Справа № 348/2050/16-к
Провадження № 11-кп/4808/309/23
Категорія ст. 336 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000219за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_9 та обвинуваченого з доповненнями ОСОБА_8 на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 , з вищою освітою, неодруженого, на утриманні немає нікого, військовозобов`язаного, капітана запасу, на момент вчинення злочину займався приватними пасажирськими перевезеннями, несудимого, українця, громадянина України,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України (в редакції, яка була чинною на час вчинення злочину), та призначено покарання у виді позбавлення волі на 3 (три) роки.

На підставі ч. 5 ст. 4, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_8 від призначеного йому покарання за вчинення злочину, передбаченого ст. 336 КК України (в редакції, яка була чинною на час вчинення злочину) у виді 3 (трьох) років позбавлення волі у зв`язку із закінченням строків давності.

з участю прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив ухилення від призову за мобілізацією.

Злочин вчинено ним за наступних обставин.

У період часу з 31.07.1999 року по 20.06.2011 року ОСОБА_8 проходив військову службу у Збройних силах України. Остання посада, яку він займав, - заступник військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» ОСОБА_8 був звільнений з військової служби у запас за пунктом «а» ч.6, у зв`язку із закінченням терміну контракту і, відповідно, являвся суб`єктом часткової мобілізації та не мав, передбачених ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підстав, які надавали б йому право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

На виконання Указу Президента України №607/2014 від 21.07.2014 року «Про часткову мобілізацію», та ЗУ «Про затвердження Указу Президента «Про часткову мобілізацію» №1595 VII від 22.07.2014 року, обвинувачений ОСОБА_8 05.08.2014 року прибув для проходження медичного огляду до ІНФОРМАЦІЯ_3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , де згідно висновку військово-лікарської комісії був визнаний придатним до військової служби.

Цього ж числа, 05.08.2014 року ОСОБА_8 був належним чином повідомлений, а саме отримав мобілізаційне розпорядження, про вручення якого розписався в журналі обліку вручення мобілізаційних розпоряджень призначених військовозобов`язаних, та був попереджений про відповідальність за невиконання конституційного обов`язку по захисту Вітчизни, територіальної цілісності та недоторканості. Згідно даного розпорядження обвинувачений повинен був впродовж шести годин прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 , що знаходився за вищевказаною адресою.

Однак, ОСОБА_8 , всупереч вимогам ст.65 Конституції України, ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст.10 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», Указу Президента України №607/2014 від 21.07.2014 року «Про часткову мобілізацію», будучи придатним за станом свого здоров`я для проходження військової служби, не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, будучи належним чином повідомленим про прибуття, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, ухилився від призову на військову службу за мобілізацією, а саме: обвинувачений, прибувши до ІНФОРМАЦІЯ_4 , мотивуючи тим, що не бажає проходити службу, втік із зазначеного приміщення, на телефонні дзвінки працівників військового комісаріату не відповідав, двері по місцю свого проживання, що в АДРЕСА_1 , для отримання повісток не відчиняв.

Захисник ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 невинуватим у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та виправдати за недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушення вимог матеріального та процесуального права, внаслідок чого підлягає скасуванню. Вказує, що згідно чинного законодавства України повістка повинна бути вручена військовозобов`язаному особисто, але повістка ОСОБА_8 не вручалась. Зазначає, що про відсутність складу кримінального правопорушення свідчить зміст обвинувального акту, оскільки мобілізаційне розпорядження, що вручено обвинуваченому передбачало необхідність прибуття останнього до ІНФОРМАЦІЯ_6, що за адресою АДРЕСА_3 протягом 6 годин. Однак стороною обвинувачення не надано будь-якого доказу того, що ОСОБА_8 не прибув у зазначений час за відповідною адресою. Стверджує про визнання висновку експерта за результатами проведення військової експертизи №21059/19-62 від 24 лютого 2020 року недопустимим доказом, оскільки суд першої інстанції призначивши вищевказану експертизу допустив порушення вимог кримінального процесуального законодавства України. Зауважує, що як вбачається зі змісту клопотання сторони обвинувачення, обґрунтуванням проведення експертизи є необхідність встановити відповідність дій (бездіяльності) посадових осіб вимогам керівних документів (покладених обовязків), виходячи із завдання експертизи та переліку питань, даний вид експертизи призначається в кримінальних провадженнях передбачених розділом XIX кримінального кодексу України, та експертиза стосується саме посадових осіб військовослужбовців, до який ОСОБА_8 не відноситься. Посилається на те, що слідчим ОСОБА_11 винесено постанову про зупинення досудового розслідування від 28 вересня 2016 року, та відновлено досудове розслідування 21 жовтня 2016 року згідно постанови про відновлення досудового розслідування тим самим слідчим, але всупереч винесеній постанові про зупинення досудового розслідування слідчим проводились слідчі дії, за результатами яких складались наступні документи: Протокол тимчасового доступу до речей та документів від 28 вересня 2016 року; Протокол тимчасового доступу до речей та документів від 28 вересня 2016 року (вилучено в ПрАТ «Київстар» DVD-R 4,7GB 16x із рукописним написом Вх:2909; Вих.: 1473/кт від 28.09.2016. 7126547-ЕС05938); Протокол обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 від 20 жовтня 2016 року; Протокол допиту підозрюваного ОСОБА_8 20 жовтня 2016 року; Постанова про визнання речовим доказом 07 жовтня 2016 року - журнал вручення мобілізаційних розпоряджень по ІНФОРМАЦІЯ_3.

Стверджує, що вищенаведене свідчить про проведення досудового розслідування з порушенням вимог кримінального процесуального кодексу України в редакції закону від 11 червня 2016 року.

Прокурор в апеляційній просить змінити вирок щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 336 КК України з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, змінивши у вступній, мотивувальній та резолютивній частині вироку слова «ст. 336 КК України (в редакції, яка була чинною на час вчинення злочину)», словами «ст. 336 КК України (в редакції закону № 2341-ІІІ від 05.04.2001)».

Посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що суд першої інстанції визнавши ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, не вказав, в якій редакції застосовує закон про кримінальну відповідальність. Так, законом № 1357-ІХ від 30.03.2021 до КК України внесено зміни. У новій редакції санкція ст. 336 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років. Таким чином, законом від 30 березня 2021 року передбачено більш суворе покарання.

Обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок щодо визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України (в редакції, яка була чинною на час вчинення злочину) та призначити новий судовий розгляд кримінального провадження.

Вважає, що оскаржений вирок ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, він є необґрунтованим, невмотивованим, висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що кримінального правопорушення він не вчиняв, його винуватість ґрунтується на свідченнях працівників ІНФОРМАЦІЯ_6, які є зацікавленими особами щодо визнання ОСОБА_8 винуватим.Стверджує, що 05 серпня 2014 року він прибув у ІНФОРМАЦІЯ_3 за власним бажанням, а не на виконання вимог Указу Президента України 607/2014 від 21.07.2014 року «Про часткову мобілізацію», та ЗУ «Про затвердження Указу Президента «Про часткову мобілізацію», оскільки повісток не отримував. Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотанняпро долучення до матеріалів провадження доказів, що ОСОБА_8 прибув для проходження медичного огляду у ІНФОРМАЦІЯ_3 на виконання вимог Указу Президента України 607/2014 від 21.07.2014 року «Про часткову мобілізацію», та ЗУ «Про затвердження Указу Президента «Про часткову мобілізацію».

Стверджує, що судом не було взяти до уваги покази полковника ОСОБА_12 , який 07 квітня 2017 року зазначив, що номер команди обов`язково зазначається в мобілізаційному розпорядженні, а на питання захисника ОСОБА_7 , чи може бути вручене мобілізаційне розпорядження якщо в ньому немає номеру команди, ОСОБА_12 відповів, що мобілізаційне розпорядження, в якому не вказаний номер команди - не може бути вручене. Дані покази в повній мірі підтверджують обставину що мобілізаційне розпорядження було вручено особою, яка не має на це повноважень, оскільки в мобілізаційному розпорядженні, яке вручили, номер команди не вказаний, і підполковник ОСОБА_12 , володіючи інформацією про обов`язкове вказання номеру команди не міг вручити не належнимчином оформлений документ. Наголошує, що ніякими документами з матеріалів кримінального провадження не підтверджується та обставина, що ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_3 була доведена інформація про необхідність прибуття до призовного пункту ІНФОРМАЦІЯ_4 і в подальшому відправлено в військовий комісаріат. Також, ніякими документами з матеріалів кримінального провадження не підтверджується та обставина, що ІНФОРМАЦІЯ_7 була доведена інформація про прийняте рішення, що стосується відправки ОСОБА_8 на курси перепідготовки та підвищення кваліфікації. Звертає увагу, що показання свідків мають різноречивий характер.

Обвинувачений ОСОБА_8 просить дослідити письмові докази, на які він посилається в своїх клопотаннях.

Таке клопотання судом апеляційної інстанції відхилене, оскільки воно не ґрунтується на приписах ч. 3 ст. 404 КПК України - апелянт не зазначає про те, що суд першої інстанції їх не дослідував або досліджував неповністю чи з порушеннями.

Від прокурора під час апеляційного розгляду надійшла заява про відмову від апеляційної скарги в порядку ст. 403 КПК України.

Відповідно до ст. 403 КПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду. Якщо вирок не був оскаржений іншими особами або якщо немає заперечень інших осіб, які подали апеляційну скаргу, проти закриття провадження у зв`язку із відмовою від апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції своєю ухвалою закриває апеляційне провадження.

Сторона захисту не заперечувала проти закриття провадження за апеляційною скаргою прокурора, тому воно підлягає закриттю в цій частині.

Під час апеляційного розгляду:

- захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 підтримали свої апеляційні скарги з доповненнями;

- прокурор просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг, вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг з доповненнями, суд апеляційної інстанції вважає, що їх необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За результатами апеляційного розгляду доводи прокурора та сторони захисту не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку суду апеляційної інстанції, при ухваленні вироку суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_8 за ст. 336 КК України, суд першої інстанції проаналізував зібрані у кримінальному провадженні докази для вирішення питань, зазначених у ст. 368 КПК України.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_8 в ухиленні від призову на військову службу, ґрунтується на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, аналізу та належної правової оцінки наявних в матеріалах кримінального провадження доказів.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_8 , вина останнього у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується сукупністю доказів, оцінених судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Порушень норм кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого, на кваліфікацію його дій, та які б могли бути підставою для скасування вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Зокрема, на підтвердження встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано послався на послідовні покази свідків та досліджені письмові докази у даному кримінальному провадженні, зокрема, на:

- повідомлення військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 за №1852 від 21.08.2014 року про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України (т.1 а.к.п.110);

- поіменний список військовозобов`язаних, які призвані і відправлені ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.08.2014 року, з якого вбачається, що в нього включено також і капітана ОСОБА_8 (т.1 а.к.п.111);

- список військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3, щодо роз`яснення статей КК України та вручення мобілізаційного розпорядження, відповідно до якого ОСОБА_8 05.08.2014 року повідомлено про кримінальну відповідальність, передбачену, в тому числі ст.336 КК України, тобто за ухилення від призову за мобілізацією (т.1 а.к.п.112);

- лист вивчення, яким підтверджується, що 05.08.2014 року з ОСОБА_8 проведена особиста бесіда молодшим лейтенантом ОСОБА_13 та внесені додаткові відомості за її результатами (т.1., а.к.п.113);

- висновок військово-лікарської комісії від 05.08.2014року, оригінал якої оглянутий в судовому засіданні і зберігається о особовій справі ОСОБА_8 , згідно якого обвинувачений ОСОБА_8 був визнаний придатним до проходження військової служби. Належним чином завірена копія даного висновку міститься в матеріалах кримінального провадження (т.1 а.к.п.114);

- рапорт та пояснення працівників ІНФОРМАЦІЯ_3: ОСОБА_14 від 15.08.2014 року, ОСОБА_13 та ОСОБА_15 від 20.08.2014 року, щодо обставин вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 ухилення від мобілізації (т.1 а.к.п.115-117);

- копію мобілізаційного розпорядженням від 05.08.2014 року, врученого обвинуваченому ОСОБА_8 (т.1 а.к.п.127);

- журнал вручення мобілізаційних розпоряджень призначених військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3, який оглянутий в судовому засіданні та яким підтверджується вручення ОСОБА_8 05.08.2014 мобілізаційного розпорядження, про що свідчить його особистий підпис;

- копію військового квитка обвинуваченого ОСОБА_8 серії НОМЕР_1 , дані якого звірені з даними, які наявні в матеріалах особової справи ОСОБА_8 , яка була оглянута в судовому засіданні (т.1 а.к.п.128, 131-134);

- ухвали слідчого судді Надвірнянського районного суду ОСОБА_16 про тимчасовий доступ до речей і документів від 13.09.2016 року, протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 28.09.2016 року , копією опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 28.09.2016 року, постановою про визнання речовим доказом старшого слідчого Надвірнянського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області ОСОБА_11 від 29.09.2016 року та долученим до нього DVD-R диску марки «Datex», дорученням оперативному підрозділу на проведення слідчих(розшукових) дій ( у порядку п.3 ч.2 ст.40 КПК України), якими підтверджується необхідність встановлення місцеперебування ОСОБА_8 та аналізу його телефонних контактів (вхідних/вихідних дзвінків) (т.1, а.к.п.135-144);

- довідку аналізу телефонних дзвінків до ОСОБА_8 на номер телефону: НОМЕР_2 , в період часу з 01.08.2014 року по 30.11.2014 року, якою підтверджуються неодноразові вхідні дзвінки на номер телефону останнього від працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 за 05, 06, 11, 12, 14, 15, 18, 19 серпня 2014 року (т.1 а.к.п.145-148, 149-169);

- протокол тимчасового доступу до речей і документів від 23.09.2016 року, згідно якої на підставі ухвали слідчого судді Надвірнянського районного суду від 22.09.2016 року з ІНФОРМАЦІЯ_3, що в АДРЕСА_4 вилучена особова справа ОСОБА_8 №6670 на 87 аркушах (т.1, а.к.п.170-171);

- постанову про визнання речовим доказом старшого слідчого Надвірнянського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області ОСОБА_11 від 07.10.2016 року, якою журнал вручення мобілізаційних розпоряджень по ІНФОРМАЦІЯ_3 визнано речовим доказом по кримінальному провадженні №0000219 (т.1, а.к.п.177);

- дві повістки на ім`я обвинуваченого ОСОБА_8 , згідно яких останній повинен був прибути 16 та 19 серпня 2014 року відповідно, до ІНФОРМАЦІЯ_3 та постановою старшого слідчого Надвірнянського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області ОСОБА_11 від 30.08.2016 року про визнання цих повісток речовим доказом по кримінальному провадженні №0000219 (т.1 а.к.п.178-179, 180);

- ухвалу слідчого судді Надвірнянського районного суду від 11.10.2016 року про тимчасовий доступ до речей і документів та протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 11.10.2016 року старшого слідчого Надвірнянського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області ОСОБА_11 з яких вбачається, що на підставі даної ухвали слідчий намагався отримати тимчасовий доступ до речей і документів, які знаходилися у підозрюваного ОСОБА_8 , а саме до його мобілізаційного розпорядження ВОС 290 400 та військового квитка серії НОМЕР_1 , однак останній відмовився від надання вказаних в ухвалі слідчого судді документів та втік, що зафіксовано в даному протоколі (а.к.п.184-186);

- висновок експерта за результатами проведення військової експертизи за №21059/19-62 від 24.02.2020 року.

Вищевказана сукупність доказів поза розумним сумнівом доводить винуватість ОСОБА_8 в ухиленні від призову за мобілізацією.

Твердження сторони захисту про те, що обвинуваченому ОСОБА_8 не було вручено повістку належним чином, колегія суддів вважає не неспроможним, оскільки спростовується сукупністю доказів у справі, у тому числі поясненнями ОСОБА_8 , який пояснив, що вважав повістку неналежно оформленою та її було вручено особою, яка не має на це повноважень.

Висновок апелянта про те, що висновок судового експерта Київського НДІСЕ від 24.02.2020 року № 21059/19-62 ОСОБА_17 є недопустимим доказом, суд апеляційної інстанції вважає хибним, оскільки експерт був попереджений про кримінальну відповідальність, та надавав відповіді на питання, які входять до кола його повноважень.

Мобілізаційне розпорядження щодо ОСОБА_8 , колегія суддів вважає належним доказом.

Так, копії військового квитка, мобілізаційного розпорядження та паспорта ОСОБА_8 , які долучені до матеріалів справи, належним чином завірені печаткою Надвірнянського РВ УМВС. Також, обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні сам ствердив, що мобілізаційне розпорядження він отримав, його було вклеєно в його військовий квиток, а про його отримання він розписався в журналі вручення мобілізаційних розпоряджень по ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відсутність в матеріалах кримінального провадження оригіналів військового квитка та мобілізаційного розпорядження ОСОБА_8 зумовлена наступним: ухвалою слідчого судді Надвірнянського районного суду від 11.10.2016 року про тимчасовий доступ до речей і документів слідчому Надвірнянського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області ОСОБА_11 надано тимчасовий доступ до речей і документів ( мобілізаційного розпорядження ВОС 290 400 та військового квитка серії НОМЕР_1 ) підозрюваного ОСОБА_8 . Однак останній відмовився від надання вказаних в ухвалі слідчого судді документів та втік з приміщення, про що зазначено в протоколі тимчасового доступу до речей і документів від 11.10.2016 року (т.1 а.к.п.184-186).

Оскільки, мобілізаційне розпорядження було вручено обвинуваченому ОСОБА_8 , його було вклеєно в його військовий квиток, а про його отримання ОСОБА_8 розписався в журналі вручення мобілізаційних розпоряджень по ІНФОРМАЦІЯ_3, то відповідно оригіналу немає в матеріалах провадження.

Твердження сторони захисту про те, що рапорти працівників Надвірнянсько-Богородчанського військкомату є недопустимими доказами, були предметом дослідження суду першої інстанції та ним детально проаналізовані з наведенням відповідного мотивування щодо їх безпідставності, з чим погоджується і колегія суддів.

Відносно доводів про те, що рапорти працівників Надвірнянсько-Богородчанського військкомату також є недопустимими доказами, то колегія суддів враховує, що рапорти поліцейських за своїм правовим змістом є документами, якими поліцейські інформують керівництво про законність та обґрунтованість дій під час встановлення обставин вчинення особою правопорушення. Разом з тим, вказаний документ містить дані про обставини, що підлягають доказуванню. Вони підлягають аналізу та оцінці у сукупності з всіма наявними доказами.

Твердження сторони захисту про недопустимість протоколу тимчасового доступу до речей та документів від 28 вересня 2016 року та протоколу тимчасового доступу до речей та документів від 28 вересня 2016 року (вилучено в ПрАТ «Київстар» DVD-R 4,7GB 16x із рукописним написом Вх:2909; Вих.: 1473/кт від 28.09.2016. 7126547-ЕС05938) не є слушним, оскільки такі слідчі дії відбувались у відповідності до вимог ст. 280 КПК України, та були спрямовані на розшук обвинуваченого, що дозволено діючим КПК України.

Твердження сторони захисту про недопустимість постанови про визнання речовим доказом 07 жовтня 2016 року - журнал вручення мобілізаційних розпоряджень по ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку з тим, що вона прийнята під час зупинення досудового розслідування як підстава для закриття кримінального провадження, не є слушним, оскільки під час прийняття такої постанови суттєво не порушені права обвинуваченого, такий журнал в подальшому було досліджено безпосередньо в судовому засіданні, право на захист обвинуваченого при цьому не порушено.

Колегія суддів вважає, що таке порушення не є суттєвим та таким, що тягне за собою безумовне скасування оскаржуваного судового рішення, та не є підставою для закриття кримінального провадження.

Твердження обвинуваченого та його захисника щодо недопустимості військової експертизи не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалів кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Відповідно до ст. 242 КПК України експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.

Експертиза з питань права - це процес оцінки та аналізу юридичних аспектів певної ситуації або питання за участю кваліфікованих юристів чи експертів у галузі права. Цей процес може включати дослідження законодавства, висловлювання юридичних думок та надання експертних висновків.

Наказом міністерства юстиції від 08.10.1998 № 53/5 затверджено Інструкцію про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень.

П. 9.1. Встановлені основні завдання військової експертизи, якими визначені встановлення обставин застосування та дій військових формувань; встановлення обставин, що призвели до настання тяжких наслідків, загибелі людей (військовослужбовців, працівників Служби безпеки України, Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України та інших представників міністерств і відомств, цивільного населення), втрати озброєння, військової техніки, об`єктів державної влади та інфраструктури, особистого майна громадян під час застосування військових формувань; встановлення відповідності дій (бездіяльності) посадових осіб вимогам керівних документів (покладених обов`язків).

Твердження сторони захисту про те, що строки досудового розслідування порушено, колегія суддів вважає, не є слушним, оскільки матеріалами кримінального провадження такий факт не встановлено, та доводи апеляційної скарги в цій частині не підтверджуються.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що докази вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 , які покладені судом в основу обвинувального вироку, були отримані з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, жодних належних та допустимих доказів, які б викликали сумніви у об`єктивності вищевказаних матеріалів, стороною захисту не наведено.

Ретельно проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дав їм належну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_8 , будучи придатним до військової служби, будучи військовозобов`язаним, усвідомлював протиправний характер своїх дій, умисно ухилився від призову по мобілізації, без поважних причин не з`явився у вказаний у повстці день та час, тобто вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення.

Вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, підстав для його скасування з зазначених у апеляційній скарзі сторони захисту доводів не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2023 року щодо ОСОБА_8 за ст. 336 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5