ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/896/24 Справа № 199/8860/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0003132 від 15.08.2023 рокуза апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 грудня 2023 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Краматорська Донецької області, студента ЗВО «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая», не одруженого, маючого на своєму утриманні малолітню дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаю чого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого, -

визнано винним та засуджено за ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України (далі- КК) до покарання у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Відповідно до ст.ст.75,76 КК звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки та покладенням обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 - не обирався.

Цивільний позов не заявлено.

Долю речових доказів та процесуальних витрати вирішено відповідно до ст.100 та ст.124 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним у скоєні кримінального правопорушення за наступних обставин.

14 серпня 2023 року приблизно о 17 годині 00 хвилин водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним транспортним засобом - автомобілем «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить на праві власності ОСОБА_10 , рухався зі швидкістю приблизно 31 км/год., в крайній правій смузі для руху, по сухому асфальтобетонному покриттю проїзної частини вул. Донецьке шосе Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпро, в світлий час доби, яка має чотири смуги для руху за напрямком його руху, з боку вул. Передової в напрямку вул.Березинської м. Дніпро.

У вищевказаний час, тобто 14 серпня 2023 року приблизно о 17 годині 00 хвилини, в попутному напрямку попереду, тобто по вул. Донецьке шосе м. Дніпро, з боку вул. Передова в напрямку вул. Березинської, в крайній правій смузі для руху, рухався електровелосипед «NCM», під керуванням ОСОБА_11 .

Надалі під час зближення водій ОСОБА_8 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно-небезпечних наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, не врахував дорожню обстановку, та на регульованому перехресті вул. Донецьке шосе і вул. Петрозаводська м. Дніпро, перед зміною напрямку руху, а саме виконанням повороту праворуч, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки для руху іншим учасникам, змінив свій напрямок руху праворуч на вул. Петрозаводська, при цьому не надав дорогу велосипедисту ОСОБА_11 , який рухався в попутному напрямку прямо, в результаті чого допустив зіткнення боковою правою частиною автомобіля «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з боковою лівою частиною електровелосипеду «NCM», на смузі руху останнього.

Своїми діями ОСОБА_8 грубо порушив вимоги п.п. 1.З., 1.5., 2.3.6), 10.1., 16.2 Правил дорожнього руху України, якими передбачено:

- п. 1.3.: «Учасники дорожнього руху зобов`язано знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

- п. 1.5.: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

- п. 2.3.: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

- п. 10.1.: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.»;

- п. 16.2.: «На регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку».

Порушення вимог п.п. 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_8 знаходиться у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої велосипедист ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла: садно у лівій лобній ділянці; забійну рану на рівні зовнішнього потиличного бугра з садном довкола та крововиливами у товщу м`яких тканин лівої скроневої та потиличної кістки; епі-та субдуральну гематому праворуч та ліворуч; забиття передньо-нижнижнього полюсу правої та лівої лобної частки, на передньо-нижньому полюсу правої та лівої скроневої частки; 2 садна у проекції ості лівої лопатки; крововилив у товщу м`яких тканин по лівій біляхребтовій лінії в міжлопатковій ділянці з розповсюдженням донизу; синець в проекції лівого кульшового суглобу по зовнішній поверхні що розповсюджується на ліву сідничну та поперекову ділянку з крововиливом у товщу м`яких тканин; прямі переломи 5, 6 ребра по лівій лопатковій лінії, без ушкодження пристінкової плеври; непрямий поперечний перелом 5 ребра по передній лівій пахвовій лінії, без ушкодження пристінкової плеври; крововиливи в навколоаортальну та навколонирковину клітковину, зв`язкові апарати внутрішніх органів, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до настання смерті.

Смерть ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , настала ІНФОРМАЦІЯ_4 , о 12 годині 30 хвилин в КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» ДОР, за адресою: м. Дніпро, пл. Соборна, 14, від сумісної тупої травми тіла з переломом кісток черепа, та ребер по декільком анатомічним лініям, яка у своєму клінічному перебігу ускладнилась розвитком поліорганної недостатності.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

В апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, висновків суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєні кримінального правопорушення та правову кваліфікацію його дій за ч.2 ст.286 КК, порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобами строком на 1 рік. В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що суд не врахував наявність пом`якшуючих вину обвинуваченого обставин, а саме те, що ОСОБА_8 визнав свою вину, щиро розкаявся у скоєному злочині, сприяв органам досудового розслідування та суду у встановленні об`єктивної істини по справі, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, на його утриманні перебувають новонароджений син та мати дитини, яка перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_8 , у судовому засіданні обвинувачений неодноразово наголошував, що усвідомив свою необачність та недбалість, внаслідок якої сталося ДТП, обвинувачений засуджує себе за те, що припустився помилки, оскільки вважав, що велосипедист їде на звичайному велосипеді, а фактично виявилося, що на електричному, швидкість якого врази більше. Після зіткнення ОСОБА_8 місце ДТН не покинув, а став терміново надавати допомогу потерпілому, викликав співробітників поліції та швидку допомогу. Обвинувачений та його рідні переймалися станом здоров`я потерпілого, несли витрати по його лікуванню, але з наявністю низки хронічних захворювань, серед яких цироз печінки, організм потерпілого відновитися не зміг. Під час досудового розслідування обвинувачений повністю відшкодував заподіяні матеріальні збитки та моральну шкоду, що підтвердив у суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_7 та який наполягав на ухвалені вироку без позбавлення ОСОБА_8 волі та права керування транспортними засобами з мінімальним іспитовим строком.

Таким чином, на думку сторони захисту, зазначені пом`якшуючі обставини не були в повній мірі враховані місцевим судом, що призвело до призначення обвинуваченому занадто суворого покарання.

Вказує, що керування транспортним засобом є життєво необхідним для обвинуваченого та його родини, оскільки маючи на утриманні новонароджену дитину та дружину, будучи внутрішньо переміщеною особою, ОСОБА_8 необхідно забезпечувати сім`ю, мати можливість пересування та відвідування медичних установ. При цьому апелянт зауважує, що санкція ч.2 ст.286 КК надає можливість суду, як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання.

З урахуванням вищенаведеного захисник вважає, що вищенаведені пом`якшуючи вину ОСОБА_8 обставини дають підстави для скорочення іспитового строку та залишення водійських прав обвинуваченому.

Тому просить апеляційний суд вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 грудня 2023 року скасувати в частині призначеного покарання та в цій частині ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК у виді 4 років позбавленні волі, без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік, поклавши обов`язки, передбачені ст.76 КК.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши захисника, обвинуваченого та потерпілого на підтримку доводів поданої стороною захисту апеляційної скарги та які наполягали на її задоволенні у повному обсязі, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ч.2 ст.286 КК, ґрунтуються на зібраних по справі, перевірених та оцінених судом в порядку ч.3 ст.349 КПК доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими, не оспорюються стороною захисту в апеляційній скарзі, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.404 КПК, не перевіряються.

Зі змісту апеляційної скарги убачається, що захисником фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 ККта роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги захисника про можливість не застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами та зменшення терміну іспитового строку з огляду на таке.

Згідно з ч.2 ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ст.65 КК при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції при визначенні виду та міри покарання, в межах санкції ч.2 ст.286 КК, у вигляді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК, є тяжким злочином, скоєним з необережності, а також дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який не перебуває на обліку установ з надання, як психіатричної допомоги, так і з наркологічними захворюваннями, згідно довідки голови квартального комітету №71, а також копій характеристик, ОСОБА_8 мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , де характеризується позитивно, з сусідами не конфліктує, аморальної поведінки не спостерігається, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Обставин, що згідно ст.67 КК обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом не встановлено.

Водночас, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, суд визнав обставинами, які згідно ст.66 КК пом`якшують покарання обвинуваченого, - визнання ним своєї провини; а також те, ОСОБА_8 не перешкоджав слідству, активно сприяв розкриттю злочину - своїми діями надав допомогу на досудовому розслідуванні і суду у виясненні обставин скоєння кримінального правопорушення, які мають суттєве значення для повного його розкриття, повідомивши про обставини, час та місце скоєння кримінального правопорушення; щиро каявся та дав критичну оцінку своєї злочинної поведінки, що характеризує його суб`єктивне ставлення як винної особи до вчиненого злочину, та означає, що обвинувачений визнав свою вину за усіма пунктами висунутого проти нього обвинувачення, дав правдиві свідчення, висловив жаль з приводу вчиненого, негативно оцінював злочин, бажає виправити ситуацію, яка склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання, шкоду потерпілому відшкодував у повному обсязі та який жодних претензій до нього не має.

Отже місцевий суд, врахував конкретні обставини справи, наявність обставин, які згідно ст.66 КК пом`якшують покарання обвинуваченого, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання, тому дійшов висновку про можливість досягти мети покарання без його відбування та відповідно до можливості застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК.

Разом з цим суд, вирішуючи питання про застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, обґрунтовано послався на те, що ОСОБА_8 скоїв необережне тяжке кримінальне правопорушення, яке представляє велику суспільну небезпеку та є у теперішній час дуже актуальним питанням, з огляду на велику кількість ДТП з тяжкими наслідками, яке набуло поширене обговорювання у суспільстві, об`єктом якого є безпека руху, а його додатковим обов`язковим об`єктом - життя та здоров`я людей. При цьому суд зазначив, що ПДР регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися всі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. Між тим, обвинувачений у світлий час доби знехтував елементарними вимогами Правил дорожнього руху, що призвело до смерті потерпілого.

Водночас місцевий суд правильно дав критичну оцінку доводам сторони захисту про те, що обвинувачений використовує транспортний засіб у зв`язку з безперешкодним медичним обслуговуванням своєї малолітньої дитини, мотивувавши свої висновки тим, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для вказаної мети. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

За таких обставин посилання обвинуваченого та захисника на те, що для обвинуваченого керування транспортним засобом є засобом безперешкодного медичним обслуговуванням своєї малолітньої дитини, не може бути безумовною підставою для не призначення такого покарання.

З такими висновками погоджується й суд апеляційної інстанції, оскільки вони є належним чином аргументованими, відповідають фактичним обставинам даного кримінального провадження та ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів також враховує розяснення, що містяться у п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 N 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", з наступними змінами, при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 і ст.287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

На переконання колегії суддів рішення місцевого суду про доцільність застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 додаткового покарання у виді - позбавлення права керувати транспортними засобами, за санкцією ч.2 ст.286 КК, є виправданим, оскільки порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху потягли за собою непоправні наслідки у вигляд смерті потерпілого. Тому в даному конкретному випадку думка потерпілого ОСОБА_7 , щодо міри покарання винному, на яку посилається захисник в поданій апеляційній скарзі, не має вирішального значення.

Отже, враховуючи викладене та беручи до уваги конкретні обставини кримінального правопорушення, колегія суддів приходить до висновку про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без призначення йому додаткового покарання у виді - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Водночас суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зменшення встановленого судом іспитового строку при застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК.

За приписами ч.4 ст.75 КК іспитовий строк встановлюється судом від одного до трьох років.

Отже питання визначення іспитового строку є дискреційними повноваженнями суду.

Колегія суддів погоджується з визначеним вироком суду обвинуваченому ОСОБА_8 іспитовим строком у 3 роки, оскільки вважає саме такий строк звільнення від відбування покарання з випробуванням достатнім до досягнення визначених ст.ст.50, 65 КК цілей та мети покарання, яке є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винної особи та попередженню вчинення нею нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Тому підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , на чому наполягає захисник, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає, а вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 грудня 2023 року є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК. Підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення, а вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 грудня 2023 року відносно обвинуваченої ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4