Про національну полію» було здійснено перевірку документів та вставлено дані ПІБ обвинуваченого.

Під час розмови обвинувачений повідомив, що зберігає при соді наркотичні речовими та вказав на їх місце, у зв`язку з чим на місце події було викликано СОГ.

Будучи допитаним в суд свідок ОСОБА_10 надав показання тотожні даним вказаного рапорту.

Відповідно до протоколу огляду від 21 квітня 2023 року з ілюстрованою таблицею та записом слідує, що у вказану дату в період часу з 22:25 год. до 22:33 год., за адресою м. Київ, вул. Генерала Жмаченка, буд. 24, слідчо - оперативною групою Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, в присутності двох понятих, було проведено огляд місця події, під час проведення якого ОСОБА_6 добровільно надав для вилучення з лівої кишені куртки згорток перемотаний чорною ізоляційною стрічною всередині якого перебував поліетиленовий зіп-пакет з 5 пігулками різного кольору (1-жовтого, 1-зеленого, 1-рожевого та 2 фіолетового кольору).

Згідно протоколу огляду від 21 квітня 2023 року обвинувачений надав добровільно для огляду наявний у нього мобільний телефон, котрий був йому ж повернутий 03 травня 2023 року, згідно його розписки від вказаної дати.

Будучи допитаним в суд свідок ОСОБА_11 вказав, що був понятим під час оглядів 21 квітня 2023 року у ході котрих обвинувачений добровільно надав для огляду мобільний телефон та певну речовину в пакетиках.

Відповідно до висновку експерта від 11 травня 2023 року №СЕ-19/111-23/21110-НЗПРАП у наданій на дослідження таблетці фіолетового кольору з написом «LACASA DEPAPEL», таблетці рожевого кольору з написом «Red Bull», таблетці жовтого кольору, суміші фрагментів таблеток та порошкоподібної речовини фіолетового та темно-зеленого кольорів, виявлено особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено.

У наданій на дослідження таблетці фіолетового кольору з написом «LACASA DEPAPEL», таблетці рожевого кольору з написом «Red Bull», таблетці жовтого кольору, суміші фрагментів таблеток та порошкоподібної речовини фіолетового та темно-зеленого кольорів, виявлено особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - МДМА.

Маса МДМА: (1) у таблетці фіолетового кольору становить 0,210 г.; (2) таблетці рожевого кольору - 0,216 г.; (3) у таблетці жовтого кольору - 0,219 г.; (4) в суміші фрагментів таблеток та порошкоподібної речовини фіолетового та темно-зеленого кольорів - 0,525 г.

VІ.ІІ. Оцінка доказів

Поняття доказів та доказування у кримінальному провадженні регламентовано Главою 4 КПК України.

Складовою процесу доказування у кримінальному провадженні є «предмет доказування», який визначається як коло закріплених у законі обставин, що повинні бути встановлені чи спростовані під час доказування у кожному кримінальному провадженні.

У кримінальному провадженні підлягають доказуванню: (1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); (2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; (3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат (ст. 91 КПК України).

Законодавець в ст. 94 КПК України вказує, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке є основою для прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні (постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17).

Водночас, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно (ч. 1 ст. 23 КПК України).

Саме кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, позаяк сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, що встановлено ст. 22 КПК України, адже вони, в силу ст. 26 КПК України, є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Отже, у підсумку слід зауважити про таке, що доказів вказаних у п. VІ.І вироку.

(а) за критерієм належності та допустимості

Згідно зі ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Частина 1 статті 87 КПК України передбачає, що для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що при його отриманні істотно порушені права і свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тоді як частина 2 цієї ж статті визначає, яке саме порушення суд має визнати істотним, істотність порушення прав і свобод у інших випадках має вирішуватися судом, виходячи з обставин порушення та їх впливу на отримання доказів.

Вищеназвані норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18).

Вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК України до наданих сторонами доказів, суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті (правова позиція, викладена у постановах ВС від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17 та від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к).

Визнаючи доказ недопустимим відповідно до ч. 2 або ч. 3 ст. 87 КПК України, суд має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК України, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції України та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору ч. 1 ст. 87 КПК України, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим (правова позиція, викладена у постанові ВС від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к).

Тобто, будь-яке процесуальне порушення, допущене в ході збирання доказів, саме по собі не може бути підставою для визнання їх недопустимими. У зв`язку із цим, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду (правова позиція, викладена у постанові ВС від 06 липня 2021 року у справі № 720/49/19).

Повертаючись до обставин даної справи, Суд зауважує, що вважає такий підхід правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.

Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи - отримання доказів внаслідок поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та на правову допомогу захисника тощо - не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику.

Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

Як наслідок слід зазначити, що, вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК України до доказів зазначених у розділі п. VІ.І вироку, Суд не встановив обставин для визнання певних доказів неналежними.

Зокрема, огляд було проведено з дотриманням положень КПК України. Підставою для проведення огляду місця події слугувала інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі, - повідомлення поліцейським самим обвинуваченим інформації про наявність у нього речовини.

У ході слідчої дії обвинувачений у присутності понятих добровільно сам видав відповідну речовину, тобто обшук особи не проводився.

b. за критеріями передбаченими ст. 94 КПК України (достатність доказів)

Згідно ч. 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, […], покладається на […] прокурора […].

Відповідно до ст. 94. Оцінка доказів КПК слідує, що суд здійснює таку оцінку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення , з урахуванням того, що жоден доказ не має наперед встановленої сили.

В постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 зауважено, що законодавець в ст. 94 КПК вказує, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке є основою для прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні.

Оцінка доказів за внутрішнім переконанням віддзеркалює незалежність суду у здійсненні процесуальних функцій, оскільки за своїм змістом є впевненістю в тому, що судом надано правильну оцінку процесуальним джерелам доказів, засобам доказування і встановленим фактам, і що ухвалений із дотриманням правил ст. 94 КПК висновок щодо питань, які поставлені перед судом в кримінальному провадженні його учасниками, є правильним в контексті стандарту доведення поза розумним сумнівом винуватості (невинуватості) особи у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Такий стандарт доказування передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на недоведеності важливих для справи обставин або певних установлених судом обставинах, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення.

З іншого боку, для дотримання цього стандарту недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

В цій ситуації, у порядку ч. 1 ст. 92 КПК, прокурор, за наслідками розгляду провадження, обставини визначені ч. 1 ст. 91 цього Кодексу довів поза розумним сумнівом.

Враховуючи зазначене, Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у порядку ст. 94 КПК, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 309 КК за обставин, встановлених судом.

У тому числі такі висновки слідують саме з сукупності досліджених доказів судом, в т.ч. сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

При формуванні такого підходу Суд ураховує, що в постанові від 07 грудня 2020 року в справі № 728/578/19 Верховний Суд указав, що чинний КПК мне містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Навпаки, як засвідчує судова практика, доказування тих чи інших обставин злочину досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.

Докази вказані у п. VІ.І цього вироку в своїй сукупності дозволяють сформувати таку картину тогочасних подій у житті обвинуваченого, що викладена у п. ІІ вироку.

Обставини вказані ч. 4 ст. 307 КК не є дійсними, позаяк здача відбулась не за обставин, коли обвинувачений мав і усвідомлював можливість надалі продовжувати свою протиправну діяльність.

Як наслідок Суд констатує, що цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК, в їх сукупності, підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 того ж Кодексу.

VІІ. Кваліфікація дій

Згідно ст. 2, 11 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Верховний Суд у постанові від 05 квітня 2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 1) об`єкт кримінального правопорушення; 2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.

Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.

Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.

Суб'єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК, див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі №761/37225/20).

Відповідно до положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 26 квітня 2002 року "Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів"(зі змінами та доповненнями згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №16, далі - Постанова) регламентовано, що незаконним придбанням наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів необхідно вважати їх купівлю, обмін на інші товари або речі, прийняття як плати за виконану роботу чи надані послуги, позики, подарунка або сплати боргу, привласнення знайденого. Під незаконним зберіганням потрібно розуміти будь-які умисні дії, пов`язані з фактичним незаконним перебуванням наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів чи прекурсорів у володінні винної особи (вона може тримати їх при собі, у будь-якому приміщенні, сховищі або в іншому місці). Відповідальність за незаконне зберігання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів настає незалежно від його тривалості. Злочини, передбачені статями 307, 309 або 311 КК, визнаються закінченими з моменту вчинення однієї із зазначених у диспозиціях цих статей альтернативних дій.

При цьому слід врахувати, що період, який охоплюється поняттям «рік після засудження», починається з дня ухвалення попереднього вироку за ст. 309 КК України.

Тому, щодо використаного у цій статті КК терміна «засудження» слід зазначити наступне.

Засудження - це акт винесення судом рішення про визнання особи винною у вчиненні кримінального правопорушення.

В окремих наукових дослідженнях, поряд з терміном «засудження особи», активно використовується термін «осуд особи» (див. Кримінальне право України: Загальна та Особлива частини: навч. посіб. / В. О. Кузнєцов, М. П. Стрельбицький , В. К. Гіжевський. К. : Істина, 2005. С. 105).

Водночас, тлумачні словники пропонують розглядати термін «осуд» в основному, найуживанішому в мовній практиці значенні, як такому, що передає соціальну, людську в деяких випадках побутову оцінку тих або інших дій людини («осуд - вияв негативного, несхвального ставлення до кого-, чого-небудь», див. Словник української мови: в 11 томах / за ред. І. К. Білодіда . Том 5: НО. К. : Наукова думка, 1977. С. 792-793).

Поряд з тим в словниках української мови термін засудження подається як синонім до терміна «осуд», але в синонімічному ряді воно вживається в якості застарілого (архаїзму): «осуд - осудження, несхвалення, нагана, огуда; заст. засудження» (див. Караванський С. Практичний словник синонімів української мови. 2-ге вид., допов. й доопрац. К.: Українська книга, 2000. С. 268).

Основне ж значення слова «засудження» відповідно до академічного тлумачного словника: «визнання вини обвинуваченого і винесення йому вироку» (див. Словник української мови: в 11 томах / за ред. І. К. Білодіда. Том 3 : З. К. : Наукова думка, 1972. С. 338).

Словотвірний аналіз слова «засудження» вказує, що цей термін є віддієслівниковим іменником, який походить від слова «засудити», утвореного шляхом додавання до дієслова «судити» префікса - за, що забезпечує виникнення дієслова нового змісту доконаного виду, яке вказує на завершеність дії (йдеться про винесення вироку).

Тому засудження слід розуміти як закінчену оцінку певної поведінки особи. А якщо врахувати, що предметом кримінального права виступає кримінально-протиправна поведінка, то така оцінка повинна будуватися на фактах, які підтверджують юридично значущі ознаки такої поведінки, тобто на доказах.

Вказана подія (закінчена оцінка певної поведінки особи) відбувається у момент проголошення вироку.

Відповідно, якщо для осуду, тобто соціально-політичної оцінки, достатньо емоційних переживань суб`єкта, який здійснює відповідне оцінювання, то для засудження, як підсумкового рішення, на підставі якого робиться висновок про винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, потрібні докази.

Таким чином, україномовна лексема «засудження» свідчить про акцентування уваги на окремому виді соціальної оцінки, якою виступає юридична (правова) складова соціальної відповідальності у вироку суду.

При цьому, дійсно ч. 2 ст. 43 КПК закріплюється процесуальний статус такого суб`єкта кримінального процесу як засуджений, яким визнається обвинувачений, обвинувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Водночас, слід зауважити, що Верховний Суд у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 668/4086/16-к вказав, що саме слово «засуджений», з огляду на системне тлумачення його норм, має більш широке значення, а ніж визначення закріплене у ч. 2 ст. 43 КПК та охоплює собою й особу обвинуваченого щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, який не набрав законної сили.

З огляду на, що враховуючи той факт, що безпосередня реалізація кримінальної відповідальності пов`язується саме з моментом набрання законної сили обвинувальним вироком суду, представляється логічним висновок, що засуджена особа - це особа, яка була піддана засудженню обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили і розпочав фактичну реалізацію кримінальної відповідальності через застосування першого кримінально-правового заходу кримінальної відповідальності - засудження (саме першого, тобто того заходу, котрий відбувся до моменту набрання законної сили вироком).

Отже, засудження представляє собою примусовий кримінально-правовий захід з дуалістичною природою, що виступає окремою формою реалізації кримінальної відповідальності, змістом якого є засуджуюча оцінка, що міститься в обвинувальному вироку суду, як вчиненого кримінального правопорушення, так і особи, яка його вчинила.

В ч. 2 ст. 309 КК йдеться саме про цю подію («засудження») та строк, котрий обраховується від неї, адже згідно ст. 115 КПК строки можуть визначатися вказівкою на подію.

До прикладу, з цього питання слід врахувати і позицію ВС викладену за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 , котра враховується судом в ключі норм п. 7 ч. 2 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у якій вказується, що період, який охоплюється поняттям «рік після засудження», починається з дня ухвалення попереднього вироку за ст. 309 КК України

Також, додатково слід зазначити, що згідно постанови ВС 04 квітня 2019 року в справі № 750/7087/15-к для кваліфікації дій особи за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 309 ч. 2 КК України, за кваліфікуючою ознакою «вчинення собою, яка раніше вчинила один із злочинів, передбачених статтями 307, 308, 310, 317 КК України» не є обов`язковою наявність обвинувального вироку, який набрав законної сили.

Окрім того, слід відмітити супутньо і те, що п. а ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає лише законного вироку суду, яким особу визнано винуватою і призначено відповідне покарання, адже обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні статті 5 § 1 a) після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Ruslan Yakovenko v. Ukraine», заява № 5425/11, від ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 )

Термін «після засудження» не можна тлумачити так, ніби він стосується лише остаточного засудження (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Wemhoff v. Germany», заява 2122/64, від ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; позицію ВС за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_8 у порядку п. 7 ч. 2 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

В той час, як судимість, на котру покликається захист, - це правовий стан особи, яка була засуджена за вчинення злочину.

Основні відмінності між засудженням та судимістю, то їх момент виникнення, адже засудження виникає з моменту проголошення судом вироку, а судимість виникає з моменту набрання законної сили таким вироком.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним,Суд кваліфікує дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 309 КК України, позаяк він вчинив незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, вчинене протягом року після засудження за цією статтею.

Підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, у т.ч. з мотивів, на котрі покликався захист, Суд, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено, адже Суд дійшов висновку, що період, який охоплюється поняттям «рік після засудження», починається з дня ухвалення попереднього вироку за ст. 309 КК України.

VІІІ. Покарання

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує

(1) ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання;

(2) те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами;

(3) юридична відповідальність особи, за ч. 2 ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […]має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

В цій ситуації, обставинами, що пом`якшують покарання є

? щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення.

Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ВС від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки, невизнання умов кваліфікації дій не може вказувати на відсутність вказаного каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК, не установлено.

Також, Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має місце проживання, стан здоров`я, спосіб життя (див. дані установочної частині цього рішення), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а саме: класифікацію за ст. 12 КК, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції ст. 309 КК у виді позбавлення волі із визначенням остаточного покарання, у порядку ст. 71 КК враховуючи наявність вироку від 18 жовтня 2022 року.

Підстав для визначення остаточного покарання у порядку ст. 70 КК немає.

Відповідно до вимог ст. 70 ч. 4 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до ст. 71 ч. 1 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі № 766/39/17 вказується, що при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання за наявності іншого обвинувального вироку щодо цієї ж особи (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) необхідно брати до уваги саме час постановлення попереднього вироку, а не час набрання ним законної сили, а також у постанові Касаційного кримінального суду від 05 серпня 2020 року у справі №401/3143/18 щодо визначення моменту закінчення триваючого злочину, який в цій справі датуєтсья 21 квітня 2023 року ,у той час, як вирок Подільським районним судом міста Києва ухвалений 18 жовтня 2022 року, саме правила ст. 71 КК підлягають застосуванню.

Тому, у підсумку, дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо Суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винної адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом покарання щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання, в цій ситуації, в ключі характеристик особи, характеру вчинюваного кримінального правопорушення, Суд сприймає, як діяння, яке б указувало на не можливість досягнення мети регламентованої ст. 50, 65 КК України.

ІХ. Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом

Строк відбуття покарання обвинуваченому слід обчислювати з дня затримання у ході виконання вироку.

Процесуальні витрати вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.

Питання щодо речових доказів суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 368-371, 373-374, 376 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

у х в а л и в :

ОСОБА_6 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

В силу ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання визначеного вироком Подільського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2022 року до покарання за даним вироком, остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 обчислювати з дня затримання у ході виконання вироку.

Стягнути з ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави витрати за проведення експертизи у розмірі 2 868, 00 гривень.

Речові докази: психотропну речовину «МДМА» - знищити.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд міста Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я ОСОБА_19