УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року

м. Київ

справа № 755/7081/19

провадження № 51-3275 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 лютого 2019 року за № 0001240, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Тетіїва Київської області, жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що 13 лютого 2019 року близько 16:00 потерпілий ОСОБА_6 , який є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , приїхав до свого сина ОСОБА_5 , який проживав у вищевказаній квартирі. Однак, ОСОБА_5 двері не відчиняв та не давав можливості потерпілому зайти до приміщення.

З метою законного проходу до власного майна потерпілий ОСОБА_6 викликав працівників аварійної служби відкриття дверей та працівників патрульної поліції.

Після того як двері були відчинені, потерпілий зайшов до приміщення, де у нього виник словесний конфлікт з сином ОСОБА_5 . Підставою конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 стала поведінка останнього щодо ігнорування вимог батька відкрити двері квартири та подальшого виселення з неї.

У ході словесного конфлікту ОСОБА_5 схопив за верхній одяг потерпілого та потягнув його на кухню. ОСОБА_6 , намагаючись захиститися від протиправних дій обвинуваченого, відчуваючи реальну небезпеку для свого здоров`я, схопив ножа, який знаходився на столі кухні. Між чоловіками розпочалася обопільна бійка під час якої, у обвинуваченого ОСОБА_5 виник злочинний умисел на нанесення потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.

Обвинувачений ОСОБА_5 перехопив руку потерпілого ОСОБА_6 , у якій знаходився ніж. Після чого, утримуючи у своїх руках руку потерпілого, наніс йому умисні удари лезом ножа в область живота та грудної клітини.

У результаті протиправних дій ОСОБА_5 потерпілому були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді проникаючих колото-різаних поранень, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, та легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, у якій не погоджується з оскаржуваними судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, вважає його невідповідним тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.

Вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання не взяв до уваги конкретних обставин кримінального провадження, особу винного, а також думку потерпілого, що у своїй сукупності істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

На думку захисника, засудженому слід призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції позбавлений можливості перевірити судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Крім того, беручи до уваги те, що захисник не оскаржує вирок і ухвалу в частині доведеності винуватості ОСОБА_5 , у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та кваліфікації його дій за цією статтею, Суд, керуючись вимогами ст. 433 КПК України, не перевіряє законності й обґрунтованості вказаних рішень у цій частині.

Разом з тим, доводи захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

За правилами ст. 75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За змістом ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права. Не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного покарання ОСОБА_5 і в касаційній скарзі захисника.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення (його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення), відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, дані про особу винного, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивні характеристики, його вік, те, що він є пенсіонером, сімейний стан, він одружений, має двох дітей.

Крім цього, судом враховано, що кримінальне правопорушення вчинено щодо особи похилого віку, після нанесення потерпілому тілесних ушкоджень винний не надав першу медичну допомогу, не викликав працівників швидкої медичної допомоги, зник з місця вчинення злочину та звернувся до органів поліції лише на наступний день, а також взято до уваги позицію потерпілого, який під час судового розгляду наполягав на тому, що саме він був ініціатором конфлікту, проявляв неправомірну поведінку до сина, зазначив, що вибачив його, просив не карати, не позбавляти волі.

Урахувавши всю сукупність наведених обставин та даних про особу винного, серед яких всі ті, про які йдеться у касаційній скарзі захисника, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 мінімального покарання у межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України з урахуванням положень Загальної частини цього Кодексу.

Саме таке покарання на думку колегії суддів місцевого суду є справедливим і достатнім для виправлення засудженого, сприятиме попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень та відповідатиме принципу індивідуалізації покарання.

Не встановивши обставин, що пом`якшують винному покарання з огляду на ст. 66 КК України та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд дійшов обґрунтованого висновку щодо неможливості застосування ст. 69 цього Кодексу при призначенні покарання ОСОБА_5 .

Крім того, суд зважив на конкретні обставини кримінального правопорушення, дані про особу винного та дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням в порядку ст. 75 КК України.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 в апеляційному порядку, ствердив про правильність прийнятого рішення судом першої інстанції та обґрунтовано залишив вирок без зміни.

З такими висновками судів попередніх інстанцій з урахуванням обставин цього кримінального провадження погоджується і Верховний Суд, оскільки вони відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає.

Що стосується застосування до ОСОБА_5 ст. 75 КК України, то касаційний суд в даному випадку погоджується з судами першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на основі ст. 75 КК України, є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо. Важливе значення для застосування звільнення від відбування покарання мають дані, які характеризують особу винного, а саме: його поведінка до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, його соціально-демографічні властивості та соціально-психологічна характеристика. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання.

Однак, проаналізувавши наведене, в тому числі суспільну небезпечність, тяжкість та характер вчиненого, суди дійшли обґрунтованого переконання, що виправлення засудженого неможливе без ізоляції від суспільства, навіть враховуючи його соціальні характеристики, поведінку потерпілого та думку останнього щодо покарання.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення в частині призначеного засудженому покарання є законними, обґрунтованими і вмотивованими.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_7