УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 370/806/23

провадження № 51-6356ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Макарівського районного суду Київської області від 10 квітня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року у кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , згідно зі ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК) раніше не судимого.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Макарівського районного суду Київської області від 10 квітня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчинені кримінального проступку, передбаченого

ч. 1 ст. 162 КК, та засуджено до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Як установив суд, ОСОБА_4 , 3 грудня 2022 року близько 22:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи з прямим умислом, з метою відшукання та подальшого вживання алкогольних напоїв у будинку ОСОБА_5 , розташованого у АДРЕСА_2 , з мотивів неповаги до права власності особи, без будь-якого дозволу та всупереч волі власника, зайшов на територію вищевказаного домоволодіння, та підійшовши до житлового будинку з тильної сторони, розбив правою рукою скло вікна та через його отвір проник усередину будинку, чим порушив недоторканність житла ОСОБА_5 .

Київський апеляційний суд ухвалою від 18 липня 2023 року вирок залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений не погоджуючись із судовими рішеннями в частині призначеного покарання, просить їх змінити, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк.

За твердженням засудженого під час призначення покарання суди належним чином не врахували обставин, що пом`якшують покарання, а також дані про його особу, зокрема, що він працевлаштувався, має на утриманні малолітню дитину та пройшов курс лікування від алкоголізму, в результаті чого не застосували приписи ст. 75 КК.

Мотиви Суду

Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи, викладені в ній та зміст судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

У касаційній скарзі засуджений не оскаржує висновків суду в частині доведеності його винуватості у вчиненні кримінального проступку та кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 162 КК.

Разом із тим посилання ОСОБА_4 про необхідність призначення йому покарання з випробуванням та застосування приписів ст. 75 КК є безпідставними.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м'якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК у разі, якщо суд, крім випадків передбачених цією статтею, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Зі змісту скарги убачається, що засуджений порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинствіохоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, особу винуватого, якийофіційно працевлаштованим не був, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, як особа, що зловживає алкогольними напоями та порушує громадський порядок в селі. Зважив суд і на обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, та обставину, яка обтяжує покарання: вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається засуджений у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_4 без реального відбування призначеного покарання.

Доводи в касаційній скарзі є майже аналогічними за змістом доводам, наведеним засудженим в апеляційній скарзі, і вже були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, який належним чином їх перевірив та обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення про неможливість застосування штрафу до останнього. Також апеляційний суд дав оцінку доводам засудженого щодо його працевлаштування та вказав, що це було зроблено безпосередньо перед подачею апеляційної скарги з метою зменшення призначеного покарання.

Суд обґрунтовано дійшов висновку, що призначене засудженому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення і перевиховання та попередження нових злочинів.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення.

Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, і погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.

В доданих до скарги матеріалах відсутня інформація про проходження ОСОБА_4 лікування від алкоголізму у спеціалізованому медичному закладі.

Підстав для призначення більш м`якого покарання чи звільнення засудженого від призначеного покарання з випробуванням, в тому числі і з врахуванням доданих до скарги додаткових матеріалів, Верховний Суд не вбачає, оскільки визнані місцевим судом обставини, що відповідно до ст. 66 КК пом`якшують покарання та на які додатково посилається засуджений, не знижують ступеня тяжкості вчиненого діяння, а тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу та інші обставини свідчать про неможливість виправлення засудженого без реального відбування покарання.

Як передбачено ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду засуджений у касаційній скарзі не вказав, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Макарівського районного суду Київської області від 10 квітня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3