Справа № 307/1370/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/613/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 з доповненнями до неї на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 березня 2021 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 128, ч. 3 ст. 135 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. 128, ч. 3 ст. 135 КК України, і призначено йому покарання: за ст. 128 КК України у вигляді позбавлення волі строком на два роки, за ч. 3 ст. 135 КК України, - у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю вчинених злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно до відбуття ОСОБА_7 призначено покарання в виді позбавлення волі строком на п`ять років.

В строк відбутого покарання обвинуваченому ОСОБА_7 зараховано період перебування його під вартою з часу його затримання з 13:00 год. 8 травня 2020 року до 1 жовтня 2020 року включно.

Запобіжний захід щодо засудженого ОСОБА_7 до набуття вироком законної сили залишено попередній в виді цілодобового домашнього арешту, але не більше ніж до 60 днів, тобто до 24 години 20 травня 2021 року.

Цивільний позов потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 200000 (двісті тисяч) гривень моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 200000 (двісті тисяч) гривень моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 , 10 квітня 2020 року, близько 18 години 50 хвилин, їдучи в автомобілі марки «Фольксваген Т5», білого кольору, під керуванням ОСОБА_12 , знаходячись в автомобілі по вул. Заводській в смт. Тересва, Тячівського району, попросив зупинити вказаний автомобіль біля переїзду по вулиці Заводській в смт. Тересва, Тячівського району, так як побачив потерпілого ОСОБА_13 , та після зупинки вказаного транспортного засобу біля потерпілого, відкривши задні двері автомобіля, умисно, завдав один удар рукою стиснутою в кулак по обличчю ОСОБА_13 та один удар ногою в область грудей, після чого, вийшовши з автомобіля, не дотримуючись правил безпеки, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, умисно, наніс потерпілому ОСОБА_13 ще один удар по обличчю, внаслідок чого останній впав на землю, вдарившись задньою частиною голови об дорожнє покриття, в результаті чого спричинив потерпілому ОСОБА_13 тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому носової кістки, садна та синця зовнішнього носу, забійної рани верхньої губи, закритої черепно-мозкової травми з підоболонковими крововиливами зліва та забоєм головного мозку, садна правого колінного суглобу, які відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень.

Крім цього, ОСОБА_7 , 10 квітня 2020 року, близько 18 години 50 хвилин, їдучи в автомобілі марки «Фольксваген Т5», білого кольору, під керуванням ОСОБА_12 , знаходячись в автомобілі по вул. Заводській в смт. Тересва, Тячівського району, попросив зупинити вказаний автомобіль біля переїзду по вулиці Заводській в смт. Тересва, Тячівського району, так як побачив ОСОБА_13 , та після зупинки вказаного транспортного засобу біля потерпілого, відкривши задні двері автомобіля, умисно, завдав один удар рукою, стиснутою в кулак по обличчю ОСОБА_13 та один удар ногою в область його грудей, після чого, вийшовши з автомобіля, не дотримуючись правил безпеки, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, умисно, наніс потерпілому ОСОБА_13 ще один удар по обличчю ОСОБА_13 , внаслідок чого останній впав на землю, вдарившись задньою частиною голови об дорожнє покриття, в результаті чого спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому носової кістки, садна та синця зовнішнього носу, забійної рани верхньої губи, закритої черепно-мозкової травми з підоболонковими крововиливами зліва та забоєм головного мозку, садна правого колінного суглобу, які відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень, так як потягли за собою смерть потерпілого і знаходяться в прямому причинному зв`язку з діями ОСОБА_7 , який своїми діями сам поставив потерпілого ОСОБА_13 у небезпечний для життя стан, усвідомлюючи при цьому суспільно-небезпечний характер своєї бездіяльності, а саме те, що він залишає його без допомоги у безпорадному стані та те, що ОСОБА_13 позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, хоча мав реальну можливість надати йому допомогу, однак поставивши потерпілого ОСОБА_13 у небезпечний для життя стан, допомогу йому не надав, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_13 від отриманих тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_2 помер в Тячівській РЛ №1.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 березня 2021 року скасувати та постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України; призначити ОСОБА_7 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, та, застосувавши ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку; частково задовольнити цивільні позови потерпілих на відшкодування шкоди в розмірі 50 000 грн. кожному.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на те, що оскаржений вирок є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зокрема, вказує на те, що не погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_7 за ст. 128, ч. 3 ст. 135 КК України. Зазначає, що протокол огляду предмета та перегляду відеозапису від 13 квітня 2020 року та незрозумілої форми документ «добровільна видача» ОСОБА_14 від 11 квітня 2020 року не можуть бути належними доказами у справі, оскільки неможливо встановити походження носія інформації у вигляді CD-R диска з надписом «Verbatim 16 XDVD-R 4,7 Gb», оглянутого слідчим, адже відсутні будь-які дані про його вилучення чи то в ході обшуку, чи під час огляду місця події. Протокол огляду предмета не відповідає вимогам ст. 104 КПК України, оскільки такий виконаний на 9 аркушах та жоден з аркушів особою, яка склала протокол, не підписаний.

Стосовно висновку судово-медичного експерта №61 від 30 квітня 2020 року, то такий, на думку апелянта, є неповним та незрозумілим, висновки експерта суперечать матеріалам справи, а сам висновок не відповідає вимогам законодавства щодо отримання доказів. Зокрема, відповідаючи на запитання слідчого, експерт не в повному обсязі дав оцінку усім виявленим у ОСОБА_13 тілесним ушкодженням, що стали причиною смерті. Крім цього, у висновку експерт зазначив, що після отримання ЗЧМТ ОСОБА_13 , ймовірно, мав втрачати свідомість, що виключала можливість його пересування у подальшому. Наведене суперечить інформації, отриманої слідчим з камери спостереження, згідно з якою потерпілий після заподіяння йому тілесних ушкоджень підводиться, рухається, падає, піднімає головний убір та надягає його, сидить на проїзній частині дороги. Звертає увагу, що експерт не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи, чого експертом дотримано не було. Так, у висновку експерта відсутні відомості про направлення йому якихось медичних документів чи самого потерпілого, відсутні дані про витребування слідчим з медичного закладу таких документів чи отримання у слідчого судді дозволу на тимчасовий доступ до речей і документів, які були використані судовим експертом для дослідження. Сторона захисту вважає, що неналежна оцінка висновків судово-медичної експертизи потягла за собою і неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого.

Як зазначає апелянт, сторона обвинувачення жодним чином не довела обґрунтованість обвинувачень ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, оскільки обвинувачений не міг передбачити, що заподіяння ним легких тілесних ушкоджень потерпілому може бути небезпечних для його життя, як і не мав жодних підстав вважати, що ОСОБА_13 перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження. Це підтверджується як показаннями свідків, наданими у судовому засіданні, так і показаннями самого ОСОБА_7 .

На думку захисника, судом не надано належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_9 , який забирав ОСОБА_13 з місця події та, виявивши у нього тілесні ушкодження, не вжив заходів щодо надання йому медичної допомоги. Вважає, що дії обвинуваченого підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 119 КК України.

При призначенні ОСОБА_7 покарання просить врахувати, що той має позитивну характеристику за місцем проживання, є молодий за віком, працював за наймом, виховувався та проживає у багатодітній сім`ї, що свідчить про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства. Вважає, що наявні обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , а саме: визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а тому при призначенні йому покарання доцільно застосувати ст. 75 КК України.

6 липня 2022 року адвокат подав доповнення до апеляційної скарги, у яких просить вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 березня 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати, а справу направити на новий розгляд в суд першої інстанції.

Заслухавши доповідача, позицію обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги та доповнень до неї, позицію прокурора, потерпілого та його представника, які проти задоволення апеляційних вимог заперечили, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги з доповненнями до неї, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 128, ч. 3 ст. 135 КК України, за які його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 128, ч. 3 ст. 135 КК України, місцевий суд обґрунтував, покликаючись, зокрема, на: показання потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , законного представника потерпілої ОСОБА_11 ОСОБА_15 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , судового експерта ОСОБА_20 , а також письмовими та речовими доказами: рапортом працівника поліції від 11 квітня 2020 року; протоколами огляду місця події від 11 квітня 2020 року з доданими фото-таблицями встановлено місце вчинення злочину; даними, розміщеними на DVD-диску; протоколом огляду предмета та перегляду відеозапису від 13 квітня 2020 року; висновком судово-медичної експертизи від 30 квітня 2020 року №61 щодо тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого ОСОБА_13 , зміст яких детально викладений у вироку суду першої інстанції.

Окрім цього, під час допиту як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 , який свою вину визнав частково, зазначив, що він вдарив потерпілого ОСОБА_13 спочатку два рази рукою, а потім один раз ногою, але куди саме не пам`ятає, від цих ударів ОСОБА_13 впав на землю. Крім нього, удари ОСОБА_13 більше не наносив ніхто.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень та правильно кваліфікував його дії за ст. 128, ч. 3 ст. 135 КК України, як необережне тяжке тілесне ушкодження; завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, оскільки той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, що спричинило смерть особи.

На переконання колегії суддів, твердження сторони захисту про недоведеність вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України, та необхідність перекваліфікації його дій на ч. 1 ст. 119 КК України свого підтвердження не знайшли.

Так, з об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ст. 119 КК України, характеризується: діянням, яким заподіюється смерть іншій людині; наслідком у вигляді смерті іншої людини; причиновим зв`язком між вказаними діянням і наслідком.

Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння. Необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність є кримінальною протиправною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.

При вбивстві внаслідок злочинної самовпевненості винний передбачає можливість настання смерті іншої особи від вчинюваних ним дій (бездіяльності), але легковажно розраховує на її відвернення. При цьому повинен мати місце розрахунок на конкретні обставини, які, на думку винуватого, відвернуть настання смерті, однак такий розрахунок є легковажним. Обставинами, які, на думку винного, відвернуть настання смерті, можуть бути як його власні сили і можливості, так і діяльність інших людей, тощо. Тобто винний переконаний у ненастанні злочинного наслідку.

При вбивстві внаслідок злочинної недбалості винний не передбачає можливості настання смерті іншої особи від учинюваних ним дій (бездіяльності), але повинен був і міг би її передбачити, діючи з більшою обачністю.

Таким чином, при вбивстві з необережності смерть потерпілого, так чи інакше, настає безпосередньо внаслідок дій винної особи та, відповідно, об`єктивною стороною складу злочину, передбаченого ст. 119 КК України, охоплюється як діяння, так і наслідки, що настали.

Натомість, у цій ситуації, дії ОСОБА_7 стороною обвинувачення кваліфіковано за ст. 128, ч. 3 ст. 135 КК України, тобто вчинене ним діяння (спричинені тілесні ушкодження) охоплюється складом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, а наслідки у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_13 охоплюються об`єктивною стороною складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України.

Так, суспільна небезпека кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК, полягає у тому, що людина, яка має можливість надати допомогу іншій людині і тим самим врятувати її від смерті або настання інших тяжких наслідків, не робить цього, що свідчить про низькі моральні якості цієї особи. Злочинність такої бездіяльності підвищується, якщо особа сама поставила іншу особу в небезпечний для життя стан або причетна до події, через яку особа опинилася в такому стані.

Об`єктивна сторона залишення в небезпеці характеризується двома видами злочинної бездіяльності: 1) бездіяльність-невтручання, що полягає у невиконанні особою обов`язку щодо надання необхідної допомоги потерпілому, який перебуває у небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, коли небезпека виникла незалежно від суб`єкта цього злочину; 2) змішана бездіяльність - бездіяльність щодо надання допомоги потерпілому особою, яка сама поставила його в небезпечний для життя стан.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 135 КК, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта злочину до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).

Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого ст. 135 КК, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають.

Моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Варто зазначити, що для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, несе відповідальність за ст. 135 КК. Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному в небезпеці.

Як встановлено під час допиту обвинуваченого ОСОБА_7 , такий бачив, що ОСОБА_13 впав, однак у нього не було підстав вважати, що такий знаходиться у небезпечному для життя стані; коли вони від`їжджали, бачив, що ОСОБА_13 пробував вставати та піднімався.

Натомість з показань потерпілого ОСОБА_9 слідує, що коли він приїхав на місце події, його син лежав на проїжджій частині на спині, у нього були тілесні ушкодження: розбита губа, на потилиці було розрізано, крові він не бачив; син хропів, був без свідомості. Потерпіла ОСОБА_11 під час допиту зазначила, що побачила батька, який сидів на асфальті, у нього були тілесні ушкодження: розбита губа і ніби висів зуб, текла кров з рота і носа; він нічого не говорив, на запитання не відповідав, тільки плакав. Свідок ОСОБА_16 бачила, що ОСОБА_13 сидів на асфальті; у нього була розбита губа, трохи була кров; на запитання він не відповідав, просто плакав, після чого ліг на асфальт. Свідок ОСОБА_17 зазначив, що коли вони з ОСОБА_7 їхали з місця події, ОСОБА_13 намагався встати з землі. Свідок ОСОБА_18 , вийшовши з дому, побачив, що за переїздом лежить чоловік, подумав, що той в нетверезому стані; бачив цятку крові в нього на голові; він намагався встати, пройшов пару метрів і присів; розмовляв незрозуміло.

З протоколу огляду предмета та перегляду відеозапису від 13 квітня 2020 року (т. 1, а.с. 116-125) встановлено, що о 18:45:33 особа чоловічої статі стоїть на проїжджій частині дороги біля залізничного переїду. До неї заднім ходом через переїзд під`їжджає автомобіль білого кольору марки «Volkswagen T5». Із цього автомобіля особа наносить удар рукою в область голови потерпілому, після чого в нього злітає кепка з голови. Далі із машини наноситься удар ногою в область тулуба потерпілого. Особа правопорушник вистрибує з автомобіля, наносить удар правою рукою потерпілому в область голови. Потерпілий не втримує рівновагу падає на спину потиличною ділянкою голови до землі, на узбіччя, яке покрите щебенем. Особа правопорушник сідає до автомобіля та їде з місця події. О 18:48:50 години до потерпілої особи, яка лежить на узбіччі, під`їжджає людина на мопеді. О 18:49:39 години потерпіла особа чоловічої статі намагається підвестися на ноги. О 18:51:58 потерпілий встає на ноги, однак через декілька секунд не втримує рівновагу і падає на асфальт. В подальшому потерпілий сидить на асфальті. О 18:59:12 годині на програвачі видно, що біля потерпілого знаходяться дві особи жіночої статі, також підходить чоловік, який приїхав на автомобілі. О 19:00:50 години люди розходяться, потерпілого на проїжджій частині вже не має. Автомобіль, який під`їжджав на попередньому відеозаписі до потерпілого, їде з місця події.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 30 квітня 2020 року №61 (т. 1, а.с. 148-157) в потерпілого ОСОБА_13 наявна важка закрита черепно-мозкова травма з масивною субдуральною гематомою в скронево-тім`яній та частково лобній області лівої гемісфери мозку, що призвело до зміщення структур головного мозку, виявлені також субарахноїдальні крововиливи в лівій скроневій і правій скронево-тім`яній областях та вогнища забою в лівій скроневій долі та в області варолієвого мосту. На внутрішній поверхні м`яких тканин голови виявлено масивну пластоподібну гематому в скронево-тім`яній та частково потиличній областях. Крім цього, на тілі потерпілого виявлені пошкодження у вигляді закритого перелому носової кістки, синця та садна носа, забійної рани верхньої губи, більше справа, садна передньо-зовнішньої поверхні правого колінного суглоба. В зв`язку з наявністю загрозливих для життя мозкових явищ, потерпілому ОСОБА_13 по життєвих показах була надана спеціалізована медична допомога, а саме: проведена декомпресивна трепанація черепа в лівій скронево-тім`яній області з видаленням кісткового фрагменту та видаленням субдуральної гематоми в кількості 70 мл. В зв`язку з розвитком сильно виражених не зворотних явищ зі сторони головного мозку, врятувати життя потерпілому не вдалося і 11 квітня 2020 року о 18:10 годин (згідно з історією хвороби №2425) настала смерть ОСОБА_13 внаслідок набряку та здавлення головного мозку, що розвинувся на фоні важкої закритої черепно-мозкової травми. Враховуючи характер та локалізацію пошкоджень вважає можливим наступний механізм їх виникнення: закритий перелом носової кістки, садно та синець зовнішнього носу, забійна рана верхньої губи спричинені твердим тупим предметом по ударному механізму, можливо при ударах (не менше 2-х) кулаком в область обличчя, які відносяться до групи легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, так як подібного характеру тілесні ушкодження при звичайній їх течії викликають розлад здоров`я більше 6-ти, але менше 21-го дня; закрита черепно-мозкова травма з під оболонковими крововиливами зліва та забоєм головного мозку, які привели до набряку та здавлення головного мозку спричинені тупим твердим предметом з переважаючою поверхнею дії. Такого характеру пошкодження могли виникнути при ударі лівою половиною голови у підлягаючу поверхню твердого дорожнього покриття. Враховуючи характер ушкоджень в область голови, експерт вважає, що сила удару головою у тверду поверхню була значною і послідувала внаслідок падіння потерпілого на землю після надання тілу прискорення, а саме після попередніх ударів в обличчя, ці тілесні ушкодження відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень, так як призвели до смерті потерпілого; садно правого колінного суглобу спричинено твердим тупим предметом по механізму тертя, можливо при падінні на землю, дані тілесні ушкодження відносяться до групи легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я, чи незначну стійку втрату працездатності. Всі пошкодження у ОСОБА_13 мають прижиттєвий характер. Черепно-мозкова травма є прямою причиною смерті потерпілого ОСОБА_13 . Внаслідок отриманої черепно-мозкової травми у потерпілого ОСОБА_13 розвинулася масивна субдуральна гематома лівої гемісфери мозку, яка з часом, збільшуючись в об`ємі, все більше здавлювала структури головного мозку та в послідуючому призвела до дислокації структур мозку, а саме до зміцнення головного мозку вправо. В зв`язку з цим вважає, що при своєчасному наданні потерпілому медичної допомоги була не виключена можливість спасти йому життя. В момент отримання тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_13 найбільш ймовірно знаходився у вертикальному положенні, обличчям повернутий в сторону нападаючого. На тілі потерпілого ОСОБА_13 не виявлено пошкоджень, характерних для самовільного падіння та слідів боротьби та самооборони. На тілі потерпілого ОСОБА_13 не виявлено пошкоджень, спричинених вогнепальною зброєю, ріжучими предметами (ножем) та пошкоджень, характерних для удушення. Потерпілий ОСОБА_13 після отримання закритої черепно-мозкової травми, ймовірно мав втрачати свідомість, що виключала можливість йому в послідуючому пересуватись та робити якісь цілеспрямовані дії, а також відчувати біль та страждання. В історії хвороби №2425 Тячівської КНП «Тячівська РЛ», заповненої на ім`я ОСОБА_13 , не має записів, які б свідчили про наявність алкогольного сп`яніння його при поступленні в лікарню. Забір крові у трупа ОСОБА_13 для судово-токсикологічного дослідження не проводився через недоцільність.

Під час допиту в суді першої інстанції експерт ОСОБА_20 підтримала свій висновок та додатково пояснила, що причиною смерті ОСОБА_13 став крововилив в мозок, внутрішньочерепна гематома, що призвело до смерті, яка стала наслідком черепно-мозкової травми. Тоді як черепно-мозкова травма настала від удару лівою скронево-тім`яною потиличною ділянкою голови при падінні на дорожнє покриття з наданням з великою силою прискорення ударом в обличчя.

Наведене у своїй сукупності підтверджує те, що ОСОБА_13 впав на землю внаслідок удару ОСОБА_7 кулаком в обличчя. При цьому обвинувачений вдарив потерпілого тричі, але до падіння призвів лише третій удар. Колегія суддів також бере до уваги те, що ці удари не були одномоментні, оскільки ОСОБА_7 два удари (рукою в область голови, ногою в область тулуба) ОСОБА_13 наніс, перебуваючи в автомобілі, після чого вистрибнув з нього та наніс удар правою рукою потерпілому в область голови. Після цього ОСОБА_13 втратив рівновагу та впав на спину потиличною ділянкою голови до землі, на узбіччя, яке покрите щебенем; ОСОБА_7 сів в автомобіль та поїхав з місця події.

Колегія суддів вважає, що у цій ситуації своїми діями ОСОБА_7 поставив потерпілого у небезпечний для життя стан та завідомо залишив його без допомоги, оскільки він бачив, що ОСОБА_13 з висоти власного зросту впав на тверду поверхню - землю, покриту щебенем, та залишився лежати на ній. Показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_17 про те, що вони бачили, як ОСОБА_7 намагається встати, колегія суддів оцінює критично, оскільки, згідно з представленим відеозаписом, ОСОБА_13 нерухомо лежав на землі декілька хвилин, що також бачив свідок ОСОБА_18 . Лише після цього він почав вставати на ноги, однак через декілька секунд не втримав рівноваги і впав на асфальт. Після цього він трохи сидів, трохи лежав на асфальті, доки його не забрав додому батько.

Водночас, після нанесення ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 разом з друзями поїхав з місця події - на кладовище, де вживали алкоголь; жодних дій для надання ОСОБА_13 допомоги він не вжив, усвідомлюючи, що останній перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, що підтверджується обстановкою та місцем вчинення злочину, характером та локалізацією завданих ОСОБА_13 ударів, тим, що після нанесення третього удару ОСОБА_13 лежав на землі та впродовж декількох хвилин навіть не намагався з неї підвестися.

Вказане підтверджується також висновком судово-медичної експертизи від 30 квітня 2020 року №61 та показаннями експерта ОСОБА_20 , наданими у суді першої інстанції, відповідно до яких травми голови, заподіяні ОСОБА_13 , в перші моменти не призвели до смерті, до смерті призвела гематома головного мозку, що наростала. Якщо б медична допомога ОСОБА_13 була надана своєчасно, його могли б урятувати.

За таких обставин бездіяльність ОСОБА_21 , передбачена ч. 3 ст. 135 КК України, характеризується прямим умислом, тоді як ставлення обвинуваченого до наслідків цієї бездіяльності характеризується необережністю у формі злочинної недбалості, оскільки він не передбачав можливості настання смерті ОСОБА_13 від учинюваної ним бездіяльності, але повинен був і міг її передбачити.

Наведені висновки не дозволяють кваліфікувати дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК України, оскільки при вчиненні вбивства з необережності смерть настає безпосередньо він дій, спричинених винною особою. У випадку з ОСОБА_13 дії ОСОБА_7 потягнули за собою первинні наслідки у вигляді травми головного мозку ОСОБА_13 , тоді як вторинні наслідки у вигляді смерті останнього настали внаслідок гематоми головного мозку, що наростала та могла б бути усунута своєчасним медичним втручанням.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Тобто повноваження суду у частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення чітко окреслені ч. 3 ст. 337 КПК України.

За таких обставин, суд позбавлений можливості перекваліфікувати дії ОСОБА_7 зі ст. 128 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України з тих підстав, що вбивство з необережності є тяжчим злочином, ніж необережне тяжке тілесне ушкодження.

Водночас, перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч. 3 ст. 135 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України суд підстав не вбачає, оскільки хоча ці склади злочинів об`єднують суспільно небезпечні наслідки, що полягають у смерті людини, такі суттєво відрізняються за своєю об`єктивною та суб`єктивною сторонами. Так, злочин, передбачений ч. 3 ст. 135 КК України, полягає у бездіяльності, що виражається у залишенні без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані; він вважається закінченим з моменту ухилення від надання цієї допомоги; з суб`єктивної сторони характеризується прямим умислом щодо бездіяльності та необережністю щодо наслідків. У свою чергу, злочин, передбачений ч. 1 ст. 119 КК України, характеризується діянням, яким заподіюється смерть іншій людині; з суб`єктивної сторони характеризується тільки необережністю. Відтак перекваліфікація з ч. 3 ст. 125 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України не дозволяє охопити діяння ОСОБА_7 , яке полягало у нанесенні потерпілому ударів.

При цьому, одночасна зміна правової кваліфікації зі ст. 128, ч. 3 ст. 135 КК України на ст. 119 КК України призведе до виходу за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, що згідно з ч. 2 ст. 337 КК України належить виключно до компетенції прокурора. Наведене, а також встановлені в ході судового розгляду обставини справи, у своїй сукупності спростовує доводи сторони захисту щодо перекваліфікації інкримінованих ОСОБА_7 злочинів на ч. 1 ст. 119 КК України.

Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи апелянта про неналежність як доказу даних, розміщених на СD-R диску, оглянутого слідчим, оскільки неможливо встановити його походження.

Так, згідно з наявним у матеріалах справи листом (т. 1, а.с. 114), ОСОБА_14 , охоронець «КОЛБЕ Україна», добровільно видав працівникам поліції відеозапис з камер відеоспостереження, знятий з приміщення, від 10 квітня 2020 року. Будучи допитаним у суді першої інстанції в статусі свідка ОСОБА_14 факт і добровільність надання такого відеозапису на диску підтвердив.

Постановою слідчого СВ Тячівського ВП ГУ НП в Закарпатській області ОСОБА_22 від 13 квітня 2020 року (т. 1, а.с. 120) DVD-R диск з записом відеофайлів з камери відеоспостереження, розміщеної на приміщенні «КОЛБЕ Україна», що в смт. Тересва, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000365 від 11 квітня 2020 року.

13 квітня 2020 року вказаний відеозапис був оглянутий слідчим ОСОБА_23 , про що складено відповідний протокол огляду предмета (т. 1, а.с. 116-125).

Зазначений протокол був досліджений судом апеляційної інстанції, за результатами його дослідження встановлено, що він, всупереч тверджень апеляційної скарги, відповідає вимогам ст. 104 КПК України, у ньому викладені відомості про відображені на відеозаписі події, з похвилинною фотофіксацією, протокол підписаний слідчим, що його провів.

Безпідставним є покликання сторони захисту на суперечність висновку експерта з іншими матеріалами справи, оскільки, згідно з цим висновком, після отримання ЗЧМТ ОСОБА_13 мав втрачати свідомість. Так, непритомність є короткочасною втратою свідомості через гостру недостатність кровообігу в головному мозку. Цей стан триває 20-40 секунд, найбільше - декілька хвилин, проходить самостійно. Той факт, що після отримання ударів та падіння на землю ОСОБА_13 декілька хвилин лежав нерухомо, а після цього пробував підвестися, підтверджує висновок експерта.

Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи про те, що експерт самостійно збирала матеріали для проведення експертизи, оскільки під час допиту у суді експерт ОСОБА_20 зазначила, що експертне дослідження було проведене на підставі постанови слідчого, яка, разом з історією хвороби ОСОБА_13 , була їй скерована. Крім цього, вона попросила ознайомитись з матеріалами справи, оскільки її цікавив механізм виникнення і час спричинення тілесних ушкоджень. Наведене відповідає п. 1 ч. 3 ст. 69 КПК України, згідно з яким експерт має право знайомитися з матеріалами кримінального провадження, що стосуються предмета дослідження. З огляду на це, експерт ОСОБА_20 діяла відповідно до наданих їй законом повноважень. Жодних даних про те, що вказана експерт самостійно здійснювала збирання будь-яких матеріалів для проведення експертизи суду не представлено.

Покликання апелянта на недання судом оцінки діям потерпілого ОСОБА_9 , який не вжив заходів для надання медичної допомоги ОСОБА_13 , не заслуговують на увагу, оскільки не він поставив ОСОБА_13 у небезпечний для життя стан. Як зазначив потерпілий у суді апеляційної інстанції, він вважав, що син перебуває у стані алкогольного сп`яніння, швидку допомогу викликав, коли не зміг розбудити ОСОБА_13 .

При цьому не заслуговують на увагу і доводи сторони захисту про надмірну суворість призначеного обвинуваченому покарання.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких є тяжким злочином, обставини їх вчинення; тяжкі наслідки у виді смерті потерпілого ОСОБА_13 ; особу винного, який є молодим за віком, за місцем проживання характеризується посередньо, раніше не судимий, його ставлення до вчиненого; думку потерпілих, які просили обвинуваченого покарати суворо; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання; та дійшов висновку, що виправлення і перевиховання ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, при застосуванні до обвинуваченого остаточного покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

У своїй апеляційній скарзі сторона захисту просить призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Колегія суддів зауважує, що звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути здійснене лише у разі дотримання визначених законом вимог.

Так, згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В той самий час, в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вказано, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивовано у вироку.

Надаючи оцінку тій обставині, чи може ОСОБА_7 виправитись без відбування покарання, колегія суддів бере до уваги те, що обвинувачений за місцем проживання характеризується посередньо, не одружений, не має постійного місця роботи; кримінальні правопорушення вчинив з використанням малозначного приводу, адже, як він сам зазначив під час допиту в суді, неприязних відносин між ним і ОСОБА_13 не було, тобто ОСОБА_7 проявив невиправдану агресію та жорстоко тричі вдарив потерпілого (двічі в життєво важливий орган голову), розбивши йому губу та зламавши носа, тільки за те, що ОСОБА_13 знаходився на проїжджій частині дороги, по якій в автомобілі рухався ОСОБА_7 ; після цього залишив потерпілого помирати на дорозі. З огляду на це, враховуючи посткримінальну поведінку винного, те, що заподіяну потерпілим шкоду відшкодувати не намагався, наслідків вчиненого не усвідомив та у злочинах не розкаявся, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що такий зможе виправитись без реального відбування покарання. Таким чином, відсутні підстави для застосування ст. 75 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

Безпідставними є твердження апелянта про наявність такої обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_21 , як активне сприяння розкриттю злочину.

Під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання (тим більше, частково) власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

Досліджені в судовому засіданні матеріали не містять даних про повідомлення обвинуваченим органам досудового розслідування таких обставин вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, які б ще не були встановлені ними на підставі показань потерпілих, свідків та інших доказів.

Ця позиція узгоджується висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к.

Також не знайшли свого підтвердження покликання захисника на наявність такої обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , як щире каяття.

Верховний Суд у своїй постанові від 18 вересня 2019 року у справі №166/1065/18 висловив правову позицію про те, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Втім, у матеріалах кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 , за часткового визнання ним вини, відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений намагався будь-яким чином допомогти потерпілим оговтатись від пережитого, відшкодувати завдані злочинами збитки та усунути заподіяну шкоду. Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_11 (через законного представника ОСОБА_15 ) змушені були звертатися до суду з цивільними позовами. Станом на день апеляційного розгляду обвинувачений не відшкодував потерпілим навіть частини спричиненої шкоди, хоча йому відомо про те, що неповнолітня ОСОБА_11 залишилась без батька, а ОСОБА_13 , який є пенсіонером, залишився без сина.

При цьому, на переконання колегії суддів, належну оцінку отримали й відомості про особу ОСОБА_7 , зокрема, про його вік та багатодітну сім`ю, у якій він виховувався, які, серед інших даних, що характеризують особу останнього, були враховані при призначенні обвинуваченому остаточного покарання, наближеного до нижньої межі санкції ч. 3 ст. 135 КК України.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_21 покарання за своїм видом і розміром відповідає його меті, визначеній ст. 50 КК України. При цьому наведені в апеляційній скарзі доводи не є достатньою підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

При цьому доводи апелянта щодо неправильного визначення розміру шкоди не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Системне тлумачення норм кримінального процесуального та цивільного законодавства України свідчить про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Така позиція колегії суддів узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, зазначеною у постановах від 27 жовтня 2022 року у справі № 200/1437/18, від 15 листопада 2022 року у справі № 635/6067/19, від 16 лютого 2023 року у справі №289/1825/19.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Однією з обов`язкових умов настання відповідальності є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діянням особи та заподіянням шкоди, який полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

Мотивуючи своє рішення в частині вирішення цивільного позову, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Слід зазначити, що цивільні позивачі (батько та донька загиблого) втратили будь-який зв`язок з сином (батьком) з часу його смерті, було порушено звичний для них зв`язок з рідною людиною. Цивільним позивачам завдано значних душевних страждань, пов`язаних зі смертю сина (батька), безповоротна втрата якого спричинила та спричинятиме у подальшому їм психологічне напруження та розчарування, оскільки рідна людина (син, батько) більше не братиме участь у їх житті. Вони назавжди втратили сина (батька), якого їм інша особа замінити не зможе, незаконні дії ОСОБА_7 позбавили їх позитивних емоцій, викликах спілкуванням з сином (батьком).

При цьому колегія суддів бере до уваги, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Як слідує з матеріалів справи, потерпілий ОСОБА_13 зазнав непоправних душевних та фізичних страждань у зв`язку зі смертю свого сина, який в перших рядах добровільно пішов захищати Україну; при цьому на війні він залишився живий, а приїхавши додому загинув від дій ОСОБА_7 . Після смерті сина потерпілий відчуває постійний душевний біль, запаморочення, нервові переживання, стривоженість та дискомфорт від того, що втратив сина, на якого покладав свої надії у похилому віці та гордився ним як героєм.

Неповнолітній потерпілій ОСОБА_11 завдано значну моральну шкоду, яка полягає у смерті батька, котрий 4 роки 7 місяців воював на сході України в АТО. Залишившись живим на фронті, він загинув від дій ОСОБА_7 . Після трагічної смерті батька вона відчуває постійний душевний біль, нервові переживання, стривоженість та дискомфорт від того, що втратила батька, на якого покладала всі надії, сподівалась на матеріальну підтримку під час навчання та майбутнього життя. Від смерті батька страждає як вона, так і люди, що її оточують, зокрема дідусь, який плаче, переживає та страждає.

Враховуючи викладене, виходячи із вимог розумності та справедливості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_11 по 200 000 грн. кожному на відшкодування моральної шкоди. Такий розмір моральної шкоди, на думку колегії суддів, відповідає характеру кримінальних правопорушень і глибині душевних страждань потерпілих.

При цьому матеріальний стан ОСОБА_7 та його сім`ї не може бути підставою для зменшення вказаного розміру моральної шкоди, оскільки, як уже зазначалось, моральну шкоду, спричинену смертю рідної людини, неможливо відшкодувати у повному обсязі, в кожному разі вона буде недостатньою.

За наведеного, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_7 судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга адвоката ОСОБА_6 , подана в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , з доповненнями до неї, до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 березня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах, з доповненнями до неї, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4