ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1516/24 Справа № 207/4243/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених

(в режимі відеоконференції) ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника

(в режимі відеоконференції) ОСОБА_10 ,

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на вирок Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000289, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кам`янське Дніпропетровської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.П`ятихатки Дніпропетровської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м.Кам`янське Дніпропетровської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_3 ,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року засуджено:

ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків до покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 листопада 2019 року та визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років1 місяць з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 27 серпня 2021 року з розрахунку день за день.

До набрання вироком законної сили залишено захід забезпечення кримінального провадження ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою.

- ОСОБА_8 ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, що призначене за вироком Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2023 року, більш суворим покаранням, визначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2021 року та визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років1 місяць з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з 27 серпня 2021 року з розрахунку день за день.

До набрання вироком законної сили захід забезпечення кримінального провадження ОСОБА_8 залишено у вигляді тримання під вартою.

- ОСОБА_9 ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 ухвалено обчислювати з 27 серпня 2021 року з розрахунку день за день.

До набрання вироком законної сили захід забезпечення кримінального провадження ОСОБА_9 залишено у вигляді тримання під вартою.

Позовну заяву потерпілого ОСОБА_14 залишено без розгляду, роз`яснивши право потерпілому звернутися з цивільним позовом у порядку цивільного судочинства.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила розбій, а ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , кожного окремо, визнано винуватими у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, за наступних обставин.

15 липня 2021 року приблизно о 20:00 год. ОСОБА_7 разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 знаходилися у дворі біля буд. АДРЕСА_4 , де побачили раніше не знайомого ОСОБА_14 , в якого при собі через плече була сумка зі шкірозамінника чорного кольору. В цей час у ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 раптово виник спільний прямий умисел на напад з метою заволодіння будь-яким майном ОСОБА_14 із застосуванням насильства, що є небезпечним для життя і здоров`я особи.

Реалізуючи свій прямий злочинний умисел, діючи спільно, умисно, цілеспрямовано, з корисливих мотивів, цілковито усвідомлюючи протиправність своїх дій та розуміючи при цьому, що своїми діями вчиняють напад з метою заволодіння майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, останні здійснили напад на ОСОБА_14 , який виразився в тому, що ОСОБА_7 , застосовуючи насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_14 , підійшов впритул позаду потерпілого та наніс йому не менше двох ударів в ділянку голови з правого та лівого боку, від чого потерпілий ОСОБА_14 , не втримавшись на ногах, впав на землю на спину. Після чого ОСОБА_7 , сівши зверху на потерпілого став наносити йому удари кулаками по голові та корпусу тіла.

В подальшому, коли ОСОБА_7 встав з потерпілого, а ОСОБА_8 , схилившись над останнім, наніс йому один удар ліктем правої руки зверху вниз в область шиї та один удар долонею лівої руки по голові.

Продовжуючи свій злочинний умисел ОСОБА_7 , підійшовши до потерпілого ОСОБА_14 , наніс йому один удар лівою ногою в голову, після чого дістав з рюкзака, що належав ОСОБА_8 , дерев`яну палицю і наніс потерпілому не менше двох ударів по голові зверху вниз, після чого кинув її на землю.

Надалі, ОСОБА_7 почав утримувати потерпілого ОСОБА_14 за шию, а ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , застосовуючи насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_14 , нанесли йому множинні удари руками та ногами в обличчя, по тулубу і кінцівках.

Продовжуючи свою спільну злочинну діяльність ОСОБА_9 на місці скоєння правопорушення забрав з сумки, належної потерпілому ОСОБА_14 , яку зірвали з потерпілого в процесі побиття, мобільний телефон «Lenovo А 6010» RAM 1 GB об`єм пам`яті 8 GB чорного кольору імеі1: НОМЕР_1 ; імеі2: НОМЕР_2 , вартість якого складає 683,00 грн.

Після чого, ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 з майном, яким вони заволоділи, з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись ним на власний розсуд, завдавши матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_14 на вищезазначену суму.

В результаті умисних протиправних дій ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_14 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: черепно-мозкової травми з раною в області лівої брови, синців лобно-скроневій області з права, навколо обох очей, скроневій області ліворуч, в області правої вушної раковини, крововиливу в склері лівого ока, саден в лобно-скроневій області ліворуч, скроневій області праворуч, тім`яній області, струсу головного мозку, перелому кісток носу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, як викликавши розлад здоров`я більше 6, але менш 21 дня, а також у вигляді синців в області лівої лопатки, двох синців по задній поверхні лівого плеча з саднами на тлі їх, шести синців в області лівого плечового суглобу, саден на шиї ліворуч, двох саден в області правого ліктьового суглобу, 4-х саден на передніх поверхнях колінних суглобів, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, які мають незначні скороминущі наслідки.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить вирок суду змінити, а саме змінити правову кваліфікацію правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_9 , на підставі ч. 3 ст. 337 КПК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що мотивувальна частина оскаржуваного вироку не відповідає вимогам КПК України. Вважає, що наявні у матеріалах провадження докази не підтверджують винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України. Вказує про те, що суд не перевірив належним чином наявність та спрямованість умислу ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що мотивувальна частина оскаржуваного вироку не відповідає вимогам КПК України. Вважає, що наявні у матеріалах провадження докази не підтверджують винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України. Вказує, що обвинувачені вказували, що застосування до ОСОБА_14 насильства та заподіяння останньому тілесних ушкоджень не мало на меті заволодіння його майном, а було наслідком конфлікту, виниклого між ними через неправомірну поведінку потерпілого, який у стані алкогольного сп`яніння чіплявся до дитини та агресивно відреагував на їх зауваження з цього приводу. Наполягає, що ОСОБА_7 не мав умислу на викрадення телефону і яким чином той опинився у ОСОБА_9 йому не відомо. Вважає, що потерпілий надавав неправдиві свідчення щодо обставин його побиття та відсутності словесного конфлікту. Звертає увагу, що показання потерпілого не співпадають та суперечать показанням обвинувачених, свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Вказує на недопустимість протоколу огляду речей від 22 липня 2023 року та похідних від них доказів. Звертає увагу на спотворення судом першої інстанції показань свідків у вироку, оскільки останні не зазначали, що бачили, як нападники забрали у потерпілого речі.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_12 просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що наявні у матеріалах провадження докази не підтверджують винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України. Вказує, що обвинувачені вказували, що застосування до ОСОБА_14 насильства та заподіяння останньому тілесних ушкоджень не мало на меті заволодіння його майном, а було наслідком конфлікту, виниклого між ними через неправомірну поведінку потерпілого, який у стані алкогольного сп`яніння чіплявся до дитини та агресивно відреагував на їх зауваження з цього приводу. Звертає увагу на спотворення судом першої інстанції показань свідків у вироку, зокрема, останні не зазначали, що бачили, як нападники забрали у потерпілого речі. Вказує, що суд не усунув суперечності між показаннями обвинувачених і свідків та потерпілого. Вважає, що потерпілий надавав неправдиві свідчення щодо обставин його побиття. Звертає увагу, що ніхто з обвинувачених не тікав, хоча мали можливість, а всі спокійно дочекались працівників поліції. Вказує, що в момент, коли обвинувачені сіли до машини працівників поліції, останні були фактично затримані у розумінні ст. 209 КПК України, при цьому протоколу про затримання складено не було. Зазначає про недопустимість протоколу огляду речей від 22 липня 2023 року та похідних від них доказів. Звертає увагу, що свідок ОСОБА_18 , яка начебто була понятою під час добровільної видачі обвинуваченим мобільного телефону, заперечувала це та вказала, що поставила підпис у протоколі в приміщенні відділення поліції та бачила лише вже запакований телефон. Вказує, що власником квартири, в якій нібито відбувався огляд речей, є не обвинувачений ОСОБА_9 , а ОСОБА_19 , яка дозвіл на проникнення до її квартири не давала.Зазначає, що огляд предмета телефону проведено слідчим в порушення ст. 41 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_20 просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що наявні у матеріалах провадження докази не підтверджують винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України. Вказує, що обвинувачені вказували, що застосування до ОСОБА_14 насильства та заподіяння останньому тілесних ушкоджень не мало на меті заволодіння його майном, а було наслідком конфлікту, виниклого між ними через неправомірну поведінку потерпілого, який у стані алкогольного сп`яніння чіплявся до дитини та агресивно відреагував на їх зауваження з цього приводу. Звертає увагу, що одразу після вчинення злочину обвинувачені були доставлені до відділу поліції, де надали пояснення, відповідно до яких вони тільки у відділі поліції дізнались про факт присвоєння ОСОБА_9 телефону, що узгоджується з поясненнями останнього про те, що саме 15 липня 2021 року він видав мобільний телефон. Звертає увагу на спотворення судом першої інстанції показань свідків у вироку, зокрема, останні не зазначали, що бачили, як нападники забрали у потерпілого речі. Зазначає, що потерпілий постійно плутався у показаннях у зв`язку з чим стороною захисту заявлялось клопотання про його додатковий допит, який здійснено не було через нібито перебування потерпілого у лавах ЗСУ, разом з тим в матеріалах провадження відсутні докази на підтвердження зазначеної обставини. Зазначає про недопустимість протоколу огляду речей від 22 липня 2023 року та похідних від них доказів.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , захисники ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтримали вимоги апеляційних скарг захисників та наполягали на їх задоволенні.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисників та просив вирок суду залишити без змін.

Потерпілий ОСОБА_14 та його представник ОСОБА_21 у судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про дату та час розгляду апеляційних скарг, клопотань про відкладення судового засідання не надходило.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно зі ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення.

З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та умотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим рішенням є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У відповідності до положень ст. 7 КПК України зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: законність, забезпечення права на захист та доступ до правосуддя.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються зокрема: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; а також докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, зокрема виклад показань допитаних свідків.

Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.

У справі Kari-PekkaPietilainenv. Finland(Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії, рішення від 22 вересня 2009 року), у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст.6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення...».

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вказаних вимог закону суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку не дотримався.

Обґрунтовуючи свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,суд, зокрема, посилався на показання потерпілого ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_22 та ОСОБА_15 .

Між тим, показання цих осіб суд у вироку виклав неповно, перекрутив їх, а деякі фрази вирвав з контексту, при цьому належної оцінки їм не надав та доводів сторони захисту щодо відсутності у обвинувачених умислу на вчинення розбою належним чином не спростував.

Так, під час судового розгляду свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_22 та ОСОБА_15 розповіли обставини нанесення обвинуваченими потерпілому тілесних ушкоджень, очевидцями яких вони були, разом з тим жоден із свідків не бачив у потерпілого сумки чорного кольору чи мобільного телефону, або як хтось з обвинувачених вимагав чи забирав у потерпілого мобільний телефон або якісь інші речі.

Водночас, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судовому засіданні суду першої інстанції підтвердили факт побиття ними та ОСОБА_9 потерпілого, однак заперечували факт наявності в них умислу на викрадення його майна, при цьому обвинувачений ОСОБА_9 під час судового розгляду у суді першої інстанції пояснив, що телефон він знайшов після того, як закінчилась бійка, на дорозі та ніякої сумки поряд з ним не було.

Наведені обставини суд першої інстанції залишив поза своєю увагою, не перевірив їх, в тому числі шляхом повторного допиту свідків і потерпілого, та версію обвинувачених щодо події злочину, з урахуванням зазначених показань, не спростував.

Окрім цього, суд першої інстанції, допитавши безпосередньо у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_14 та пославшись в оскаржуваному судовому рішенні на його пояснення як на доказ винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, взагалі не відобразив пояснення потерпілого в оскаржуваному судовому рішенні, не проаналізував їх та жодної оцінки їм не надав.

На переконання апеляційного суду наведені обставини за відсутністю докладних мотивів їх неврахування судом ставлять під сумнів обґрунтованість його висновків щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та безпідставно не були перевірені судом.

Крім того, вказане свідчить про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки цим показанням за критеріями, визначеними в ч. 1 ст. 94 КПК України.

На думку суду апеляційної інстанції вказані обставини є істотними, оскільки впливають на об`єм обвинувачення, висунутого стороною обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та визнаного судом доведеним, а тому з урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до переконливого висновку, що наведені порушення у сукупності перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Крім того, як слідує з оскаржуваного вироку, суд обмежився лише перерахуванням досліджених ним письмових доказів, не надавши оцінку кожному з них та не навівши у вироку переконливих мотивів, з яких він відкидає одні та надає перевагу іншим.

Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст. 368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, не перевірив належним чином доводи як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, та не навів у вироку переконливого обґрунтування, чому прийняв одні докази та відкинув інші, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 у вчиненні ними кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Згідно п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Разом з цим, враховуючи, що судом було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, виходячи з положень ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути зазначені порушення процесуального закону шляхом повторного дослідження доказів у провадженні, оскільки ці обставини не були встановлені судом першої інстанції.

З огляду на ці обставини апеляційний суд вважає за необхідне, керуючись ст. 9 КПК України, де вказано, що у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені, зокрема п.п. 1, 2, 10 ч. 1 ст. 7 КПК України, скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Внаслідок скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду провадження в суді першої інстанції апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості щодо розгляду решти апеляційних вимог захисника ОСОБА_10 , що обумовлює часткове задоволення поданої ним апеляційної скарги і вони підлягають перевірці при новому судовому розгляді кримінального провадження.

При новому розгляді провадження суду необхідно усунути зазначену вище неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та порушення кримінального процесуального закону, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини провадження, перевірити усі доводи, які викладені в апеляційних скаргах, й прийняти законне, обґрунтоване та справедливе рішення.

Вирішуючи питання щодо тримання обвинувачених під вартою суд апеляційної інстанції виходить із наступного. Стаття 418 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції ухвалює рішення в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу, який зобов`язує суд, серед іншого, вирішити питання про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження (ст. 131 КПК України). Тому з метою забезпечення перегляду провадження в суді першої інстанції, як складової кримінального провадження, з урахуванням ризику переховування від суду, під тиском тягаря можливого відбування покарання, призначеного за скоєння тяжких злочинів, обвинуваченим слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до статті 5 Конвенції нікого не може бути позбавлено свободи, окрім законного ув`язнення особи після засудження її компетентним судом. У справі «Руслан Яковенко проти України» Суд зазначив, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити.

Виходячи із конкретних обставин кримінального провадження, тяжкості обвинувачення та даних про особи обвинувачених, апеляційний суд вважає за необхідне продовжити щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 10 липня 2024 року.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 задовольнити частково.

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 задовольнити.

Вирок Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без зміни і продовжити його до 10 липня 2024 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4