Справа № 569/1790/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року м. Рівне

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні №0001793 від 23.11.2023 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , неодруженого, з середньою освітою, непрацюючого, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,-

ВСТАНОВИВ :

21.12.2023, ОСОБА_3 , будучи ознайомленим із рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20.11.2023 у цивільній справі №569/22382/23, що підтверджується його особистим підписом, нехтуючи обов`язковими приписами та обмеженнями суду, переслідуючи умисел, спрямований на порушення нормальної діяльності органів правосуддя по забезпеченню виконання рішення суду, всупереч вимог ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України, відповідно до яких видача обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання, порушив заборони, викладені у вказаному рішенні суду.

Так, 22.12.2023, близько 23 год 30 хв, ОСОБА_3 , прийшов до місця проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , де залишався протягом близько 30 хвилин, під час перебування в будинку, будучи у стані алкогольного сп`яніння, спілкувався з потерпілою та ображав її у вигляді висловлювань нецензурною лайкою.

У зв"язку з цим, ОСОБА_3 , умисно не виконав вимоги обмежувального припису, встановленого рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20.11.2023 у справі №569/22382/23, а саме перебував в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , чим заподіяв шкоду суспільним інтересам, що забезпечують нормальну, регламентовану законодавством діяльність суду і органів, які йому сприяють, щодо реалізації завдань і цілей у сфері здійснення правосуддя, державній політиці у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямованій на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, та моральну шкоду потерпілій ОСОБА_5 .

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальний проступок, передбачений ст. 390-1 КК України - як своїми умисними діями, які виразилися в умисному невиконанні обмежувального припису особою, щодо якої такий захід застосовано судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілої та дослідженням характеризуючих даних на обвинуваченого.

Судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.

Так, допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого проступку визнав повністю, щиро покаявся, кваліфікацію проступку не оспорював та підтвердив факт, що дійсно, 21.12.2023 будучи ознайомленим із рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20.11.2023, прийшов до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 близько 23 год 30 хв, 22.12.2023, де пробув пів години, та під час перебування в будинку, будучи у стані алкогольного сп`яніння, спілкувався з матір`ю ОСОБА_5 , при цьому ображав її, а саме висловлювався нецензурною лайкою.

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердила факт, що обвинувачений 22.12.2023, близько 23 год 30 хв, прибув за адресою проживання: АДРЕСА_1 у стані алкогольного сп`яніння. Під час спілкування, яке тривало близько 30 хв ображав її нецензурною лайкою. Додатково вказала, що про наявність рішення Рівненського міського суду від 20.11.2023 її син ОСОБА_3 знав та був з ним ознайомлений.

Постановою дізнавача СД Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області лейтенанта поліції ОСОБА_6 від 12.01.2024 визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження диск формату «СD-R» (а.к.п. 166-167).

Постановою дізнавача СД Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області лейтенанта поліції ОСОБА_6 від 16.01.2024 визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження диск формату «DVD-R» (а.к.п. 174-175).

Постановою дізнавача СД Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області лейтенанта поліції ОСОБА_6 від 05.01.2024 визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження диск формату «DVD-R» (а.к.п. 181-182).

Постановою дізнавача СД Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області лейтенанта поліції ОСОБА_6 від 16.01.2024 визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження диск формату «DVD-R» (а.к.п. 188-189).

Витрат на залучення експерта відсутні.

Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченого не обиралась.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд вважає щире каяття.

Обставинами, які обтяжують покарання ОСОБА_3 суд вважає вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах; вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, та містить склад кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України, і останній винен у його вчиненні.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує, що вказане правопорушення відповідно до ст. 12 КК України відноситься до кримінальних проступків.

Що стосується особи обвинуваченого ОСОБА_3 , то суд враховує, що він має постійне місце проживання, де характеризується посередньо, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий, неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ч. ч. 1, 2 ст. 173 КУпАП.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, обставини його вчинення, особу винного та обставини, що обтяжують покарання, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання без ізоляції від суспільства в межах санкції інкримінуємої статті Кримінального Кодексу України у виді обмеження волі з випробуванням, з іспитовим строком, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 370,374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України та призначити покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

У відповідності до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїзжати за межі України без дозволу уповноваженого органу з питань пробації.

Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 не обирати.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 починається з часу проголошення вироку.

Речові докази, а саме: СD-R диск та 3 диски формату «DVD-R» залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, прокурором, шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя -