ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001525, за апеляційними скаргами прокурора Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_10 представника в інтересах потерпілої ОСОБА_11 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Утківка Харківської області, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, раніше не судимого, який працює приватним підприємцем, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбуття основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Скасовано накладений арешт на майно, вирішено порядок стягнення судових витрат та долю речових доказів.

Згідно з вироком суду, 23.10.2019 приблизно о 21:00 ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем ЗАЗ 110307 р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_12 , рухаючись по вулиці вул. Академіка Павлова зі сторони вул. Валентинівській в бік Московського проспекту в м.Харкові, зі швидкістю близько 75 кілометрів на годину, біля будинку №271 (нічний клуб «Радмір»), порушуючи вимоги п. 8.7.3 «е» Правил дорожнього руху України, згідно з якими: «Червоний сигнал у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух» та п.8.10 Правил згідно з яким: «У разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 "Місце зупинки", якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.», діючи необережно, виїхав на перехрестя вул. Академіка Павлова та вул. Василя Стуса на забороняючий сигнал світлофора, не зупинившись перед світлофором, не надав переваги у русі пішоходу ОСОБА_11 , яка перетинала проїжджу частину по регульованому пішохідному переходу з права наліво відносно руху автомобіля, на зелений для пішоходів сигнал світлофора, внаслідок чого ОСОБА_11 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: відкритого уламкового перелому діалізів обох кісток лівої гомілки в середній третині із зсувом, які відноситься до категорії тяжкого тілесного ушкодження.

У даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля ЗАЗ 110307, р. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , вбачаються невідповідності вимогам п. 8.7.3 «е» та 8.10 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходяться причинному зв`язку з подією та її наслідками.

Таким чином ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_11 , тяжке тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що прийнявши рішення про призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, визначеного санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, суд прийшов до хибного переконання, що такий його розмір буде необхідним та цілком достатнім для виправлення винного і попередження вчинення ним нових злочинів.

Вказує, що судом не в повному обсязі враховано обставини, що істотно впливають на ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу обвинуваченого, недостатньо враховано конкретні обставини вчиненого злочину, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, яке у відповідності до ст. 12 КК України належить до категорії тяжких злочинів.

Зазначив, що за наслідками протиправної поведінки ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_11 спричинено тілесні ушкодження у вигляді відкритого уламкового перелому діалізів обох кісток лівої гомілки в середній третині із зсувом, які відносяться до категорії тяжкого тілесного ушкодження.

Крім того вказує, що судом не враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який не відшкодував потерпілій моральну шкоду у повному обсязі та думку потерпілої, яка наполягала на призначенні ОСОБА_7 тільки реального покарання у виді позбавлення волі, у зв`язку з чим вважав, що призначене покарання є недостатнім для виправлення засудженого.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_10 представник потерпілої ОСОБА_11 просять вирок суду змінити в частині призначення покарання та призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки без застосування ст. 75 КК України.

На обґрунтування апеляційних вимог посилаються на те, що місцевий суд, прийшов до висновку про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням ОСОБА_7 , відповідно до ст. 75 КК України, без урахування всіх обставин, які мають значення при вирішенні питання про призначення судом покарання.

Вказує, що суд послався на наявність обставини, що пом`якшує покарання - щирого каяття, але в даному кримінальному провадженні хоча і визнано обставиною, яка пом`якшує покарання засудженого, його щире каяття у вчиненні злочину, проте суд досить формально віднісся до визначення щирості каяття, фактично ототожнив його з визнанням вини.

Зазначає, що відповідно до матеріалів справи після вчинення дорожньо-транспортної події обвинувачений не тільки не намагався надати потерпілій будь яку допомогу, в тому числі медичну, але навіть не вийшов з свого транспортного засобу, не викликав швидку медичну допомогу та працівників поліції.

Також вказує, що у вироку суду зазначено, що обвинувачений вживав заходи, щодо добровільного відшкодування спричиненої шкоди потерпілій в сумі 9 000 грн., а також оплатив ліки, що підтверджується наданими чеками, хоча ніяких грошей від обвинуваченого ОСОБА_7 потерпіла взагалі ніколи не отримувала, а в матеріалах справи знаходяться лише чеки відправки грошових коштів без посилання на підстави платежу.

Крім того зазначає, що в матеріалах справи знаходиться лише один фіскальний чек на суму 625, 65 грн. за оплату медичних препаратів за весь час лікування з 23.10.2019 по 25.05.2020 року та 1 фіскальний чек на суму 270.53 грн. за оплату продуктів харчування, тоді як тільки витрати потерпілої на придбання медичних препаратів, в ніч проведення оперативного втручання в день аварії склала більше 20 000 грн., а загальна сума школи внаслідок ДТП складає 50 000 грн.

Позиції учасників судового провадження.

До суду апеляційної інстанції потерпіла не з`явилася, звернулася із завою про розгляд апеляційної скарги її представника, яку підтримала в повному обсязі.

У суді апеляційної інстанції прокурор підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити. Обвинувачений та захисник заперечили проти доводів скарги, вважали вирок законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Мотиви суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження за обставин встановлених судом, у апеляційних скаргах не оспорюються.

Згідно зі ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, на підставі п. 2 ч. 1 ст.413 цього Кодексу застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Доводи представника потерпілого та прокурора про безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування призначеного за ч.2 ст.286 КК України покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є слушними.

Відповідно до ч. 2 ст. 50, ст. 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами. При призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

У п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі постанова Пленуму) вказано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом, в тому числі і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

У п. 3 постанови Пленуму зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який не одружений, має постійне місце проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працевлаштований, має батька інваліда 1 групи, обставини, що пом`якшують покарання активне сприяння розкриттю злочину та щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Врахувавши наведене, а також те, що обвинувачений вчинив необережний злочин, намагався відшкодувати збитки та частково відшкодовував на лікування потерпілій, суд дійшов переконання про виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства із звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Представник потерпілої та прокурор такі висновки суду вважають хибними.

Колегія суддів погоджується із таким твердженням прокурора та потерпілої сторони.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини про безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» визначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Як вбачається із вироку, суд не в повній мірі врахував обставини скоєного правопорушення, поведінку обвинуваченого після вчиненого злочину та його ставлення до наслідків, а також помилково врахував як обставину, що пом`якшує покарання щире каяття обвинуваченого.

Колегія суддів враховує, що тяжкий злочин вчинений обвинуваченим внаслідок грубого порушення вимог Правил дорожнього руху, оскільки він не виконав вимоги червоного сигналу світлофора, не намагався зупинитися на регульованому перехресті та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка перетинала в цей час проїжджу частину вулиці з дотриманням вимог ПДР по пішохідному переходу на зелений для себе сигнал світлофора. В цей час потерпіла розраховувала на дотримання всіма учасниками дорожнього руху встановлених законом правил.

Внаслідок наїзду на неї, ОСОБА_11 отримала тяжкі тілесні ушкодження та перебувала у лікарні понад пів року. При цьому ОСОБА_7 одразу після наїзду допомоги потерпілій не надавав, не викликав швидку медичну допомогу, не відвідував лікарню та не переймався про стан людини, яка тяжко постраждала через нього та була змушена проходити довготривале, болісне лікування, докладати значних зусиль для відновлення як своєї працездатності так і звичного способу життя.

Врахований судом факт про намагання обвинуваченого перерахувати кошти, не свідчить про його щире каяття, як про це помилково зазначив суд першої інстанції.

З дня ухвалення обвинувального вироку та до дня перегляду його судом апеляційної інстанції пройшло більше трьох років. За цей час ОСОБА_7 взагалі не намагався відшкодувати потерпілій витрати на лікування чи моральну шкоду. Вказане свідчить про його байдуже ставлення до наслідків у вигляді втрати здоров`я потерпілою через його злочинні дії та бажанням відбутися мінімальними витратами для себе.

Твердження ОСОБА_7 про доцільність звернення потерпілої до страхової компанії є безпідставними, з огляду на те, що матеріали кримінального провадження не містять страхового поліса на автомобіль ЗАЗ 110307 д.н.з НОМЕР_1 . Ні під час досудового, ні під час судового слідства не було встановлено факту страхування цивільно-правової відповідальності власника вказаного наземного транспортного засобу.

Також обвинувачений не надав у суді апеляційної інстанції документальне підтвердження про перерахування коштів потерпілій з часу ухвалення оскаржуваного вироку, а отже такі його твердження не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 щирим каяттям визнається суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою вину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, примиритися з потерпілим Про щире каяття особи свідчить і відшкодування нею заподіяної потерпілому шкоди.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає помилковим врахування судом як обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченому його щире каяття.

Згідно приписів ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Оскільки ОСОБА_7 хоча вину і визнав, проте не розкаюється, вчинив тяжкий злочин, не вжив дієвих заходів до усунення шкоди чи відшкодування збитків, байдуже ставиться до наслідків, застосування щодо нього положень ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання та недостатнє для виправлення обвинуваченого і попередження нових кримінальних правопорушень, через це вирок у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

При призначенні покарання колегія суддів відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_7 , яке є тяжкими злочином, особу обвинуваченого, який вину визнав, проте не розкаявся, збитки не відшкодував та не примирився із потерпілою, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є інвалідом 2 групи, займається волонтерською діяльністю, обставини, які пом`якшують покарання - активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Колегія не враховує наявність на утриманні у ОСОБА_7 батька інваліда 1 групи, оскільки суду не надано підтвердження, що вони проживають однією сім`єю і обвинувачений здійснює догляд за батьком чи опікується ним.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності за вчинення необережного кримінального правопорушення, основне покарання йому слід призначити у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям у мінімальній межі, визначеній ч.2 ст.286 КК України. Враховуючи грубе порушення обвинуваченим вимог ПДР, додаткове покарання йому слід призначити строком на 2 роки. Таке покарання колегія суддів вважає достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, через це апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої підлягають до часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 420, 615 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги прокурора Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_10 представника в інтересах потерпілої ОСОБА_11 задовольнити частково, а вирок Київського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2020 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання - скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

В іншій частині вирок Київського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

У зв`язку із набранням вироком законної сили, взяти ОСОБА_7 під варту в залі суду негайно.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з 19.10.2023.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засуджений у той самий строк з моменту отримання його копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3