Справа № 931/359/23 Провадження №11-кп/802/698/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000021, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Локачинського районного суду Волинської області від 03 серпня 2023 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Конюхи Локачинського району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з середньою освітою, неодруженого, пенсіонера, інваліда ІІ групи, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 1 (один) рік не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки згідно ч. 1 ст. 76 КК України, а саме:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Запобіжний захід у виді домашнього арешту, який був продовжений ухвалою Локачинського районного суду від 15.06.2023 року залишено той самий до вступу вироку в законну силу.

Цим же вироком вирішено долю речових доказів, арештованого майна та процесуальних витрат.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 , 09.04.2022 року, перебуваючи у приміщенні магазину «Тернопіль», що знаходиться за адресою: с. Конюхи, вул. Шевченка, 9 а, Володимирського району Волинської області приблизно з 12:38 по 12:46, виправдовуючи, визнаючи правомірною, заперечуючи збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, вчинив кримінальне правопорушення проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, передбачене ч. 1 ст. 436-2 КК України, за таких обставин:

Внаслідок розпочатої 20.02.2014 року збройної агресії Російської Федерації (далі РФ) проти України відбулася воєнна окупація невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, а в подальшому і незаконна анексія цієї території України. Верховною Радою України 15.04.2014 прийнято Закон України №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», за яким перебування підрозділів збройних сил Російської Федерації на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію Автономної Республіки Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку РФ. Верховною Радою України 21.04.2015 прийнято Постанову №337-УІІІ «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку РФ на території АР Крим 20.02.2014, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України. Надалі, всупереч вимогам п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки, у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (XXV), від 21.12.1965 № 2131 (XX), від 14.12.1974 №3314 (XXIX), президент РФ ОСОБА_9 , а також інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади РФ, спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів збройних сил РФ на територію України. На виконання вищевказаного наказу, 24.02.2022 військовослужбовці збройних сил РФ, шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно вторглись на територію Україну через державний кордон України в Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, Харківській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено воєнний стан на всій території України, дія якого продовжена на даний час. У свою чергу, обвинувачений ОСОБА_7 , сповідуючи ідеї військово-політичного керівництва РФ щодо політичної, ідеологічної, національної нетерпимості і ненависті до української нації та державності, підтримуючи антиукраїнські рухи, спрямовані на відокремлення від України частини її території та населення, а також агресивну ідеологічну мотивацію, включаючи роздмухування такої мотивації в інших, підбурювання до таких злочинів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, 09.04.2022, приблизно з 12 год. 38 хв. по 12 год. 46 хв., перебуваючи у приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_1 , під час розмови з жителями вказаного населеного пункту, які знаходились у приміщенні вказаного магазину, вживав висловлювання, які містять транслювання переконання, що збройна агресія Російської Федерації проти України обумовлена тим, що саме українці вирішили воювати/воюють проти Росії; стверджував, що із зазначеною метою (щодо рішення воювати проти Росії) варто було йти на російську сторону, а не в Україні «творити чудеса». При цьому, ОСОБА_7 виправдовував збройну агресію РФ проти України тим, що вона, буцімто, спровокована, ініційована, розпочата Україною, висловлюючи усні вислови, такі як: Жінка 1: «Вобще, ну чого вони, чого вони йдуть сюда. Чого вони з білоруської границі стріляють на Волинь? Якщо...»; ОСОБА_7 : - «Якщо Ви рішили воювати з Росією, то треба було йти на російську сторону, а не в Україні творити чудеса»; Жінка 1: - «А ми не хотіли воювати з Росією»; ОСОБА_7 : - «А в Україні творили чудеса»; Жінка 1: - «А хто хотів воювати з Росією?»; ОСОБА_7 : - «Я не знаю хто. І що це за війна?; Жінка 1: - «Хто хотів воювати?». Також, за вищевказаних обставин, ОСОБА_7 вживав висловлювання, які містять транслювання переконання, що це Україна воює з Росією на своїй території (а не Росія здійснює збройну агресію проти України), зокрема: ОСОБА_7 : - «Воюєм проти Росії; тіко на своїй території»; Жінка 1: - «Хто хотів воювати? Бо вони прийшли, то вони воюють за свою державу»; Жінка 2: - «Ми захищаємся, ми захищаємся, получається»; Жінка 1: - «Ми захищаємся»; ОСОБА_7 : - І луганщина воює; донеччина. Крім цього, за вищевказаних обставин, ОСОБА_7 заперечував збройну агресію РФ проти України шляхом транслювання переконання, що 08.04.2022 ракетне влучання у залізничний вокзал у місті Краматорську Донецької області було здійснене українською ракетою, а отже Збройними Силами України, а не окупаційними військами РФ, висловлюючи усні вислови, такі як: ОСОБА_7 : - «Вчора в Краматорську вистрілила. Куда встрілила та ракета, українська? »; Жінка 1: - «Вот іменно, на жеде вокзал»; ОСОБА_7 : - «Ну вона ж не з Росії прилетіла, а із Києва прилетіла ракета»; Жінка 1: - «З Совєтского Союзу прилетіла»; ОСОБА_7 ,: - «Нєт, з Києва прилетіла. З тої сторони прилетіла ракета».

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений, вважає, що суд не звернув увагу на те, що обвинувачення сформулюване виключно на показаннях свідків, які були безпосередньо дослідженні у судовому засіданні, та згідно показань свідків не вдалося встановити чіткий зміст слів обвинуваченого. Ні за змістом обвинувального акта, ні у ході допиту свідків не встановлено, якому колу осіб я здійснював висловлювання. Крім того, слова, які згідно обвинувального акта були сказані обвинуваченим, на його думку, не можуть взагалі розцінюватися у контексті ч. 1 ст. 436-2 КК України. Тому ОСОБА_7 вважає, що стороною обвинувачення не доведено в судовому засіданні суду першої інстанції його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України.

На переконання обвинуваченого оскаржений вирок, яким його визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-1 КК України необхідно скасувати, а провадження у справі щодо нього закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та основні доводи апеляційної скарги, думку прокурора, яка заперечила апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст. 370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За положеннями ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню : 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст. 94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що при дослідженні доказів, суд першої інстанції в цілому дотримався вимог ст. 94 КПК України, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності дійшов обгрунтованого висновку, що докази в своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_7 у виправданні, визнанні правомірною, запереченні збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році.

Невизнання винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України, колегія суддів розцінює, як спосіб захисту та намагання уникнути кримінальної відповідальності за скоєне.

Доводи обвинуваченого про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України, колегія суддів вважає необгрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 436-2 КК України кримінально караним діянням є виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії Російської Федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовування, визнання правомірною, заперечення тимчасової окупації частини території України, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань Російської Федерації, іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також представників окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Об`єктивною стороною вказаного кримінального правопорушення являється - публічність закликів, яка передбачає, що форма їх прояву розраховані на обов`язкове сприйняття інформації іншими особами. Такі заклики можуть бути здійснені в кількох формах: при безпосередній присутності третіх осіб або із застосуванням технічних засобів масового інформування.

Показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які були очевидцями події стверджується факт висловлювань ОСОБА_7 , в яких мало місце виправдання російської агресії проти України. Вказані показання узгоджуються із письмовими доказами і відеодоказами, а саме: протоколом огляду від 27.02.2023 року носія інформації, що використовує флеш пам`ять для збереження даних та підключається до комп`ютера чи іншого пристрою через USB-порт, марки VERICO, об`ємом 16 ГБ, на якому містяться відеофайли з назвою VID 20230207-WA0000, VID 20230207-WA0001, а також безпосередньо дослідженого під час судового розгляду у суді першої інстанції вказаного вище носія інформації із зазначеними відеофайлами; висновком експерта №54/15/6-246 від 22.03.2023 судово лінгвістичної семантико текстуальної експертизи у результаті семантико-текстуального аналізу, наданого на дослідження текстового матеріалу, згідно фабули справи - висловлювань ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснених ним 09.04.2022 року близько 12:38, перебуваючи у приміщенні магазину " ІНФОРМАЦІЯ_2 " за адресою АДРЕСА_1 , у розмові з жителями вказаного населеного пункту, та зафіксованих у протоколі допиту свідка ОСОБА_10 від 21.02.2023 року.

Покази, які були предметом зазначених вище письмових та відеодоказів цілком збігаються з показами які надали свідки під час судового розгляду у суді першої інстанції. Також у суду не виникло сумнівів у об`єктивності, достатності кваліфікації експерта, оскільки до висновку додані документи, які підтверджують надання висновку з питань, що належать до сфери його знань та роз`яснення експерту прав та обов`язків. А за таких обставин, суд дійшов правильного висновку, про можливість покладення висновку експерта, який обвинуваченим не спростовано, в основу вироку з чим погоджується і колегія апеляційного суду.

Разом з тим, є безпідставними твердження апеляційної скарги обвинуваченого про те, що показання свідків у кримінальному провадженні та письмові докази не підтверджують його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Оцінюючи показання свідків, які були безпосередньо отримані судом у судовому засіданні, суд першої інстанції вказав, що ці показання є послідовними і достовірними. У суду відсутні підстави сумніватися в правдивості вказаних показань, оскільки ці показання є чіткими, логічними і узгоджуються між собою та з іншими дослідженими судом доказами.

Крім того, слід враховувати те, що свідки попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, а тому такі докази, у сукупності з іншими наявними у кримінальному провадженні доказами, суд вважає належними та допустимими.

Також з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегією суддів не встановлено в таких поясненнях свідків і протиріч, а висновки обвинуваченого щодо того, що свідки не повідомили суду та не встановлено за змістом обвинувального акта «якому саме колу осіб він здійснював висловлювання та чіткий зміст його слів», що фактично ставить під сумнів наявність в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому злочину, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки з пояснень допитаних судом першої інстанції свідків вбачається чітка позиція обвинуваченого ОСОБА_7 направлена саме на виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, за що прямо передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 436-2 КК України. При цьому, мотивувальна частина вироку містить висновки суду першої інстанції про врахування пояснень допитаних ним осіб, підстави того, чому їх суд визнає допустимими.

Необхідно звернути увагу, що сам обвинувачений не заперечує факт перебування у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », спілкування з жителями с. Конюхи у вказаному магазині 09.04.2022 та підтвердив, що відповідав на питання односельчан саме так, як відтворено на відео, яке зняла ОСОБА_10 і яке додане до матеріалів справи і досліджене судом. Водночас обвинувачений заперечує обставину, що його слова можуть взагалі розцінюватися у контексті ч. 1 ст. 436-2 КК України, тому жодного кримінального правопорушення він не вчиняв, однак такі твердження обвинуваченого судом апеляційної інстанції розцінюються як його власне судження чи інтерпретація вчинених ним дій.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції використав всі можливі засоби та способи для встановлення істини у кримінальному провадженні, та дійшов до обґрунтованого висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 436-2 КК України кваліфіковано правильно, винуватість останнього у вчиненні вказаного злочину доведена поза розумним сумнівом.

Обгрунтованих доводів того, чому вирок суду необхідно скасувати обвинуваченим не вказано, а колегією суддів не встановлено підстав для виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні та закриття кримінального провадження як цього просить останній в своїй апеляційній скарзі.

Ураховуючи зазначене вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , тому подану обвинуваченим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржений вирок без змін.

На підставі наведеного і керуючись ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Локачинського районного суду Волинської області від 03 серпня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий:

Судді: