1. 23 січня 2024 року був ухвалений вирок колегією суддів, до якої я входила. Не отримала відповіді на свої питання, але на підставі ч. 2 ст. 375 КПК України не мала права утримуватися від голосування.
2. Разом з тим, з урахуванням тієї обставини, що вирок суду внесений до системи Д3 лише 26 січня 2024 року та після ознайомлення із його змістом у повному обсязі, я на підставі ч. 3 ст. 375 КПК України маю право викласти письмово окрему думку, яка в засіданні не оголошується, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою до ознайомлення, чим бажаю і скористатись.
3. Я повністю погоджуюсь із засудженням ОСОБА_1 за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України, вину у якому він також визнав повністю.
4. Втім, заперечую проти позиції більшості зі складу колегії суддів щодо засудження ОСОБА_1 за замах на вбивство двох та більше осіб, вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, та з хуліганських мотивів.
Потерпілими від замаху на вбивство є дві невстановлені органом досудового розслідування чоловіки та одна жінка, з якими у ОСОБА_1 було два конфлікти із його побиттям, де під час другого конфлікту відбувся вибух гранати.
Потерпілим від замаху на вбивство з вказаними кваліфікуючими ознаками також є потерпілий ОСОБА_2 , який проходив поряд під час другого конфлікту і якого навряд бачив ОСОБА_1 , але який був присутній під час першого конфлікту компанії невстановлених осіб із ОСОБА_1 .
5. Також заперечую проти позиції більшості зі складу колегії суддів щодо засудження ОСОБА_1 щодо вчинення ним, так би мовити в ідеальній сукупності, умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке було заподіяно перехожому ОСОБА_3 у момент вибуху гранати.
6. На початку слід вказати про те, що ця справа вже вдруге розглядається судом першої інстанції після скасування попереднього вироку судом апеляційної інстанції. І все ж таки очевидно, що під час другого судового розгляду суд мав би бути більш прискіпливим у питанні доведеної та встановленої вини, тим більше, що один із злочинів є особливо тяжким.
Основним аргументом суду апеляційної інстанції при скасуванні вироку було те, що суд першої інстанції визнав доведеним вчинення ОСОБА_1 замаху на умисне вбивство з непрямим умислом, тому суд апеляційної інстанції констатував неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Суд вищої інстанції також наголосив, що при ухваленні попереднього вироку залишились проігнорованими питання та які слід вирішити при новому розгляду: Які були суду надані докази того, що гранату саме кинули, а не вибили з руки, як про це беззмінно стверджує обвинувачений вже майже 6 років? Де поділась чека від гранати? Чому її не було у руці ОСОБА_1 .? Чому залишилось поза увагою, що обвинувачений перебував на місці вибуху у полі зору певної кількості людей? та Чи міг відбутись вибух від падіння гранати?
7. Щодо відповідей на ці питання у вироку суду, то деякі з них є для мене неочікуваними з огляду на те, що під час судового розгляду такі обставини не були встановлені.
8. Щодо злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. п. 1, 5, 7 ч. 2 ст. 115 КК України, то обвинувачений підлягав виправданню з таких підстав.
За весь час цього довготривалого з`ясування судом обставин справи та перевірки їх доказами обвинувачений ОСОБА_1 не змінював свою позицію та наголошував, що не зривав запобіжну чеку з гранати та не кидав її. Він стверджував, що дійсно під час другого його побиття тими ж особами й після нанесеного удару пляшкою по голові, він дістав гранату та продемонстрував її чоловікам, які наносили йому удари. Але особа, яка стояла перед ним не відреагувала та вдарила його по руці, після цього відбувся вибух.
При цьому допитані в ході судового розгляду свідки сторони обвинувачення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (кожний в різній мірі та з різною деталізацією) пояснювали, що проходили повз у парку «Кіото» та чули як декілька людей між собою з`ясовували стосунки, одна жінка кричала про гранату та після того, як відійшли подалі, то почули вибух. Жоден із цих свідків під час їхнього допиту не зміг підтвердити факт кидання гранати в бік людей, а дехто з них взагалі не бачив її у руках ОСОБА_1 .
Інші два свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - працівники поліції, які приїхали на місце за викликом. Отже, очевидцями того, що саме відбувалось ці особи не були. Один з цих працівників поліції (свідок ОСОБА_7 ) розповів суду про розмову, яка відбулась між ним та обвинуваченим одразу після події, під час якої ОСОБА_1 начебто намагався розповісти причини кидання гранати. Навіть, якщо припустити що ця розмова дійсно відбулась, врахування лише показань одного з працівників поліції (які нічим не підкріплені) означає, що суд знехтував рівноцінними доказами (показаннями інших осіб), та незважаючи на це надав виключну перевагу показанням свідка ОСОБА_7 .
Потерпілий ОСОБА_2 (якого за версією сторони обвинувачення мав намір вбити ОСОБА_1 ) вказав, що гранати у руках ОСОБА_1 взагалі не бачив, а тим більше, щоб він її кидав. Отже, навіть потерпілий ОСОБА_2 , який був до того ж безпосереднім очевидцем подій, не надавав таких показань, що, проходячи повз обвинуваченого та невстановлених осіб, будь-які дії ОСОБА_1 були спрямовані проти того, щоб заподіяти йому смерть.
Загальновідомо, що обвинувачений найбільш зацікавлений у певному вирішенні кримінального провадження. Він занадто причетний до обставин провадження, через те його показання мають піддаватись найбільш детальній оцінці.
Однак усталена позиція ОСОБА_1 не була спростована і в багатьох моментах сумісна та узгоджується з показаннями свідків та потерпілого, тому просто критично поставитись до показань обвинуваченого, як про це вказано у вироку, у суду підстав не було.
9. Інший момент, не можна не врахувати обставини, за яких відбувся вибух цієї гранати.
У вироку відкинули версію захисту, що граната могла здетонувати від падіння на поверхню бруківки у момент боротьби. І за змістом вироку вбачається, що підкріпили ці мотиви тим, що « ОСОБА_1 придбавши гранату у період із 12.04.2018 до 14.04.2018 поклав її до кишені своєї куртки та носив при собі. Та з огляду на те, цього часу до моменту її застосування (16.04.2018) вона самовільно не вибухнула, означене свідчило, що її конструктивні елементи були у справному стані та готові до планового застосування».
Але допитаний судом спеціаліст абсолютно допустив таку можливість і вказав, що граната могла вибухнути при падінні і ударі об асфальт при певних недоліках всередині неї. Втім, обвинувачений придбав цю гранату за оголошенням в інтернеті і чи мала граната певні недоліки всередині неї, що очевидно останньому відомо не було.
Вочевидь викладені думки у вироку про те, що «граната не вибухнула в кармані» не свідчить рівноцінно про те, що вона «могла вибухнути після падіння та удару об асфальт», і ця версія обвинуваченого мала право на існування.
10. Відсутність будь-якого мотиву умисного вбивства двох та більше осіб, вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, та водночас щодо хуліганських мотивів.
У самому висунутому обвинуваченні за замах на вбивство міститься суперечність, оскільки водночас ОСОБА_1 мав раптово виниклі неприязні відносини із невстановленими особами, які його двічі побили, та у той же час вчинив замах на їх вбивство із хуліганських мотивів…
Але ця суперечність лише підсилена мотивами суду при спростуванні доводів сторони захисту щодо нелогічності дій обвинуваченого у застосуванні гранати у безпосередній близькості до себе, що може призвести і до його смерті тим, що «був розлючений через його побиття та агресію відносно нього, як на зупинці громадського транспорту так і в парку, тому і прийняв рішення про заподіяння смерті своїм опонентам шляхом застосування гранати».
То з хуліганських мотивів чи тому, що був розлючений саме на своїх опонентів внаслідок побиття?
11. При цьому складно погодитись із такими доводами щодо ступеня розлюченості та так би мовити побажання себе вбити, оскільки суду жодні фактичні обставини з цього приводу не надавались.
ОСОБА_1 у суді вказував, що має певні навички поводження з цією вибуховою зброєю, оскільки свого часу проходив військову службу. У день події тримав у руці гранату Ф-1.
Як встановлено з «Настанова зі стрілецької справи Збройних Сил України» (далі - настанова) розділ ІV, час горіння сповільнювача запалу цієї гранати складає 3,2-4,2 секунди.
Враховуючи, що відповідно до вказаної настанови, радіус зони ефективного ураження гранати типу Ф-1 складає 7 метрів, а радіус розлітання вбивчих осколків гранати, які мають вбивчу силу приблизно 200 метрів (спеціаліст у судовому засіданні акцентував увагу на 100 метрах), і про це був обізнаний обвинувачений.
Адже характерним для вчинення злочину із застосуванням вибухових пристроїв (зокрема, і гранати) є низький рівень ризику для осіб, які вчиняють злочин внаслідок відсутності прямого контакту злочинця із жертвою.
Якщо виходити з обставин справи, як їх викладено у вироку, то обвинувачений у ході бійки дістав гранату, зірвав чеку та кинув її в бік своїх візаві, які стояли на відстані метра від нього, але при цьому обвинувачений залишався в епіцентрі вибуху.
Відтак про відсутність умислу на вбивство саме і свідчить взаємне розташування та безпосередня близькість до місця підриву гранати.
Окремо варто звернути увагу на поведінку ОСОБА_1 після вибуху, оскільки останній жодних спроб втечі не здійснював, допитані очевидці також не вказували на те, щоб обвинувачений до/після вибуху десь ховався. Навпаки, він до приїзду працівників поліції перебував на місці події, на відміну, до речі, від невстановлених органом досудового розслідування осіб.
Поряд з цим, є й інше важливе питання, яке стосується саме чеки (або ж кільця) від гранати. Обвинувачений ОСОБА_1 , як вже зазначалося, після вибуху залишався поряд з епіцентром вибуху, у полі зору певної кількості людей та на місці був затриманий, але запобіжної чеки у нього не вилучали, її взагалі не знайшли.
Саме тому я не можу погодитись із твердженням мотивувальної частини вироку, що «…придбавши та носячи при собі, у кишені свого одягу ручну осколкову гранату Ф1, ОСОБА_1 був готовий її застосувати»…оскільки суд не може засудити особу за ті дії, які не були фактично вчинені та що не було доведено у встановленому порядку, бо у протилежному випадку це все є припущеннями та домислами.
12. Щодо злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, то обвинувачений підлягав виправданню з таких підстав.
Сторона обвинувачення вже під завершення судового розгляду змінила обвинувачення зі ст. 128 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки в ході судового розгляду, на думку обвинувача, було встановлено прямий умисел в діях ОСОБА_1 стосовно до перехожего - потерпілого ОСОБА_3 .
З урахуванням того, що не було фактично доведено вчинення замаху на вбивство шляхом кидання гранати, не вбачається можливим уявити як у цей самий момент обвинувачений міг діяти із умислом щодо спричинення тяжких тілесних ушкоджень перехожому ОСОБА_3 , та який не був допитаний судом як під час попереднього судового розгляду, так і під час цього судового розгляду.
Підсумовуючи, вважаю, що версія сторони захисту в цій справі залишилась не спростованою.
Суддя ОСОБА_9