КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №756/4278/22 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/1938/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2022 року, -

за участю:

прокурора ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2022 року задоволено клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0003227 від 21.05.2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2 КК України та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків: НОМЕР_1 ).

Тимчасово заборонено будь-яким особам відчужувати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також користуватися та розпоряджатися вказаною квартирою будь-яким чином.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу в частині заборони користуватись квартирою АДРЕСА_2 та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора щодо заборони користуватись квартирою АДРЕСА_2 .

На обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що квартира відповідно до договору Дарування та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 31.01.2024 року належить лише ОСОБА_7 .

Прокурор у своєму клопотанні зазначає, вводячи суд в оману, що вказана квартира на праві приватної власності належала ОСОБА_10 17.12.2021 останній помер, та у зв`язку з тим, що у нього не було родичів, вказана квартира, згідно ст. 1277 ЦК України та ст. 338 ЦПК України, мала бути визнана відумерлою спадщиною і перейти у власність територіальної громади міста Києва.

Надсилаючи клопотання прокурор знав, що у провадженні Оболонського районного суду м. Києва є цивільна справа за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування зазначеної квартири. Фактично станом на сьогодні йде спір стосовно вищезазначеної квартири.

В ухвалі про забезпечення позову зазначено, що суд не знаходить підстав для задоволення поданої заяви про забезпечення позову в частині заборони відповідачу ОСОБА_7 та його представникам вселяти, реєструвати інших осіб до квартири АДРЕСА_2 , проникати та входити до вказаної квартири, іншим чином користуватись, володіти та розпоряджатись нею, в тому числі, укладати договори іпотеки, оренди, купівлі-продажу, дарування тощо з третіми особами та арешту на вказану квартиру, враховуючи предмет спору в межах розгляду даної справи достатньо одного виду забезпечення позову.

Відповідно до ухвали про забезпечення позову, яка не забороняє укладати договір оренди, власник квартири, який наразі відбуває покарання ОСОБА_7 уклав договір найму (оренди) квартири з ОСОБА_6 , яка на даний час є ФОП.

Крім того, власник просить припинити свавілля слідчого ОСОБА_12 , який хоче у незаконний спосіб, переслідуючи власний корисний мотив, заволодіти квартирою поки останній буде відбувати покарання.

Апелянт звертає увагу, що на сьогоднішній день стосовно договору дарування квартири навіть не призначена експертиза підпису або почеркознавча експертиза в рамках кримінального провадження, не дивлячись на той факт, що кримінальне провадження відкрито на початку 2020 року. В даному кримінальному провадженні також жодній особі не повідомлено про підозру.

Копію ухвали, яка оскаржується слідчий Оболонського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_13 надав лише 31.01.2024 під час проведення обшуку квартири АДРЕСА_2 , цивільному чоловіку ОСОБА_6 та безпідставно вирвав з рук у нього мобільний телефон, який належить останньому та немає ніякого процесуального статусу в рамках кримінального провадження.

В судове засідання представник ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 , не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений завчасно та належним чином, клопотання про відкладення судового засідання не надіслав.

З урахуванням думки прокурора, який вважав за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності адвоката ОСОБА_8 , колегія суддів прийшла до висновку про можливість проведення судового розгляду без участі адвоката, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів, наданих судом першої інстанції, що 21.05.2020 року було внесено відомості про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2 КК України (кримінальне провадження №0003227).

Досудовим розслідуванням встановлено, що група осіб, у невстановлений час та місці, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, за попередньою змовою, незаконно заволоділи квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, вказана квартира на праві приватної власності належала ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2

17.12.2021, ОСОБА_10 помер, тому у зв`язку з тим, що у останнього не було родичів, вказана квартира, згідно ст.1277 ЦК України та ст.338 ЦПК України, мала бути визнана відумерлою спадщиною і перейти у власність територіальної громади міста Києва.

24.12.2021, приватний нотаріус ОСОБА_14 внесла в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, договір дарування від 26.04.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_15 , згідно якого ОСОБА_10 ніби продав вказану квартиру ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, до створення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме до 01 січня 2013 року, право власності реєструвалося в «Київському міському бюро технічної інвентаризації». 03.02.2022, було отримано відповідь з вказаної установи, згідно якої на підставі вказаного договору право власності на квартиру не реєструвалося.

Так, зареєстрований договір було посвідчено 26.04.2010 року, а ОСОБА_10 проживав за адресою: АДРЕСА_1 до своєї смерті, тобто до 17.12.2021.

Отже, на думку сторони обвинувачення договір дарування від 26.04.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_16 , предметом якого стала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , являється підробленим, а ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який ніби став власником квартири, являється підставною особою.

Було допитано ряд свідків з обставин справи та встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час ніхто не проживає.

В ході досудового розслідування 20.02.2022 слідчим винесено постанову про визнання в якості речового доказу квартиру АДРЕСА_2 .

20.06.2022 прокурор Оболонської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна.

В обґрунтування поданого клопотання прокурор вказав, що з метою виконання завдань кримінального провадження та наявністю ризику знищення речових доказів чи іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, у слідства виникла необхідність накласти арешт на майно, яке є предметом злочину, містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

22.06.2022 ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва вказане клопотання прокурора задоволено та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків: НОМЕР_1 ).

Тимчасово заборонивши будь-яким особам відчужувати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також користуватися та розпоряджатися вказаною квартирою будь-яким чином.

Задовольняючи дане клопотання, внесене в межах даного кримінального провадження слідчий суддя, як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали врахував наявність правової підстави для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні №0003227; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

А також те, що прокурор в клопотанні довів, що існують обставини, які підтверджують, що незастосування заборони розпорядження майном призведе до його пошкодження, псування, знищення, незаконного відчуження.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

З ухвали слідчого судді вбачається, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були, досліджені матеріали судового провадження, а також з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При винесенні ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчий суддя обґрунтовано задовольнив вказане клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вище зазначене майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку відповідно до постанови начальника відділення слідчого відділу Оболонського управління поліції ГУНП у м. Києві капітана поліції ОСОБА_17 від 20.06.2022 /а.с. 53-54/ визнано речовими доказами в рамках вказаного кримінального провадження, як таке, що відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Враховуючи, що кримінальне провадження №0003227від 21.05.2020 року розслідується за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2 КК України, а саме шахрайським способом заволодіння правом власності на квартируза адресою: за адресою: АДРЕСА_1 ,тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про накладення арешту на дану квартиру із встановленням заборони відчуження, розпорядження та користування вказаним нерухомим майном, з урахуванням обставин даного кримінального провадження.

Відповідно до ч. 12 ст. 170 КПК України заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.

Однак як вбачається з обґрунтування клопотання прокурора про арешт майна, що вході досудового розслідування було допитано сусідів вказаної квартири, а саме ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що проживає з адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що проживає з адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що проживає з адресою: АДРЕСА_5 , які повідомили, що за адресою: АДРЕСА_1 на даний час ніхто не проживає.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно, з підстав того, що воно відповідає критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Доводи апелянта про необґрунтованість накладення арешту на майно є такими, що не відповідають матеріалам провадження. Крім того, слідчим суддею суду першої інстанції накладено арешт на майно, відповідно до вимог ст. ст. 132, 170, 173 КПК України, на підставі належно досліджених доводів органу досудового розслідування.

Зважаючи на викладене, в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував правомірно, а тому доводи апелянта стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Всі інші обставини, на які посилалась сторона захисту під час апеляційного розгляду, згідно вимог КПК України будуть встановлюватись під час судового розгляду по суті.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2022 року, -залишити без зміни, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4