Справа № 452/3557/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/141/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року у м. Львові Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та представника Моторного (транспортного) страхового бюро України - адвоката ОСОБА_7 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 19 грудня 2023 року щодо ОСОБА_6 ,

з участю: прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 19 грудня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 10 місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Цивільний позов ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на корись ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 137000 гривень 00 копійок.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на корись ОСОБА_9 суму страхового відшкодування в розмірі 246476 гривень 60 копійок, з яких 67784 гривні 20 копійок - витрати, пов`язані з лікуванням, 178 692 гривні 40 копійок - шкода, пов`язана із тимчасовою непрацездатністю.

Стягнуто солідарно з Моторного (транспортного) страхового бюро України та ОСОБА_6 на корись ОСОБА_9 понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20000 гривень 00 копійок.

У задоволенні позову ОСОБА_9 в інший частині вимог - відмовлено.

На вказаний вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 та представник Моторного (транспортного) страхового бюро України - адвокат ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить змінити йому відбування покарання за скоєний злочин на службу в ЗСУ. Просить врахувати визнання ним вини та щире каяття, а також його згоду компенсувати потерпілому його затрати.

На підтримку своїх апеляційних вимог обвинувачений покликається, що свою вину у вчиненому визнав повністю, але зазначив, що 200 гр. коньяку він вжив після ДТП. Вказує, що щиро розкаявся у скоєному та погодився відшкодувати потерпілому матеріальні збитки.

Зазначає, що працівники поліції прибувши на місце ДТП не зафіксували стан його сп`яніння. Також відсутні дані про його відмову від проходження тесту, немає відеофіксації з нагрудних камер поліцейських.

Покликається, що постанова про відібрання біологічних зразків йому було вручено перед самим початком відібрання зразків, тобто через 4 години після ДТП. Вказує, що до того моменту, особи, які перебували біля нього, не відчували запаху та не вбачали в його діях неадекватності. Акцентує, що не було допитано в якості свідка продавця кіоску на предмет продажу йому 200 гр. коньяку.

Вважає, що дії поліцейських та військових, які перебували біля нього та обмежували його в пересуванні порушують інструкції та норми закону щодо нього.

Вказує, що його фактично ввели в оману щодо експертизи біологічних зразків.

Наголошує, що суд не взяв до уваги, що у нього на утриманні є неповнолітня дитина та батьки пенсіонери, він позитивно характеризується за місцем проживання, порядний сім`янин, має постійне місце проживання. Також суд не взяв до уваги, що він добровольцем записався в ЗСУ, де пройшов відповідне навчання. Вважає, що у даний час він більше принесе користі на службі в ЗСУ, а ніж у тюрмі.

В апеляційній скарзі представник Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі МТСБУ)- адвокат ОСОБА_7 просить зупинити виконання оскаржуваного вироку у частині цивільного позову. Скасувати вирок у частині вирішення цивільного позову до МТСБУ та відмовити у задоволенні такого.

На підтримку своїх апеляційних вимог представник покликається, що рішення місцевого суду у частині задоволення цивільного позову до МТСБУ про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд порушив норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права та неправильно встановлено обставини, які мають значення для вирішення справи.

Вказує, що при вирішенні цивільного позову місцевий суд не взяв до уваги положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»№ 1961-IV. Суд не перевірив обставини щодо не звернення потерпілого у строки, встановлені даним Законом та призупинення на сьогоднішній день строків розгляду заяви (передчасний позов).

Також суд, задовольняючи позов не вказав жодної норми та підстави задоволення позову, що свідчить про формальний розгляд справи. Місцевий суд не звернув увагу за заперечення МТСБУ щодо розміру шкоди та доказів наданих стороною позивача.

Зазначає, що відповідно до вимог КПК України виді і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Звертає увагу, що відповідно до вимог ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Наголошує, що позивачем надано копії чеків, які є нечитабельними або взагалі не відносяться до шкоди завданої внаслідок ДТП, зокрема це стосується чеків на 6050 грн., 1231,19 грн., 63,98 грн. Жодним медичним документом не підтверджено необхідність закупівлі нефану, кедолу, цитрамону, вітаміну С.

Вказує, що інші препарати є підтвердженими, але внаслідок не звернення з заявою про виплату страхового відшкодування МТСБУ не може виконати обов`язок на МТСБУ законом № 1961-IV.

Щодо відшкодування матеріальної шкоди пов`язаної з середнім заробітком, представник покликається на положення ст. 23, 25 Закону № 1961-IV«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», правовий висновок Верховного Суду у цивільній справі 462/173/19, та вказує, що згаданий позов є передчасним, оскільки ФОП ОСОБА_9 зобов`язаний подати декларацію за 2023 рік до квітня 2024 року та тільки тоді претендувати на різницю між отриманим доходом у 2023 році та отриманим доходом у 2022 році. Однак, суд не зверну увагу на цю обставину та безпідставно застосував розрахунки, які не передбачені Законом № 1961-IV.

Крім цього, представник вказує, що на сьогоднішній день, у порушення ст.ст. 24, 35 Закону № 1961-IV потерпілим не було надано МТСБУ належним чином завірені копії документів та оригінали чеків, що підтверджують витрати на лікування внаслідок чого МТСБУ позбавлено можливості розслідувати страховий випадок.

Також, представник вказує, що строк на виплату страхового відшкодування припиняється до постановлення вироку, а позов потерпілого є передчасним та таким, що суперечить п. 36.2 ст. 36 Закону № 1961-IV, оскільки у страховика на сьогоднішній день не виник обов`язок відшкодувати нанесену шкоду.

Крім цього, представник вважає, що судові витрати повинні бути покладені на Позивача, оскільки його представник, зловживаючи своїми правами не звертався у досудовому порядку до Відповідача 2 та покладення на МТСБУ солідарно не відповідає принципу справедливості і таке стягнення є порушенням ст. 141 ЦПК України.

Представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 надіслала заперечення на подані апеляційні скарги, у яких просить такі залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок залишити без змін.

У запереченнях на апеляційні доводи обвинуваченого адвокат ОСОБА_10 вказує, що незважаючи на часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_6 своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та фактичне заперечення певної кваліфікації дій, його винуватість доведена у повному обсязі, а також підтверджується сукупністю безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів та встановленими судом фактичними даними, у розумінні вимог статей 84-87,94 КПК України.

Звертає увагу, що свідчення обвинуваченого про те, що він вжив алкоголь вже після ДТП, останній вперше повідомив лише у суді, а під час проведення за його участю слідчого експерименту повідомляв, що алкоголь приймав за два дні до події. При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_6 вживав алкоголь вже після ДТП.

Зазначає, що місцевий суд вірно встановив відсутність обставин, які пом`якшують покарання, зокрема відсутність щирого каяття, оскільки дії обвинуваченого не свідчать про його щире каяття. Матеріалами справи така обставина не підтверджена.

При призначенні покарання, суд першої інстанції вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину і те, що злочин скоєний в стані алкогольного сп`яніння, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким.

Також зазначає, що виконання конституційного обов`язку по захисту Вітчизни не може бути підставою уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, і суд не може змінити відбування покарання на службу в ЗСУ, як про це просить обвинувачений, тим більше, що матеріали справи не містять відомостей, що обвинувачений на даний час ще не звільнений з військової служби в ЗСУ.

У запереченнях на апеляційну скаргу представника МТСБУ адвокат ОСОБА_10 вказує, що викладені у ній доводи не відповідають дійсним обставинам справи, які у свою чергу стверджені доказами, дослідженими у порядку, встановленому КПК України.

Вказує, що всупереч доводам представника МТСБУ ще 08.09.2023 року цивільний позивач надіслав на адресу МТСБУ заяву про виплату страхового відшкодування та долучив до цієї заяви оригінали всіх тих чеків, які були додані до цивільного позову, що підтверджується описом вкладення в цінний лист та чеком, виданим працівником відділення пошти, які знаходиться у матеріалах справи.

Стверджує, що МТСБУ отримало заяву про виплату страхового відшкодування та мало в розпорядженні оригінали чеків задовго до написання відзиву на позовну заяву, що підтверджується витягом з офіційного сайгу «Укрпошти» де було відстежено поштове відправлення (штрих-код 408), який аналогічно знаходиться у матеріалах. Станом на 25.09.2023р. страхова справа вже була передана в юридичний відділ МТСБУ, що підтверджується витягом із електронного сервісу МТСБУ, особистого кабінету потерпілого, а відзив на позовну заяву у справі датований 29.09.2023р., що підтверджується матеріалами справи.

Вказує, що у вироку суд вірно зазначив, що право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ст.286 КК України, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди, а тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди, що також узгоджується зі статтями 15,16 ЦК України. Зазначає, МТСБУ приймає рішення про здійснення відшкодування (регламентної виплати) також і на підставі рішення суду у разі, якщо спір розглядався у судовому порядку.

Покликається, що у межах цього кримінального провадження, факт, обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмету доказування, тому незвернення потерпілого безпосередньо до МТСБУ або страховика жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування.

Зазначає, що ОСОБА_6 було заподіяно шкоду здоров`ю потерпілого ОСОБА_9 у виді тяжких тілесних ушкоджень. Спричинення цих наслідків перебуває у причинному зв`язку із діяннями ОСОБА_6 , а саме вчиненням ним ДТП, який вчасно не застрахував цивільно-правову відповідальність як власник транспортного засобу. Відповідно до пункту 41.1. статті 41 Закону саме МТСБУ відшкодовує шкоду потерпілому.

Вважає, безпідставними доводи представника про нечитабельність доданих до цивільного позову копій чеків на суму 6050 грн., 1231.19 грн. та 63.98 грн., адже для розрахунку розміру страхового відшкодування та прийняття рішення про його виплату можуть бути використані оригінали чеків, додані до заяви про виплату страхового відшкодування, та знаходяться на даний час у розпорядженні МТСБУ.Всі перелічені у згаданих чеках товари були необхідні для проведення операції ОСОБА_9 та були придбані 10 квітня 2023 року, за кілька годин до операції.

Стверджує, що оскільки в МТСБУ наявні заява про виплату страхового відшкодування та оригінали чеків, які підтверджують придбання лікарських засобів та медичних товарів необхідних для лікування ОСОБА_9 , то у цивільного відповідача 2 на момент подання відзиву на позовну заяву були відсутні перешкоди для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування ОСОБА_9 .

Також заперечує доводи апелянта на те, що суд першої інстанції прийшов помилкового висновку, що достатньо лише чеків без медичних документів, зокрема виписки та рецептів, оскільки у матеріалах справи містяться долучені копії засвідченої належним чином виписки з історії хвороби, виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_9 № 22719, засвідчені належним чином листки лікарських призначень та інша медична документація, оригінали яких надсилались до МТСБУ з заявою про виплату страхового відшкодування.

Крім цього зазначає, що з у рахуванням правової позиції Великої палати Верховного Суду у справі № 477/874/19, представником цивільного позивача при розрахунку у цивільному позові шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності потерпілого, було обґрунтовано застосовано саме приписи ст. 1198 ЦК України, які не передбачають необхідність використання такого показника, як дохід за цілий 2023 рік, а отже відповідна позовна вимога не с передчасною. Наголошує, що місцевий суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_9 має право на відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою непрацездатністю, в сумі 178692 гри. 40 коп.

Згідно оскаржуваного вироку суду, ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем за призовом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 , 18 березня 2023 року приблизно о 17 год. 25 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, що знижує увагу, швидкість реакції та унеможливлює належним чином оцінювати дорожню обстановку, в денну пору доби, при природному освітленні, керуючи автомобілем марки «Ford» моделі «Focus», реєстраційний номерний знакНОМЕР_4 Республіки Польща, рухався автодорогою місцевого значення між населеними пунктами с. Ралівка та с. Чуква Самбірського району Львівської області у напрямку с. Ралівка Самбірського району Львівської області із двостороннім рухом, яка має по одній смузі для руху в кожному напрямку, поза межами населеного пункту, у порушення вимог стст.11,49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п.1.2 Розділу 1, п.1.5 Розділу 1, пп.«б» п.2.3 Розділу 2, пп.«д» п.2.3 Розділу 2, пп.«а» п.2.9 Розділу 2, п.10.1 Розділу 10, п.11.3 Розділу 11 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - ПДР України), а саме: проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, допустив виїзд автомобіля марки «Ford» моделі «Focus», реєстраційний номерний знак НОМЕР_4 Республіки Польща , за межі проїзної частини дороги ліворуч, на ліве, відносно напрямку його руху, узбіччя, де вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який отримав синці в ділянці лівого плечового суглоба та правій гомілці, відкритий перелом обох кісток правої гомілки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки життя в момент спричинення.

Щодо клопотання ОСОБА_6 про його участь в судовому засіданні особисто, то таке до задоволення не підлягає, оскільки відповідно до листів командира військової частини НОМЕР_3 від 28.02.2023 та 13.03.2023 через відсутність спеціально обладнаного сховища у приміщенні суду забезпечити конвоювання осіб узятих під варту для розгляду кримінальних проваджень Львівським апеляційним судом не є можливим в умовах воєнного стану.

При апеляційному розгляді справи обвинувачений не заперечив про розгляд справи без участі його захисника та підтримав подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, та просили таку задоволити. Апеляційну скаргу представника МТСБУ підтримав.

Прокурор, потерпілий та його представник повністю заперечили усі подані у справі апеляційні скарги, як необґрунтовані, та зазначили про законність та обґрунтованість судового рішення.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно апеляційних доводів обвинуваченого, останній не оспорює час, місце та спосіб вчинення кримінального правопорушення, за обставин, зазначених в обвинувальному акті та вироку суду, окрім такої кваліфікуючої ознаки як перебування в стані алкогольного сп`яніння саме в момент скоєння ДТП. Просить врахувати факт визнання ним вини, щире каяття та його згоду на відшкодування потерпілому заподіяної шкоди, а також просить замінити йому призначене покарання за скоєний злочин на службу в ЗСУ.

Представник МТСБУ оскаржує вирок суду щодо ОСОБА_6 лише у частині вирішення цивільного позову.

Перевіривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку дотримані.

Доводи обвинуваченого у заперечення факту перебування ним під час скоєння ДТП у стані алкогольного сп`яніння були ретельно перевірені місцевим судом, який за наслідками досліджених у судовому засіданні доказів прийшов до висновку про безпідставність таких тверджень.

З цим висновком місцевого суду погоджується і колегія суддів, та вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286-1 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, якщо вони заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

На переконання колегії суддів у вироку суду першої інстанції викладені переконливі докази вчинення ОСОБА_6 інкримінованого злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Зокрема, згідно висновку № 676/2023-т від 29 березня 2023 року в крові ОСОБА_6 методомигазо-рідинної хроматографії виявлено етиловий спирт в кількості 2,74 % (проміле), не виявлено: метилового, пропілового, бутилового і амілового спиртів.

Допитаний у судовому засіданні місцевого суду потерпілий ОСОБА_9 пояснивши обставини ДТП, вказав, що водій ОСОБА_6 після ДТП підійшов до нього приблизно на 3-4 метри, посміявся, не відреагував на прохання викликати швидку та пішов. Зазначив, що зовні ОСОБА_6 виглядав як в стані алкогольного сп`яніння, в нього була нетверда хода та сміх без причини. Потім біля них зупинився інший автомобіль, водій якого і викликав швидку допомогу, а також надав можливість подзвонити батькам та повідомити їх про ДТП.

Допитаний у судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_11 , батько потерпілого, повідомив, що прибувши на місце ДТП, він побачив, що син вже перебував всередині автомобіля швидкої допомоги, де йому надавалася медична допомога, а в кюветі знаходився автомобіль «Ford Focus», який лежав нахилений на боку поза лівою стороною дороги в напрямку до с. Ралівка. Попри цей автомобіль ходив ОСОБА_6 , котрий був у неадекватному стані, голосно розмовляв, сміявся, потім сів у салон належного свідку автомобіля, на якому він приїхав на місце ДТП, та вимагав, щоб ОСОБА_11 віз його в с.Чукву. Як повідомив свідок, було схоже, що ОСОБА_6 перебував у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, проте ОСОБА_11 до нього близько не підходив та запах алкоголю не чув.

При цьому, місцевий суд обґрунтовано врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15.03.2018р. у справі № 372/2291/16-к, згідно якої Постанова Кабінету Міністрів України від 17.12.2008р. №1103 «Про затвердження Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду» та наказ МВС України від 09.11.2015р. «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» прийняті відповідно до ст. 266 КУпАП, Законів України «Про Національну поліцію», «Про дорожній рух» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними». Отже, ці нормативно-правові акти не регулюють питання доказування в кримінальному провадженні та не виключають можливість встановлення судом факту перебування особи в момент ДТП у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду.

Як правильно враховано місцевим судом, у межах даного кримінального провадження, саме по собі не проведення працівниками поліції огляду водія ОСОБА_6 на стан сп`яніння на місці ДТП з використанням спеціальних технічних засобів, а також лікарем закладу охорони здоров`я, у межах двох годин з часу скоєння ДТП, не свідчить про перебування обвинуваченого ОСОБА_6 у тверезому стані під час скоєння ДТП.

Колегія суддів не приймає до уваги апеляційні доводи обвинуваченого про те, що його фактично ввали в оману щодо проведення експертизи на визначення стану алкогольного чи іншого сп`яніння.

Згідно матеріалів справи,постановою слідчого від 18.03.2023р. у цьому кримінальному провадженні постановлено відібрати у ОСОБА_6 зразки крови для проведення судової токсикологічної експертизи. Із даною постановою слідчої ОСОБА_6 було ознайомлено, що стверджується його особистим підписом (т.1 а.с.246).

На підставі цієї постанови, згідно протоколу отримання зразків для експертизи від 18.03.2023р. в період часу з 22 год. 00 хв. до 22 год. 16 хв. у ОСОБА_6 , який погодився добровільно надати зразки, було відібрано біологічні зразки крові для подальшого проведення експертного дослідження (т.1 а.с.247).

Зазначені документи містять особисті підписи ОСОБА_6 та не містять жодних зауважень, заяв та клопотань останнього.

При цьому, суд правильно врахував показання самого обвинуваченого ОСОБА_6 , які були надані ним у судовому засіданні місцевого суду, і з яких вбачається, що обвинувачений достовірно знав про необхідність проведення медичного огляду, у тому числі на стан алкогольного сп`яніння.

Так, у судовому засіданні місцевого суду обвинувачений особисто зазначив, що він на місці скоєння ДТП від медичного огляду відмовився, хотів щоб його залишили у спокої. Коли він перебував у Самбірській ЦЛ поліцейські сказали йому чекати, оскільки буде огляд поліцейськими та лікарями, пізніше до нього декілька разів підходила лікарка та пропонувала його оглянути, проте він відмовлявся, казав, щоб його не турбували та залишили у спокої. Зазначив, що слідча, яка прибула до лікарні, повідомила йому про необхідність здати кров для проведення експертизи на вміст алкоголю, на що він добровільно погодився, однак нікому не повідомляв під час забору крові, а також під час досудового розслідування про те, що вжив алкоголь після ДТП вже перебуваючи у лікарні. Вперше про такий факт повідомив у суді під час надання показань. До лікарів з приводу незадовільного самопочуття на місці ДТП та протягом перебування в лікарні не звертався.

Апеляційні доводи обвинуваченого про те, що поліцейські та військові, які також перебували біля нього та обмежували його у пересуванні, порушували інструкції та норми закону щодо нього не заслуговують на увагу, оскільки жодних конкретних відомостей щодо цих обставин обвинувачений не наводить.

Більше того, згідно позиції самого обвинуваченого, він після події, перебуваючи у лікарні, пішов до кіоску, де і вжив алкогольний напій. Тобто, як ствердив сам обвинувачений, у нього була можливість вільно пересуватись.

Водночас, така версія обвинуваченого щодо вживання алкоголю після події жодними доказами не підтверджена.

Щодо доводів обвинуваченого про те, що у судовому засіданні не було допитано свідка - продавця кіоску, де він придбав 200 гр. коньяку, який вжив після події, колегія суддів встановила таке.

Матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що під час досудового розслідування допитувався такий свідок, його анкетні дані невідомі.

Згідно матеріалів справи стороною захисту під час судового провадження у суді першої інстанції було подано клопотання, зокрема, про допит у судовому засіданні свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , медичних працівників лікарні, які і були допитані у судовому засіданні місцевого суду (т.1 а.с. 208-209).

Клопотань щодо допиту інших осіб в якості свідків сторона захисту під час судового розгляду у суді першої інстанції не подавала.

Таким чином, критична оцінка місцевим судом доводів сторони захисту про те, що ОСОБА_6 не перебував у стані алкогольного сп`яніння у момент скоєння ДТП, а вжив алкогольний напій вже після ДТП, є обґрунтованою. Висновки місцевого суду з цього приводу є належним чином вмотивовані у вироку.

За наведених обставин кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286-1 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, якщо вони заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження, є правильною.

З приводу призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, колегія суддів враховує наступне.

В силу вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Санкцією ч. 2 ст. 286-1 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до восьми років.

При цьому, згідно положень ч. 1 ст. 75 КК України, до особи, засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, не може бути застосовано інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно матеріалів справи, при призначенні ОСОБА_6 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, місцевим судом у повній мірі враховано характер та ступінь тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке класифікується як тяжкій злочин, дані про особу винного, якийраніше судимий, неодноразово притягався до адміністративної відповідальності, має постійне місце проживання, де посередньо характеризується, розлучений, проживає з батьками, які є пенсіонерами, має на утриманні одну неповнолітню дитину, є військовослужбовцем, де характеризується негативно через наявні факти вживання алкогольних напоїв під час несення служби та конфлікти з іншими військовослужбовцями, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом F15.24, а саме, розлад психіки та поведінки внаслідок вживання психостимуляторів, проте згідно висновку спеціальної медичної, наркологічної комісії №94 від 11.08.2023р. не потребує застосування примусових заходів лікування, у лікаря-психіатра на обліку не перебуває, загальний стан його здоров`я, який визнано задовільним, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

В апеляційні скарзі обвинувачений просить врахувати те, що він визнав вину, щиро розкаявся та погодився відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.

Однак, колегія суддів вважає, що такі обставини відсутні, оскільки як під час судового розгляду справи у суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді обвинувачений ОСОБА_6 фактично свою вину визнав частково, оскільки заперечує факт перебування під час ДТП у стані алкогольного сп`яніння, що виключає відповідно і наявність у нього щирого каяття.

Також, слід враховувати, що згідно матеріалів справи обвинувачений під час судового розгляду цивільний позов потерпілого визнав частково.

Даних про те, що обвинувачений особисто намагався відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду матеріали справи не містять.

Крім цього, матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_6 утримує чи опікується своїми батьками, які є пенсіонерами, і з якими він проживає.

З приводу апеляційних доводів обвинуваченого про те, що судом не враховано те, що він добровольцем записався у ЗСУ та пройшов відповідне навчання, та може бути корисним у даний час на військовій службі, колегія суддів враховує таке.

Згідно положень статей 1-4 Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» та статей 11, 49, 56, 59 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», які визначають, що:військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України;усі військовослужбовці незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цих Статутів; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків;військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України у цілому.

Однак, ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем, згідно матеріалів справи вчинив тяжкий злочин, у вчиненні якого фактично не розкаявся, негативно характеризується за місцем служби, а відтак наведені обвинуваченим доводи щодо його статусу військовослужбовця у сукупності із іншими встановленими даними про його особу не впливають на висновки місцевого суду у частині призначеного йому покарання.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, у межах санкції цієї статті, у повній мірі відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Висновки місцевого суду, викладені у вироку, щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання належним чином вмотивовані.

Підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, колегія суддів не вбачає.

Перевіривши апеляційні доводи представника МТСБУ - адвоката ОСОБА_7 щодо вирішення місцевим судом цивільного позову, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно матеріалів справи представником потерпілого - адвокатом ОСОБА_10 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 заявлено цивільний позов про стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_9 страхового відшкодування в сумі 246476 грн. 60 коп., з яких витрати, пов`язані з лікуванням, в розмірі 67784 грн. 20 коп., та шкода, пов`язана із тимчасовою непрацездатністю, в розмірі 178692 грн. 40 коп., а також про стягнення із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 моральної шкоди в розмірі 500000 грн. А також про стягнення з відповідачів на його користь понесені ним витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20000 грн.

Оскаржуваним вироком цивільний позов ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на корись ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 137000 гривень.Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на корись ОСОБА_9 суму страхового відшкодування в розмірі 246476 гривень 60 копійок, з яких 67784 гривні 20 копійок - витрати, пов`язані з лікуванням, 178 692 гривні 40 копійок - шкода, пов`язана із тимчасовою непрацездатністю.Стягнуто солідарно з Моторного (транспортного) страхового бюро України та ОСОБА_6 на корись ОСОБА_9 понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20000 гривень.У задоволенні позову ОСОБА_9 в інший частині вимог - відмовлено.

В апеляційному порядку вирішення місцевим судом цивільного позову потерпілого оскаржується лише у чистині задоволення позовних вимог до Моторного (транспортного) страхового бюро України.

На переконання колегії суддів, вирішення місцевим судом цивільного позову потерпілого, зокрема, у частині стягнення на його користь матеріальної шкоди з Моторного (транспортного) страхового бюро України відповідає вимогам закону.

Колегія суддів не приймає до уваги апеляційні доводи представника МТСБУ про те, що задовольняючи цивільний позов місцевий суд не врахував положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»№ 1961-IV, не вказав жодної норми та підстави задоволення такого, оскільки в оскаржуваному вироку наведене належні, достатні та обґрунтовані мотиви вирішення судом цивільного позову потерпілого.

Так, всупереч доводам представника МТСБУ, згідно вироку суду, при вирішенні цивільного позову потерпілого місцевим судом враховано та наведено у вироку вимоги КПК, ЦК, положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»№ 1961-IV, а також відповідну судову практику.

Згідно апеляційної скарги представника МТСБУ, апелянт вказує, що суд не перевірив обставин щодо не звернення потерпілого до відповідача з повідомленням про настання ДТП та заявою про виплату у строки, встановлені нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»№ 1961-IV, та призупинення на сьогоднішній день строків розгляду заяви.

Такі доводи апелянта колегія суддів до уваги не приймає, з огляду на таке.

Згідно ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

За ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються нормиЦивільного процесуального кодексу Україниза умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Положеннями ч.1 ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Як враховано місцевим судом, згідно пункту а) підпункту 41.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»№ 1961-IVМоторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Отже, місцевий суд правильно визначив, що відповідно до пункту 41.1. статті 41 Закону саме МТСБУ відшкодовує шкоду потерпілому, оскільки шкода заподіяна транспортним засобом, володілець якого ( ОСОБА_6 ) на день вчинення ДТП не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Також, місцевим судом враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19.06.2019р. у справі №465/4621/16-к, згідно яких Положення частини 1 статті 128 КПК України щодо можливості пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні особою, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, зокрема, до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, треба розуміти як можливість пред`явлення зазначеного позову до Моторного (транспортного) страхового бюро України як юридичної особи, на яку статтею 41 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено обов`язок відшкодування такої шкоди.

Для розгляду в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, попереднє звернення потерпілого до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є обов`язковим.

Згідно матеріалів справи діями обвинуваченого ОСОБА_6 було заподіяно шкоду здоров`ю потерпілого ОСОБА_9 у виді тяжких тілесних ушкоджень. Спричинення цих наслідків перебуває у причинному зв`язку із діяннями ОСОБА_6 , а саме вчиненням ним ДТП, який вчасно не застрахував цивільно-правову відповідальність як власник транспортного засобу.

Таким чином, на вирішення місцевим судомцивільного позову потерпілого ОСОБА_9 до МТСБУ, який було заявлено у межах даного кримінального провадження, не впливають наведені представником МТСБУобставини, пов`язані із можливістю звернення потерпілого до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Всупереч апеляційним доводам представник МТСБУ, суд першої інстанції обґрунтовано задоволив позовні вимоги потерпілого ОСОБА_9 до МТСБУ пов`язані із лікуванням на суму 67 784 грн. 20 коп.

Висновок місцевого суду про те, що потерпілим належним чином підтверджено витрати, пов`язані із лікуванням, а саме належними платіжними дорученнями та чеками (т.1 а.с.114-120), відповідно до лікарських призначень, підтверджується матеріалами справи.

У матеріалах справи наявні долучені потерпілою стороною належним чином засвідченні виписки з історії хвороби, виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_9 № 22719, засвідченні належним чином листки лікарських призначень та інша медична документація(т.1 а.с. 91 -120).

Колегія суддів визнає безпідставними апеляційні доводи представника про те, що позивачем надано копії чеків, які є нечитабельними або взагалі не відносяться до шкоди завданої внаслідок ДТП, зокрема це стосується чеків на 6050 грн., 1231,19 грн., 63,98 грн., оскільки з долучених до матеріалів копій цих чеків зрозуміло де, коли, які лікарські препарати та товари і на яку суму було придбано.

Згідно чеків на суму 6050 грн., 1231,19 грн. та 63,98 грн. 10 квітня 2023р.було придбано товари, перелік яких підтверджує доводи захисника, що такі були придбанні у зв`язку із необхідністю проведення потерпілому операції, яку згідно протоколу операції № 783 і було проведена 10 квітня 2023р. (т.1 а.с. 103).

За наведених обставин колегія суддів визнає правильним та обґрунтованим рішення місцевого суду про стягнення із Моторного (транспортного) страхового бюро України у користь потерпілого ОСОБА_9 витрат, пов`язаних із лікуванням на суму 67784 грн. 20 коп.

Перевіривши апеляційні доводи представника МТСБУ щодо безпідставного стягнення із МТСБУ у користь потерпілого ОСОБА_9 шкоди, пов`язаної із тимчасовою непрацездатністю на суму 178 692 грн. 40 коп., колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість таких.

В апеляційній скарзі представник МТСБУ стверджує, що місцевий суд, задовольняючи позовні вимоги потерпілого у цій частині безпідставно застосував розрахунки, які не передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV, зокрема, статтею 25 даного Закону.

Однак, колегія суддів не приймає до уваги такі твердження апелянта з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.1198 ЦК України розмір доходу фізичної особи-підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять. Якщо ця особа отримувала дохід менш як дванадцять місяців, розмір її втраченого доходу визначається шляхом визначення сукупної суми доходу за відповідну кількість місяців.

Згідно ст. 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IVу зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються неотримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Неотримані доходи особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною.

Отже, порядок обчислення розміру шкоди, пов`язаною з тимчасовою втратою працездатності нормами ч.1 ст.1198 ЦК України та ст. 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV регулюється по різному.

Водночас, згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19, а саме абз. 68-70 - 1 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, прийнятий 16 січня 2003 року, тоді як Закон № 1961-IV був прийнятий 1 липня 2004 року та набрав чинності 1 січня 2005 року. Припис частини першої статті 1198 ЦК України діє у незмінній редакції з часу набрання чинності цим кодексом. Так само незмінними залишаються приписи статті 25 Закон № 1961-IV.

Оскільки парламент прийняв спеціальний Закон № 1961-IV після ЦК України, то його приписи не мали би суперечити приписам зазначеного кодексу. Прийняття законів, які регулюють однопредметні цивільні відносини інакше, ніж ЦК України, можливе тільки з одночасним внесенням змін до цього кодексу (аналогічний підхід зайняв Конституційний Суд України у рішенні від 13 березня 2012 року № 5-рп/2012 у справі про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва (абзац сьомий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини)).

Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи ЦК України (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 (пункт 78)).

Отже, визначаючи розмір неотриманого позивачкою як підприємцем доходу за час тимчасової втрати нею працездатності, слід застосовувати приписи статті 1198 ЦК України, а не абзацу третього частини першої та частини другої статті 25 Закону № 1961-IV.

В абз. 190.1. цієї постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено, що колізію між приписами абзаців першого та третього частини першої статті 25 Закону № 1961-IV і частиною першою статті 1198 ЦК України слід вирішувати на користь застосування приписів статті 1198 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції,визначаючи розмір заподіяної потерпілому шкоди, пов`язаної з тимчасовою непрацездатністю, правильно керувався положеннями саме статті 1198 ЦК України.

Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_9 у зв`язку з тілесними ушкодженнями, отриманими внаслідок ДТП, із 19.03.2023р. по 21.04.2023р.(один місяць і два дні) перебував на стаціонарному лікуванні у Комунальному некомерційному підприємстві «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова», із діагнозом: перелом тіла великогомілкової кістки з переломом малогомілкової кістки; відкритий перелом правої великогомілкової кістки в с/з діалізу із зміщенням м/гомілкової кістки на межі проксимальної та середньої третин діалізу із зміщенням к.ф.; відкрита рана правої гомілки, сполучена переломом. Працездатність тимчасово втрачена у зв`язку із захворюванням.

Зазначене підтверджується медичною карткою стаціонарного хворого №22719 (т.1 а.с.94) і в апеляційному порядку такі обставини не оспорюються.

Згідно інформації, наданої адвокату ОСОБА_10 , Головним управлінням ДПС у Львівській області, ОСОБА_9 зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності без статусу юридичної особи та за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року задекларував дохід в сумі 2 012012 грн. 18 коп.

Виходячи із розміру отриманого потерпілим доходу за попередній 2022 рік - 2 012012 грн. 18 коп., суд першої інстанції правильно визначив, що середньомісячний його дохід за 2022 рік склав 167667 грн. 68 коп.

Провівши необхідні розрахунки, які детально описані в оскаржуваному вироку, суд першої інстанції обґрунтовано визначив, що за однин місяць два дні тимчасової непрацездатності потерпілого ОСОБА_9 йому заподіяно шкоду, пов`язану з тимчасовою непрацездатністю, у розмірі 178692 грн. 40 коп., а тому рішення місцевого суду про стягнення із МТСБУ у користь потерпілого ОСОБА_9 визначений розмір цієї шкоди колегія суддів визнає правильним.

З приводу рішення місцевого суду про стягнення солідарно з Моторного (транспортного) страхового бюро України та обвинуваченого ОСОБА_6 на корись ОСОБА_9 понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20000 гривень, яке в апеляційному порядку оскаржується лише у частині стягнення цих витрат із МТСБУ, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача та цивільного відповідача, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач.

Згідно матеріалів справи, на підтвердження витрат на правову допомогу до позовної заяви, згідно якої цивільними відповідачами є обвинувачений ОСОБА_6 та МТСБУ, долучено договір про надання правової допомоги між потерпілим ОСОБА_9 та адвокатом ОСОБА_10 , ордер, свідоцтво про право на заняття адвокацькою діяльністю, квитанцію, розрахунок вартості правової допомоги (звіт про виконану роботу), акт виконаних робіт, тощо.

Таким чином, рішення місцевого суду про стягнення солідарно з Моторного (транспортного) страхового бюро України та обвинуваченого ОСОБА_6 на корись ОСОБА_9 понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20 000 гривен відповідає вимогам закону та є правильним.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до переконання, що вирішення місцевим судом цивільного позову потерпілого, зокрема, у частині задоволення позовних вимог до Моторного (транспортного) страхового бюро України, відбулось із урахуванням вимог чинного законодавства, і висновки місцевого суду з цього приводу є правильними та обґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги не містять правових підстав для зміни чи скасування оскаржуваного вироку суду, а отже такі визнаються судом апеляційної інстанції необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Крім того, за наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376,404, 405, 407,419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та представника Моторного (транспортного) страхового бюро України - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 19 грудня 2023 року щодо ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка утримується під вартою, в цей же строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий

Судді: