Справа № 740/4901/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/453/24
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

З участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 березня 2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання Ніжинського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Чернігівській області про звільнення від призначеного покарання з випробуванням у зв`язку із закінченням іспитового строку стосовно засудженого ОСОБА_7 .

В обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено, що на час розгляду клопотання встановлений ОСОБА_7 ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року іспитовий строк терміном 3 роки не закінчився, а тому вирішення судом питання про його звільнення від відбування покарання після закінчення іспитового строку є передчасним.

Не погодившись з рішенням суду засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідно до ст.. 165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку і відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами покарання» іспитовий строк обчислюється з дня постановлення вироку незалежно від того, судом якої інстанції застосовано ст.. 75 КК України.

Заслухавши доповідача, думку прокурора щодо необхідності відмови у задоволенні апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно із ч. 3 ст. 75 КК України у випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

Іспитовий строк - це певний проміжок часу, протягом якого здійснюється контроль за засудженим і останній під загрозою реального відбування призначеного покарання зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки та інші умови випробування. Однією з найголовніших умов звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням є те, що він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КК України після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, звільняється судом від призначеного йому покарання.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 537 КПК України встановлено, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку.

Колегією суддів установлено, що вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 лютого 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року вказаний вирок суду змінено в частині покарання, призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки з покладенням обов`язків згідно зі ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення від призначеного покарання з випробуванням у зв`язку із закінченням іспитового строку суд першої інстанції виходив з тих підстав, що трирічний іспитовий строк ОСОБА_7 був встановлений ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 08 серпня 2021 року, то датою його закінчення буде відповідно 08 вересня 2024 року.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками місцевого суду, з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, за поданням уповноваженого органу з питань пробації звільняється судом від призначеного йому покарання, нагляд припиняється і засуджений знімається з обліку в зазначеному органі.

Положення ч. 1 ст. 165 КВК України дублюються із правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у п. 9 постанови Пленуму № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно якої іспитовий строк при звільненні особи від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України рекомендовано суддям обчислювати з дня постановлення вироку незалежно від того, судом якої інстанції застосовано ст. 75 КК України. При цьому неоднозначним є визначення початку перебігу іспитового строку та його закінчення, оскільки ні у чинному КК, ні у чинному КПК України питання про початок відбування іспитового строку особою, звільненою від відбування покарання з випробуванням, не врегульовано, а згідно ч. 1, 2, 4 ст. 532 КПК України вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не подано (тобто через 30 днів після його ухвалення); у разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції; судові рішення суду апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Аналізуючи положення ч. 3 ст. 534 КПК України, убачається, що законодавцем встановлено виключний перелік випадків, коли судове рішення виконується ще до набрання ним законної сили.

Ухвала Чернігівського апеляційного суду, якою до засудженого ОСОБА_7 була застосована ст. 75 КК України, була постановлена і набрала законної сили 8 вересня 2021 року.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК України та інших законів України (ч. 1, 2 ст. 1 КПК України), а завданнями кримінального провадження, крім іншого, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Необхідно зазначити, що відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь.

Положення Конституції України кореспондуються зі ст. 7-10 КПК України, згідно яких зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться верховенство права і законність. Тобто, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 8 КПК України). У випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу (ч. 6 ст. 9 КПК України). Не може бути привілеїв чи обмежень у процесуальних правах, передбачених КПК України, за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних чи інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, громадянства, освіти, роду занять, а також за мовними або іншими ознаками (ч. 1 ст. 10 КПК України).

Принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, про що у низці своїх рішень зазначає як Конституційний Суд України (далі КСУ), так і ЄСПЛ, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права. Цей принцип означає вимогу чіткості підстав, цілей та змісту нормативних приписів, особливо тих із них, які адресовані безпосередньо громадянам, які повинні мати можливість упевнено передбачати правові наслідки своєї поведінки. Принцип визначеності вимагає також, щоби повноваження органів виконавчої влади у відносинах із громадянами та їх об`єднаннями визначалися лише законами. Ними ж мають установлюватися межі розсуду цих органів. Жоден акт органів виконавчої влади не може підміняти своїм регулюванням закон і визначати власні межі свободи розсуду в указаних відносинах.

Зокрема, КСУ в своєму Рішенні від 29 жовтня 2010 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) абз. 8 п. 5 ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про міліцію» зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини), а у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками КСУ вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 пп. 5.4 п. 5 мотивувальної частини).

Аналогічної позиції дотримується і ЄСПЛ, який у своєму рішенні в справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія».

Зважаючи, що вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області щодо ОСОБА_7 ухвалено 03 лютого 2021 року, саме із дати ухвалення вказаного вироку необхідно обчислювати іспитовий строк.

Тобто, іспитовий строк ОСОБА_7 слід рахувати із 3 лютого 2021 року та, відповідно, такий строк закінчився 3 лютого 2024 року.

Поряд з тим, як слідує з матеріалів особової справи, ОСОБА_7 за час перебування на обліку зарекомендував себе таким чином: 14 серпня 2023 року був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП до стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. 29 серпня 2023 року постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області ОСОБА_7 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 за ст. 130 КУпАП на накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000,00 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік. Із ОСОБА_7 проведено профілактичну бесіду. У подальшому порушень порядку та умов відбування іспитового строку він не допускав. За місцем проживання скарг не надходило. Згідно з оцінкою ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення визначено низький рівень вчинення повторного кримінального правопорушення.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 підлягає звільненню від призначеного покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а оскаржена ухвала скасуванню.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419, 537, 539 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 березня 2024 року - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання Ніжинського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Чернігівській області про звільнення від призначеного покарання з випробуванням у зв`язку із закінченням іспитового строку стосовно засудженого ОСОБА_7 - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання, призначеного вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 лютого 2021 року на підставі ч. 1 ст. 78 КК України.

Ухвала набирає чинності з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4