Житомирський апеляційний суд
Справа №286/3056/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря: ОСОБА_5

обвинуваченої: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

представника потерпілої: ОСОБА_8

прокурора: ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000377 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_6 , прокурора Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 10 травня 2023 року, яким засуджено

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Овруч, зареєстровану та проживаючу в АДРЕСА_1 , громадянку України, не працюючу, одружену, не судиму

-за ч.1 ст. 115 КК України- на 7 (сім) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту її фактичного затримання в порядку виконання вироку.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення з 10.08.2020 до 23.09.2020 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Позовні вимоги задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 29800 грн. 00 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 270 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 270 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Речові докази: кухонний ніж, три ватні тампони зі змивами речовини бурого кольору, зрізи нігтьових пластин ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , змиви з рук ОСОБА_14 - знищити; жіночу майку та штани (лосини) ухвалено повернути власниці ОСОБА_14

встановила:

Як встановив суд, 9 серпня 2020 року близько 22 години 30 хвилин ОСОБА_14 та її співмешканець ОСОБА_13 знаходилися за місцем свого спільного проживання, а саме: в приміщенні житлової квартири АДРЕСА_2 , де спільно вживали алкогольні напої. В цей час між ОСОБА_15 та ОСОБА_13 виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_15 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків виник умисел на умисне вбивство ОСОБА_13 ..

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_13 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх подальших дій та передбачаючи їх можливі наслідки, ОСОБА_15 в зазначеній кімнаті квартири з поверхні столу схопила кухонний ніж, з яким наблизилася до ОСОБА_13 , котрий на той час сидів на стільці за столом, та клинком ножа умисно із значною силою прикладання нанесла останньому один удар в область розташування життєво-важливих органів, а саме: в ділянку грудної клітки, і таким чином умисно вбила потерпілого ОСОБА_13 ..

Смерть ОСОБА_13 настала внаслідок колото-різаного поранення грудей з ушкодженням лівого шлуночка серця, що супроводжувалось масивною внутрішньою кровотечею в ліву плевральну порожнину та порожнину серцевої сумки.

Під час вбивства ОСОБА_15 умисно заподіяла потерпілому ОСОБА_13 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, які знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті у вигляді колото-різаної рани лівої половини грудної клітки, яка проходить через м`які тканини грудної клітки в 4-му міжребер`ї передньої стінки серцевої сумки, та через передню стінку лівого шлуночка серця проникає в його порожнину, яка ускладнилась масивною крововтратою та гемоперикардом з гемотампонадою серця.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд в суд першої інстанції у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінально процесуального законодавства та невідповідністю висновків фактичним обставинам справи.

Вважає, що в її діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, оскільки відсутня основна кваліфікуюча ознака злочину - умисел на вбивство, а обставини за яких було спричинено тілесні ушкодження потерпілому вказують про наявність в її діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Вказує, що умислу на заподіяння смерті потерпілого не мала, коли сиділа з ним за столом потерпілий намагався її вдарити, в той момент ножем нанесла йому один удар, коли потерпілий вийшов в коридор та впав, вона кликала на допомогу, викликала швидку та намагалася надати медичну допомогу.

Вважає, що слідчий експеримент проведений за її участю від 10.08.2020 року не є допустимим доказом, оскільки проведений з порушенням норм кримінально процесуального законодавства, а висновки суду про його допустимість є помилковими.

Стверджує, що слідчий експеримент проведений в належному її житлі відбувався без її письмової згоди та дозволу суду, на початку проведення слідчої дії її права не були роз`ясненні, а захисник, який був присутній належного захисту не забезпечив. Вказані обставини на її думку свідчать про недопустимість слідчого експерименту як доказу.

Вважає, що її вина у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого саме ч.1 ст. 115 КК України не є доведеною, а вирок суду ґрунтується на припущеннях.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченої вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання , у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, яка вчинила злочин в стані алкогольного сп`яніння та призначив покарання в межах мінімальної санкції статті, що не є справедливим та не сприятиме виправленню обвинуваченої та запобіганню вчинення нових правопорушень.

Крім того, вважає, що суд безпідставно врахував обставину, яка пом`якшує її покарання щире каяття, оскільки обвинувачена свою вину визнавала частково, не заперечувала факту спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, проте не визнала наявність умислу на вбивство.

Зазначає, що бажання настання летальних наслідків і спонукало ОСОБА_6 нанести потерпілому удар саме в область розташування життєво важливих органів, в область серця, проте суд вказаним обставинам оцінку не надав.

Крім того, зазначає, що наявність умислу на вбивство потерпілого підтверджується і протоколом слідчого експерименту з участю обвинуваченої, під час якого остання відтворила обставини, які відбувалися за місцем її проживання.

Просить вирок суду в частині призначення покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати винною ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України та призначити її покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі.

В запереченні на апеляційну скаргу потерпіла ОСОБА_11 та її представник ОСОБА_16 просять в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченої відмовити, апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченої та захисника, які доводи апеляційної скарги обвинуваченої підтримали та заперечили щодо задоволення скарги прокурора, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечив щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченої, думку представника потерпілої, який підтримав доводи прокурора та заперечив щодо доводів обвинуваченої, перевіривши матеріали провадження, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що дослідивши в судовому засіданні зібрані докази, які були оцінені судом у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні умисного вбивства, вірно кваліфікувавши її дії за ч. 1 ст. 115 КК України, обґрунтувавши це належним чином у вироку.

Фактичні обставини, що стосуються спричинення ОСОБА_6 встановлених судом тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_13 клинком ножа в ділянку грудної клітки, а також те, що це стало причиною смерті ОСОБА_13 в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.

Що стосується доводів апеляційної скарги про невірну кваліфікацію кримінального правопорушення, а саме, те що ОСОБА_6 не мала умислу на вбивство ОСОБА_13 , а в її діях наявні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який належним чином, посилаючись на докази, правові позиції Верховного суду обґрунтував свої висновки про кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч.1 ст. 115 КК України.

Обвинувачена ОСОБА_14 в суді першої інстанції, свою вину визнавала частково, зазначала, що вона не хотіла вбивати ОСОБА_13 . Пояснювала, що під час сварки він намагався її вдарити, але вона ухилялася. Вона не була п`яна. Випила не багато: 1 чи 2 чарки. Не може пояснити як трапилося і, що на неї найшло, що вона схопила ніж, яким, здається, хотіла відрізати кавун, який стояв на столі, і піднявшись, ударила ОСОБА_17 ножом, відмахнувши праву руку, в ліву частину грудної клітки, після чого він вийшов на коридор до туалету і впав, вона побачила кров і стала телефонувати в поліцію, швидку, затуляла рану. Зазначала, що ніж був дуже гострий, новий.

Незважаючи на таку позицію обвинуваченої, суд першої інстанції безпосередньо дослідивши докази, навівши їх у вироку спростував вказані показання обвинуваченої щодо відсутності умислу на вбивство та прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Так, згідно з висновком експерта № 79 від 29.09.2020 при проведенні судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_13 було встановлено наявність наступних тілесних ушкоджень: колото-різана рана лівої половини грудної клітки, яка проходить через м`які тканини грудної клітки в 4-му міжребер`я передню стінку серцевої сумки та через передню стінку лівого шлуночка серця проникає в його порожнину, де сліпо закінчується, яка ускладнилась масивною крововтратою та гемоперикардом з гемотампонадою серця. Дане ушкодження утворилось від одного удару односторонньо гострого клинка колючо-ріжучого знаряддя по типу ножа, що підтверджується веретеноподібною формою рани з рівними краями, а також переважанням глибини рани над її довжиною та шириною при цьому удар було нанесено у напрямку зліва направо, ззовні досередини та незначно згори донизу (при дослідженні трупа встановлено, що довжина ранового каналу становить близько 10,0 см., довжина рани при зведених краях становить 1,5 см.). Вказане вище ушкодження утворилось незадовго до моменту настання смерті (хвилини) та цілком могло утворитись в час та при обставинах вказаних в постанові - 09.08.2020р. нанесли один удар ножем в грудну клітку зліва. За ступенем тяжкості вказане тілесне ушкодження відноситься до категорії тяжких по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення та перебуває в прямому причинному зв`язку з причиною настання смерті.

Причиною смерті ОСОБА_13 стало колото-різане поранення грудей з ушкодженням лівого шлуночка серця, що супроводжувались масивною внутрішньою кровотечею в ліву плевральну порожнину (2100 мл крові) та порожнину серцевої сумки (біля 120 мл крові), яка і стала безпосередньою причиною смерті, що підтверджується наявністю колото-різаної рани лівої половини грудної клітки, лівого шлуночку серця, даними судово-гістологічної експертизи (наявність дефекту в серці, з порушенням цілісності міокарду, пошкодженням кардіоміоцитів, крововиливами в епі - та в міокард - без клітинної реакції).

Після заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_13 міг протягом певного проміжку часу (хвилини) здійснювати будь-які самостійні дії - рухатись, кричати, говорити, чинити опір тощо до моменту втрати свідомості внаслідок падіння артеріального тиску.

Будь-яких тілесних ушкоджень, які б свідчили про здійснення потерпілим активного опору та самооборони під час заподіяння йому тілесних ушкоджень, при проведенні експертизи не було виявлено.

Під час отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_13 перебував у вертикальному або близькому до такого положенні тіла, при якому ділянка тіла з ушкодженням (ліва половина передньої поверхні грудної клітки) була б доступна для нанесення удару ножем. Особа, яка заподіяла тілесні ушкодження, найімовірніше, була розташована спереду від потерпілого.

При проведенні експертизи будь-яких тілесних ушкоджень, які б могли утворитись від падіння з вертикального положення тіла на площину не було виявлено.

При судово-токсикологічній експертизі крові трупа ОСОБА_13 виявлено етиловий спирт в концентрації - у крові 4,09%о (грам/літр). Дана' концентрація етилового спирту відповідає важкому ступеню алкогольної інтоксикації.

Враховуючи, що смерть ОСОБА_13 настала в короткий проміжок часу (хвилини) від моменту заподіяння ушкоджень, та при цьому смерть настала внаслідок масивної крововтрати (ушкодження лівого шлуночка серця), запобігти настанню смерті при своєчасному наданні медичної допомоги було неможливо (а.с. 237-242 т.1).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 10.08.2020 з участю підозрюваної ОСОБА_14 та відеозапису даної слідчої дії встановлено, що ОСОБА_14 в присутності захисника розповіла та показала на місці обставини подій, що трапилися 9 серпня 2020 року (а.с. 224-228 т.1).

Відповідно до висновку експерта № 179 від 10.08.2020 р. при проведенні експертизи, у ОСОБА_14 наявність будь-яких видимих тілесних ушкоджень та їх слідів не було встановлено (а.с. 236 т.1).

Відповідно до акту медичного огляду та висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного та іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 10.08.2020 ОСОБА_14 на час огляду о 01 год. 40 хв. перебувала у стані алкогольного сп`яніння. Результат обстеження - 1, 63 проміле (а.с. 208-210 т.1).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 251-2020 від 22.09.2020 ОСОБА_14 , 1974 р.н., при огляді яких-небудь ознак психічних захворювань не виявлено. ОСОБА_15 в період часу, до якого відноситься інкримінований їй протиправний вчинок, будь-якими психічними захворюваннями або слабоумством не страждала, та в тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності (алкогольному психозі, реактивному стані - патологічне сп`яніння, патологічний афект), який би позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними - не перебувала. ОСОБА_15 могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в період часу, до якого відноситься інкримінований їй протиправний вчинок.

На переконання апеляційного суду аналіз цих доказів в їх сукупності вказує, що у ОСОБА_14 з потерпілим після спільного вживання спиртних напоїв виник словесний конфлікт, під час якого вона схопивши кухонний ніж нанесла ОСОБА_13 один удар в область розташування життєво-важливих органів та таким чином спричинила йому тяжке тілесне ушкодження, яке призвело до смерті.

Верховний Суд України в постанові від 22 січня 2015 року (справа №5-35кс14) зазначив, що для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого та вирішенні питання про умисел, необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Використане знаряддя злочину-ніж, який ОСОБА_14 вибрала поміж інших предметів, завдання ножового поранення із значною силою прикладання у життєво важливі органи, а саме в ділянку серця, переконливо свідчить, що обвинувачена діяла з умислом на позбавлення життя потерпілого та вчинила для цього усі необхідні дії.

При цьому, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_13 , завдаючи удар ножем в ділянку серця потерпілому усвідомлювала суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання (непрямий умисел), що дає підстави для кваліфікації її дій за ч.1 ст. 115 КК України.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Доводи обвинуваченої ОСОБА_6 щодо неправомівних дій потерпілого є надуманими, як вбачається з матеріалів кримінального провадження обвинуваченій жодних тілесних ушкоджень спричинено не було, натомість між обвинуваченою та потерпілим відбувався словесний конфлікт без застосування сили, а тому така версія обвинуваченої побудована з метою применшити свою вину.

Не виключає кваліфікацію дій ОСОБА_14 за ч.1 ст. 115 КК і її поведінка після спричинення тілесного ушкодження, зокрема те, що вона викликала швидку допомогу та закривала рану потерпілому, а лише вказує, що зрозумівши наслідки своїх дій і суворість покарання вона намагалася їх відвернути чи применшити.

Апеляційний суд не вбачає підстав для визнання недопустимим доказом слідчий експеримент від 10.08.2020 року, що проведений з ОСОБА_14 та погоджується з висновками суду першої інстанції, який надав вичерпну та ґрунтовну оцінку доводам захисту.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження при проведенні слідчого експерименту від 10.08.2020 року обвинуваченій ОСОБА_14 для надання правового захисту було забезпечено участь захисника - адвоката ОСОБА_18 .

За встановленим кримінальним процесуальним законом порядком, належна правова процедура проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта за відсутності протиправного тиску на підозрюваного, обвинуваченого, за його волею та вільним волевиявленням, за умов усвідомлення ним права мовчати і не свідчити проти себе, забезпечення права на захист і правову допомогу, справедливості кримінального провадження в цілому.

Перед початком проведення слідчого дії, обвинуваченій ОСОБА_19 було роз`яснено права та обов`язки передбачені ст. 42 КПК України, в тому числі право не свідчити про ти себе, відмовитися давати показання, в ході проведення слідчого експерименту обвинувачена була забезпечена захисником та жодних зауважень щодо неналежного здійснення захисту не висловлювала.

Слідча дія була проведена за участі понятих та зафіксована на відеозапис. Відтворення ОСОБА_19 обставин вчинення злочину не можна вважати показаннями наданим слідчому, оскільки під час слідчої дії вона самостійно, в місці та обстановці де було вчинено злочин демонструвала як вона завдала смертельний удар потерпілому.

Не може апеляційний суд погодитися і з доводами захисту про те, що слідчий експеримент слід визнати недопустимим доказом через його проведення у житлі ОСОБА_19 без її згоди та ухвали слідчого судді. Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що з відеозапису вбачається, що ОСОБА_19 добровільно погодилася показати у своєму житлі обставини заподіяння потерпілому ушкодження. Так на запитання слідчого: «Чи зможете на місці вчинення злочину показати, як все відбувалося», ОСОБА_19 повідомила: «Зможу».

Крім того, апеляційний суд зважає і на те, що житло ОСОБА_19 було місцем вчинення злочину, 09.08.2020 р. ОСОБА_14 письмово надала згоду на перебування у своїй квартирі та проведення у ній огляду (а.с.197), а тому проведення у цій квартирі ІНФОРМАЦІЯ_2 слідчого експерименту з підозрюваною, враховуючи її добровільну згоду зафіксовану на відео та відсутність заперечень при підписанні протоколу не можна розцінювати як фундаментальне порушення закону, яке тягне визнання доказу недопустимим, а формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону, оскільки слідчий не зафіксував добровільно згоду ще однією заявою, маючи вже такий дозвіл та усну згоду підозрюваної зафіксовану на відео, автоматично не тягне необхідність визнання доказу недопустимим.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 15 квітня 2020 року у справі №740/3390/15 прийшов висновків, що проведення огляду житла без дозволу суду, але за добровільної згоди власника майна не тягне за собою недопустимості доказу.

У вказаній постанові Суд зазначив, що для з`ясування допустимості доказів, отриманих під час огляду в житлі чи іншому володінні особи, за відсутності ухвали слідчого судді, якою дано дозвіл на проведення слідчої дії, якщо наявність та/або добровільність згоди володільця ставиться стороною під сумнів, суд має виходити із сукупності всіх обставин, що супроводжували цю слідчу дію.

У цій справі ВС врахував те, що огляд проводився за згодою та в присутності власника, жодних скарг чи заперечень щодо проведення цієї слідчої дії всупереч волі та власним інтересам особа не заявляла, а тому підстав ставити під сумність добровільність згоди власника майна, що тягне за собою недопустимість доказу, Суд не вбачав.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

В мотивувальній частині вироку судом першої інстанції було встановлено наявність у діях обвинуваченої ОСОБА_6 пом`якшуючої обставини - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, що є однією пом`якшуючою обставиною, відповідно з п.1 ч.1 ст. 65 КК України, яка зазначена і в обвинувальному акті.

Обвинувачена з самого початку слідства, а також в судах визнавала, що внаслідок її дії настала смерть потерпілого і надавала відповідні показання, висловлювала жаль та просила вибачення у потерпілих, а оскільки її заперечення стосуються юридичних критеріїв і обвинувачена вважає, користуючись правовою допомогою захисника, що її дії, не будучи сама фахівцем, повинні кваліфікуватися за ч.2 ст. 121 КК України, колегія суддів не може погодитися з доводами прокурора про відсутність у неї щирого каяття.

Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченій покарання, в межах санкції ч.1 ст.115 КК України, відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої, є справедливим, достатнім та необхідним для її виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, оскільки суд призначив обвинуваченій реальне покарання у виді позбавлення волі на значний термін, в зв`язку з чим, не вбачає підстав для призначення більш суворого покарання.

При призначенні покарання ОСОБА_6 , також було враховано обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, думку потерпілих, які наполягали на суворому покаранні, особу обвинуваченої, яка раніше не судима.

З врахуванням цих обставин, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання, в межах санкції ч.1 ст. 115 КК України, не можна розцінювати таким, що є очевидно несправедливим внаслідок його м`якості.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які давали б підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 , прокурора Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 10 травня 2023 року - без змін.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до Касаційного Кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: