У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

засудженого ОСОБА_6 (в режимі ВКЗ)

захисника ОСОБА_7 ( в режимі ВКЗ)

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 27 грудня 2022 року.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 27 грудня 2022 року залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку Апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2004 року за виключними обставинами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу скасувати. Переглянути вирок та привести його у відповідність до вимог КПК України, Конституції України та рішень ЄСПЛ.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт посилається на порушення ст. 3, 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначив, що у своїй заяві він ставив питання про перегляд вироку Апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2004 року у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду, неналежною оцінкою доказів, порушенням кримінального та кримінального процесуального законодавства, просив дослідити всі докази, вказував на численні порушення судом його прав, зокрема, право на справедливий суд, права на захист під час ухвалення вироку. Однак, суд першої інстанції не переглянув вищевказаний вирок. Тому апелянт просить скасувати ухвалу суду.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

13 вересня 2022 року до суду надійшла заява засудженого ОСОБА_6 про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду Миколаївської області від 12.05.2004, яким його засуджено за п. п. 1, 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Заяву ОСОБА_6 обґрунтовує тим, що Рішенням Конституційного Суду України №6 (ІІ) 2021 від 16 вересня 2021 року встановлено неконституційність покарання у виді довічного позбавлення волі, яке було застосовано до ОСОБА_6 судом. Наведені обставини, на думку засудженого, є виключними та створюють підстави для скасування вироку в частині призначеного судом покарання та застосування до нього покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Вважає, що вищевказаний вирок не відповідає ст. 3 Конвенції та ст. 27 Конституції України.

Крім того, просив витребувати з Апеляційного суду Миколаївської області матеріали справи за вироком від 12.05.2004 та розглянути і визнати факт катування (неналежне поводження відносно нього та його брата) протягом останніх 18 років; призначити та зобов`язати виплатити йому компенсацію за порушення його прав у зв`язку із застосуванням катування протягом 18 років; витребувати матеріали справи по заяві від 18.11.2021 (справа № 274/7226/21) для прийняття правомірного та законного рішення; визнати виключними обставинами встановлену рішенням Конституційного Суду України № 6 (ІІ) 2021 від 16.09.2021 неконституційність положень ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України у відношенні осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Як встановлено судом першої інстанції, Рішенням Конституційного Суду України № 6 (ІІ) 2021 від 16.09.2021, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тому, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Станом на час розгляду заяви засудженого ОСОБА_6 неконституційність положень ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України у відношенні осіб, засуджених до довічного позбавлення волі унормовано Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX шляхом внесення змін до КК України.

Зокрема, ч. 3 ст. 81 КК України передбачено застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк. Також, згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 82 КК України невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що унормування державою кримінального та кримінального процесуального законодавства відповідно до рішенням Конституційного Суду України № 6 (ІІ) 2021 від 16.09.2021 надає право засудженому ОСОБА_6 подати до суду відповідне клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Разом з тим, з огляду на заяву засудженого та її зміст і обґрунтування, на переконання суду першої інстанції, заявник ОСОБА_6 неправильно сприйняв зміст рішення Конституційного Суду України № 6 (ІІ) 2021 від 16.09.2021 та помилково вважає, що вказані в рішенні суду висновки є виключними та створюють підстави для скасування вироку в частині призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі і застосування до нього покарання у виді позбавлення волі на певний строк

Суд першої інстанції вважав, що відсутні обставини, визначені в ч. 3 ст. 459 КПК України, як виключні, а тому відмовив у задоволенні заяви засудженого. Оскільки встановлену рішенням Конституційного Суду України № 6 (ІІ) 2021 від 16.09.2021 неконституційність положень ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України у відношенні осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, суд першої інстанції не визнав виключними обставинами, то суд дійшов висновку, що в решті вимог засудженого також слід відмовити.

Позиції учасників судового провадження.

Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, просив залишити її без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, суд дійшов таких висновків.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

13 вересня 2022 року до суду надійшла заява засудженого ОСОБА_6 про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду Миколаївської області від 12.05.2004, яким його засуджено за п. п. 1, 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Заяву ОСОБА_6 обґрунтовує тим, що Рішенням Конституційного Суду України №6 (ІІ) 2021 від 16 вересня 2021 року встановлено неконституційність покарання у виді довічного позбавлення волі, яке було застосовано до ОСОБА_6 судом. Наведені обставини, на думку засудженого, є виключними та створюють підстави для скасування вироку в частині призначеного судом покарання та застосування до нього покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Вважає, що вищевказаний вирок не відповідає ст. 3 Конвенції та ст. 27 Конституції України.

Частиною 3 ст. 459 КПК України визначено, що виключними обставинами, зокрема є:

1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи;

2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом.

Рішенням Конституційного Суду України № 6 (ІІ) 2021 від 16.09.2021 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

В мотивувальній частині рішення судом зазначено, що незастосовність до осіб, які відбувають покарання у вигляді довічного позбавлення волі, інституту умовно-дострокового звільнення від відбування такого покарання, який унормовано статтею 81 КК України, та/або інституту заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, як його передбачено в статті 82 КК України, в системному зв`язку з іншими приписами Кодексу, якими врегульовано питання покарання довічним позбавленням волі, свідчить про відсутність будь-якої перспективи звільнення таких осіб. У контексті українського законодавства такий вид покарання, як довічне позбавлення волі, має наслідком довічне виключення особи з суспільства, що має суто каральну функцію.

Конституційний Суд України вважає, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам частини першої статті 3, статті 23, частини другої статті 28 Конституції України, якщо засудженому до такого виду покарання на законодавчому рівні гарантовано право на дострокове звільнення від відбування такого покарання та/або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Водночас довічне позбавлення волі особи без подальшої можливості її звільнення означає урівняння строку довічного позбавлення волі з позбавленням волі до завершення природного життя людини, а отже, заперечує не тільки мету покарання, а й саму сутність людської гідності, ставить під сумнів її абсолютний характер та становить порушення позитивного обов`язку держави захищати гідність людини, а отже, не відповідає частині першій статті 3, статті 23, частині другій статті 28, частині третій статті 63 Конституції України.

Конституційний Суд України вважає, що покарання у виді довічного позбавлення волі є винятковим та найсуворішим видом покарання, що його встановлено КК України за вчинення вичерпного переліку особливо тяжких злочинів, найнебезпечніших для суспільства і держави, коли позбавлення волі на певний строк не може досягти мети покарання.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказаним рішенням Конституційний Суд України ніяким чином не визнає неконституційним такий вид покарання як довічне позбавлення волі.

Натомість, вказаним рішенням Конституційний Суд України зобов`язує Верховну Раду України законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення.

Станом на час розгляду заяви засудженого ОСОБА_6 неконституційність положень ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України у відношенні осіб, засуджених до довічного позбавлення волі унормовано Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX шляхом внесення змін до КК України.

Зокрема, ч. 3 ст. 81 КК України передбачено застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк. Також, згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 82 КК України невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання".

Вказані положення вищезазначеного Закону № 2690-IX набрали чинності 06.11.2022.

При цьому слід зазначити, що питання щодо заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким відноситься до питань, які пов`язані із виконанням вироку, що передбачено п. 3 ст. 537 КПК України.

Питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених, зокрема пунктом 3 ст. 537 цього Кодексу.

За такого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що унормування державою Україна кримінального та кримінального процесуального законодавства відповідно до рішенням Конституційного Суду України № 6 (ІІ) 2021 від 16.09.2021, надає право засудженому ОСОБА_6 подати до суду відповідне клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

З огляду на заяву засудженого та її зміст і обґрунтування, засуджений ОСОБА_6 помилково вважає, що вказані в рішенні Конституційного Суду України № 6 (ІІ) 2021 від 16.09.2021 висновки дають підстави для перегляду вироку Апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2004 року за виключними обставинами та створюють підстави для скасування вироку в частині призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі і застосування до нього покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність у справі обставин, визначених в ч. 3 ст. 459 КПК України, як виключних обставин.

Тому у задоволенні апеляційної скарги засудженого слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 424, 425, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 27 грудня 2022 року, якою залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку Апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2004 року за виключними обставинами, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3