УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року

м. Київ

справа № 521/4728/23

провадження № 51-144 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2023 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 400 000 гривень, залишено без розгляду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про незаконність рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення цивільного позову у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та просить їх скасувати в цій частині. При цьому він посилається на те, що цивільний позов потерпілої надійшов до суду до початку підготовчого судового засідання, проте усупереч вимогам ст. 135 КПК України судом не здійснювалося належне повідомлення потерпілої про дати та час судових засідань, що позбавило можливості потерпілу підтримати цивільний позов, обмежило в цій частині її доступ до правосуддя. При цьому поза увагою суду залишилось положення абзацу 2 ч. 1 ст. 326 КПК України та ч. 2 ст. 348 КПК України, оскільки головуючим у справі цивільний позов не оголошувався, позиція обвинуваченого щодо цивільного позову не з`ясовувалася, що позбавило суд можливості вирішити цивільний позов потерпілої за її відсутності у разі визнання його обвинуваченим у повному обсязі. Тому прокурор вважає, що недотримання судом першої інстанції положень закону щодо вирішення заявленого цивільного позову призвело до ухвалення незаконного рішення в цій частині. В свою чергу, апеляційний суд, залишаючи його апеляційну скаргу без задоволення, не навів вичерпних доводів прийнятого рішення, тому ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Водночас прокурор посилається на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі № 363/1884/16, від 11 грудня 2019 року у справі № 756/2990/17 та від 06 лютого 2020 року у справі № 753/14193/16. Крім того, апеляційним судом поза увагою залишилися пояснення потерпілої, яка підтримала вимоги апеляційної скарги і зазначила, що вона хоча і надала під час закінчення досудового розслідування заяву про те, що цивільний позов заявляти не буде, заявила цивільний позов у кримінальному провадженні до початку підготовчого судового засідання. Враховуючи наведене, прокурор вважає, що були порушені права потерпілої в частині вирішення цивільного позову, тому судові рішення підлягають скасуванню у даній частині.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши долучені до скарги копії судових рішень, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 , правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185 КК України та призначене йому покарання не оспорюються.

Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про істотні порушення судами вимог кримінального процесуального закону через недотримання положень закону щодо вирішення заявленого потерпілою цивільного позову, то вони не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно із ч. 3ст. 129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених ч. 1 статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Зокрема, положеннями ч. 1 ст. 326 КПК України передбачено, якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник чи законний представник, суд залишає цивільний позов без розгляду, крім випадків, встановлених цією статтею.

Як слідує із копій судових рішень, суд першої інстанції, приймаючи рішення про залишення цивільного позову потерпілої ОСОБА_5 без розгляду, взяв до уваги те, що вказаною потерпілою до початку судового розгляду був заявлений цивільний позов, в якому вона просила стягнути із засудженого ОСОБА_4 на її користь 400 000 гривень моральної шкоди, спричиненої злочином.

При цьому, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, встановив, що цивільний позивач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася та від неї до суду не надходило клопотання про розгляд позову за її відсутності, водночас, судом прийнято до уваги, що ОСОБА_5 в заяві, поданій до суду першої інстанції, просила справу слухати без її участі, окрім іншого було зазначено, що цивільний позов вона заявляти не буде, тому обгрунтовано прийшов до висновку про можливість залишення цивільного позову без розгляду.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про залишення цивільного позову без розгляду, з чим погоджується і колегія суддів.

Водночас, як вбачається із копій судових рішень, судом першої інстанції, відповідно до положень ч. 7 ст. 128 КПК України, роз`яснено цивільному позивачу ОСОБА_5 її право пред`явити позов в порядку цивільного судочинства, що свідчить про те, що право останньої на захист її майнових прав не порушено.

При цьому, як вбачається із ухвали апеляційного суду, потерпіла ОСОБА_5 брала участь в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції, під час якого вказаним судом було встановлено, що потерпіла була повідомлена про судовий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційний суд прийшов до висновку, що відсутні підстави для призначення нового судового розгляду.

Тому твердження прокурора про протилежне є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наведеним вище в ухвалі апеляційного суду.

Крім цього, у своїй касаційній скарзі прокурор не вказує, яким чином розгляд кримінального провадження судом першої інстанції без участі потерпілої порушило її право на звернення про захист її майнових прав та вплинуло на законність прийнятого судового рішення, враховуючи, що в поданій заяві вона просила справу слухати без її участі та заначила, що цивільний позов вона заявляти не буде.

Водночас, як убачається із копії ухвали апеляційного суду, потерпіла не оскаржувала вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку, як і не оскаржила рішення судів першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку з підстав вищенаведеного.

Таким чином, апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження в апеляційному порядку, мотивовано залишив ухвалу районного суду без зміни, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення. Стосовно доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора, аналогічних доводам у його касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції навів відповідні мотиви їх необґрунтованості. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

При цьому колегія суддів відхиляє, як безпідставне, посилання прокурора у касаційній скарзі на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від від 24 травня 2018 року у справі № 363/1884/16, від 11 грудня 2019 року у справі № 756/2990/17 та від 06 лютого 2020 року у справі № 753/14193/16, оскільки застосовувати практику Верховного Суду потрібно як з урахуванням обставин кримінального провадження, так і цілісного контексту сформульованої Верховним Судом правової позиції, без перекручень її змісту та використання відносно до контексту.

Інші доводи касаційної скарги прокурора не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішеньв частині вирішення цивільного позову.

Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що були б безумовними підставами для скасування судових рішень у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою і відповідає вимогам ст.ст. 370, 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3