Житомирський апеляційний суд
Справа №293/2314/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 422-1 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

прокурора: ОСОБА_8

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 26 грудня 2023 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 до 24 лютого 2024 року,-

встановила:

Ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 26 грудня 2023 року було продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 на 60 днів, тобто до 24 лютого 2024 року, включно, без визначення розміру застави.

Своє рішення суд обґрунтував тим, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, жоден інший менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобігти існуючим ризикам.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора відмовити та обрати ОСОБА_6 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Зазначає, що судом не було враховано, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, проживає разом зі своєю матір`ю 1976 р.н та здійснює за нею догляд оскільки вона є інвалідом І -групи та потребує стороннього догляду.

Стверджує, що обвинувачений ОСОБА_6 утримується під вартою більше ніж 2 роки, при цьому усі зазначені судом підстави для продовження строку дії запобіжного заходу ґрунтуються на припущеннях та жодними належними та допустимими доказами не підтверджуються.

Зазначає, що прокурором в судовому засіданні не доведено будь -яких обставин, які б вказували на наявність реальних та можливих намірів ухилення обвинуваченого від суду, а такі ризики не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, що узгоджується з позицією ЄСПЛ.

Також зазначає, що прокурором не надано жодного доказу на підтвердження наявності будь-яких ризиків, які унеможливлювали б застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

Заслухавши доповідача, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, заперечення прокурора на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

В провадженні Черняхівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа.

Згідно вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Судом враховано, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, яке згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 12 років, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, в разі доведення вини ОСОБА_6 , вказує на обґрунтованість висновків суду про продовження існування ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України та необхідності продовження щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім цього, судом враховано і те, що ОСОБА_6 переховувався від органів досудового розслідування та ухвалою суду був оголошений у розшук, а також думку потерпілої та її представників, які наполягали на продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи апелянта щодо відсутності підстав для продовження тримання під вартою, належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу ОСОБА_6 .

Доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки не наведено доказів щодо зменшення ризиків, які існували під час постановлення судом попередніх ухвал про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 .

Необхідність здійснення догляду ОСОБА_6 за своєю матір`ю, яка є інвалідом І групи та потребує стороннього догляду, не є переконливим аргументом для зміни запобіжного заходу, оскільки вказані обставини мали місце до вчинення протиправного діяння обвинуваченим, проте не були для нього стримуючим фактором від таких дій.

Також, колегія суддів зважає і на те, що на даний час в Україні введено воєнний стан, що також є відповідним ризиком, який з врахуванням даних про особу обвинуваченого, додатково свідчить про правильність висновків суду, оскільки в зазначених умовах здійснення контролю за обвинуваченим правоохоронними органами, в разі застосування до нього інших більш м`яких запобіжних заходів, в тому числі домашнього арешту є ускладненим.

За таких обставин апеляційний суд вважає обґрунтованими та законними висновки слідчого судді про наявність достатніх підстав, згідно вимог ст.194 КПК України для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Разом з цим, є слушними апеляційні доводи адвоката про значний строк судового розгляду провадження в суді першої інстанції, та як наслідок значний строк перебування під вартою ОСОБА_6 .

Однак, тривалий розгляд кримінального провадження викликаний об`єктивними чинниками які неспростовані захисником, зокрема, як вказує прокурор у кримінальному провадженні, обвинувачений неодноразово заявляв клопотання про заміну захисників, що в свою чергу слугувало підставою для ознайомлення їх з матеріалами кримінального провадження та узгодженням позиції з обвинуваченим.

Одночасно апеляційний суд звертає увагу суду першої інстанції про необхідність дотримання вимог щодо розумності строків визначених ст. 28 КПК України, оскільки обвинувальний акт згідно до матеріалів кримінального провадження затверджений ще 11.11.2021 року, а ОСОБА_6 утримується під вартою з 07.10.2021 року.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування або зміни ухвали суду колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 26 грудня 2023 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 до 24 лютого 2024 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: