КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

25 жовтня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретарів судового засідання - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0003560 за апеляційними скаргами захисників обвинуваченої ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 січня 2023 року, ухвалений щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Києва, раніше не судимої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

потерпілого - ОСОБА_11 ,

представника потерпілого - ОСОБА_12 ,

захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8

та обвинуваченої - ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 06 січня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України суд звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання, якщо вона протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на неї обов`язки, передбачені законом.

Також суд частково задовольнив цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 та стягнув з ОСОБА_6 на його користь 49 097 (сорок дев`ять тисяч дев`яносто сім) грн. 51 коп. завданої злочином матеріальної шкоди та 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Цим же вироком вирішено питання щодо відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, 18 березня 2016 року, приблизно о 18 годині 24 хвилин, ОСОБА_6 керуючи технічно справним автомобілем «Chevrolet aveo» д.н. НОМЕР_1 рухалась по вул. Стеценка зі сторони вул. Щербакова в напрямку вул. Саратівської та наближалась до нерегульованого пішохідного переходу розташованого навпроти будинку № 3 по вул. Стеценка в м. Києві. Грубо порушуючи вимоги п. п. 2.3 «б», 10.1, 18.1 Правил дорожнього руху, які затверджені Постановою Кабінету міністрів України від 10 жовтня 2001 року, ОСОБА_6 проявила неуважність, невірно оцінила дорожню обстановку наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, спочатку зупинилась, а в подальшому перед початком руху, не переконалась, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, розпочала рух та виїхавши на нерегульований пішохідний перехід, на якому перебували пішоходи, вчасно не зреагувала та не надала дорогу пішоходу ОСОБА_11 , який рухався з ліва направо відносно напрямку руху автомобіля по вказаному нерегульованому пішохідному переходу допустила першочергово на нього наїзд передньою частиною керованого нею автомобіля «Chevrolet aveo» д.н. НОМЕР_1 поєднаний з подальшим переїздом через тіло пішохода ОСОБА_11 .

Внаслідок проявленої злочинної необережності водієм ОСОБА_6 та порушення нею правил безпеки дорожнього руху визначених ПДР України, пішоходу ОСОБА_11 в результаті наїзду автомобілем заподіяно тяжке тілесне ушкодження.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисники обвинуваченої ОСОБА_6 - адвокати ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , кожен окремо, подали апеляційні скарги, в яких просять, скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 січня 2023 року відносно ОСОБА_6 в частині призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом на строк 2 (два) роки та стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 49 097 (сорок дев`ять тисяч дев`яносто сім) грн. 51 (п`ятдесят одна) коп. матеріальної шкоди та 250 000 (дві п`ятдесят тисяч) грн. у якості компенсації заподіяної моральної шкоди.

В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги, захисник ОСОБА_7 посилається на те, що постановлений судом першої інстанції вирок, з висновком про винність ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є необ`єктивним, оскільки ґрунтується на неповно та не всебічно встановлених обставинах події дорожньо-транспортної пригоди, з наданням судом явної переваги доказам сторони обвинувачення, показанням потерпілого та повним нехтуванням правовою позицією сторони захисту та фактичними обставинами, на які вона посилалася, а отже є несправедливим.

Зокрема, сторона захисту звертає увагу на те, що обвинувальний акт, складений старшим слідчим Шевченківскього УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_13 на підставі висновку судової авто-технічної експертизи, з вихідними даними вказаними у постанові слідчого з урахуванням пояснень та проведення слідчого експерименту лише з потерпілим.

Проте, висновки експерта не можуть мати в даному разі преюдиціального значення з огляду на ту обставину, що вони базуються на невірних та неповних вихідних даних, наданих експерту та використаних ним у ході проведення експертного дослідження.

Як вважає апелянт, докази сторони обвинувачення, на які послався суд в обґрунтування вироку, не є переконливими та правдоподібними, оскільки повністю спростовуються показаннями ОСОБА_6 , згідно яких 18.03.2016 року о 18 год. 24 хв., керуючи справним автомобілем «Chevrolet aveo» д.н. НОМЕР_1 рухалась по вул. Щербакова в напрямку вул. Саратівської, зупинилась перед нерегульованим пішохідним переходом розташованого навпроти будинку № 3 по вул. Стеценка в м. Києві, пропускаючи пішоходів. Після цього почала рухатись, але в цей час на дорогу вискочив пішохід ОСОБА_11 , який рухався в темпі бігу з права наліво відносно напрямку руху автомобіля. При цьому, захисник зауважує, що слідчий експеримент з метою встановлення механізму ДТП та перевірки пояснень ОСОБА_6 , слідчим не проводилось. Натомість, необхідність проведення слідчого експерименту обумовлена наявністю суперечностей між обставинами, зазначеними в обвинувальному акті, та показаннями обвинуваченої щодо наїзду на пішохода ОСОБА_11 щодо розташування пішохода перед початком руху під керуванням обвинуваченої автомобілем «Chevrolet aveo» д.н. НОМЕР_1 .

Враховуючи викладене, сторона захисту робить висновок про те, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, яка призвела до ухвалення судом необ`єктивного та несправедливого вироку відносно ОСОБА_6 ,зважаючи, що вина обвинуваченої не доведена в повному обсязі, а тому і визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 250 000 грн., та 49 097,51 грн. в рахунок матеріальної шкоди, є необґрунтованим та в цій частині вирок суду підлягає скасуванню, а також в частині позбавлення права керування транспортними засобами на 2 роки.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, інший захисник обвинуваченої ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_8 посилається на те, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим, та підлягає скасуванню в частині призначеного додаткового покарання у виді позбавлення обвинуваченої права керування транспортними засобами на строк 2 роки та стягнення з неї компенсації заподіяної моральної шкоди у розмірі 250 000 грн. та матеріальної шкоди у розмірі 49 097,51 грн., на користь цивільного позивача.

Так, захисник обвинуваченої посилається на неповноту судового розгляду, яка полягає в не дослідженні доказів на підтвердження одних та спростування інших обставин, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення; невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а саме на те, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, та за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, в судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Зокрема, як зазначає апелянт, в матеріалах справи наявні докази, що свідчать про неоднозначність вини обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме судом першої інстанції жодним чином не були враховані показання свідка ОСОБА_14 , який рухався за автомобілем ОСОБА_6 , та який своїми показаннями засвідчив, що незважаючи на погану видимість, на пішохідному переході його автомобіль та автомобіль обвинуваченої зупинились, пропускаючи пішоходів, що йшли з лівої сторони відносно їх напрямку. Разом з тим, на думку з захисника, судом першої інстанції не встановлено, як обвинувачена могла здійснити наїзд на пішохода, попри повну зупинку її автомобіля та автомобіля, який рухався за нею.

Також, захисник звертає увагу на те, що всупереч ч. 3 ст. 240 КПК України, протокол проведення слідчого експерименту від 15.06.2016 року був складений лише за участі потерпілого та його захисника. З метою встановлення всіх фактичних обставин відтворення події ДТП та об`єктивного з`ясування всіх обставин події ДТП залучення обвинуваченої, яка керувала автомобілем було необхідним та обов`язковим у даному випадку. При цьому, згідно змісту протоколу та фотографій до нього, проведення слідчого експерименту було проведено в червні 2016 року в ясну погоду, в той час як подія ДТП відбулась в березні 2016 року, в темний час доби, з поганою видимістю, дощем зі снігом та з правої сторони від пішохідного переходу йшли ремонтні роботи.

Щодо вимог заявленого цивільного позову потерпілого, захисник вказує на те, що вони є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні докази оплати потерпілим 29 500 грн. за три фіксатори для плечового суглобу та прошивача ротаторної манжети, згідно рахунку № 091-16 від 06.04.2016 року, також відсутні докази, що ОСОБА_11 станом на дату ДТП перебував у трудових відносинах з роботодавцем та отримував заробітну плату, що на думку апелянта свідчить про безпідставність вимоги про стягнення з обвинуваченої 10 078 грн., за втрачений заробіток.

Крім того, зауважує, що цивільно-правова відповідальність обвинуваченої ОСОБА_6 була застрахована, згідно полісу № АІ/5343825 від 22.06.2016 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страхувальником, відповідно до якого, визначена страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну 50 000 грн. за шкоду заподіяну життю і здоров`ю 100 000 грн., в той час як потерпілим не було вжито жодних заходів звернення до Страховика: Страхової компанії «Брокбізнес» за отриманням вказаних виплат.

Зазначає апелянт і про те, що судом першої інстанції неправомірно визначено про стягнення з ОСОБА_6 на користь потерпілого моральної шкоди в розмірі 250 000 грн., оскільки зазначена сума є невиправданою та занадто великою.

Більш того, судом першої інстанції не було враховано, що цивільно-правова відповідальність обвинуваченої ОСОБА_6 була застрахована, а згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність,у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування)для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, на думку захисника, оскільки цивільно-правова відповідальність обвинуваченої ОСОБА_6 була застрахована, згідно полісу №АІ/5343825 від 22.06.2016 року, за шкоду заподіяну життю і здоров`ю в 100 000 грн., потерпілий мав звернутися до Страховика: Страхової компанії «Брокбізнес» за отриманням вказаної виплати, що є самостійною підставою для зменшення суми компенсації на вказану суму.

В письмових запереченнях на апеляційні скарги захисників обвинуваченої ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , представник потерпілого ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_12 просить відмовити у задоволенні поданих апеляційних скарг, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 січня 2023 року, залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченої та її захисників, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити; пояснення прокурора, потерпілого та його представника, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційних скарг захисників та просили залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченої; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При цьому, незважаючи на доводи апеляційних скарг обох захисників щодо неповноти судового розгляду, яка полягає в не дослідженні доказів на підтвердження одних та спростування інших обставин, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення; невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки та за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, в судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, виходячи з вимог вказаних скарг, а також положень, передбачених ч. 1 ст. 404 КПК України про те, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги, в даному випадку в межах апеляційних скарг, колегія суддів не вбачає правових підстав для перевірки наведених вище доводів, в частині встановлених судом фактичних обставин вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, правильності правової кваліфікації дій останньої за ч. 2 ст. 286 КК України та доведеності її вини у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, з огляду на те, що, відповідно до поданих скарг, вимоги сторони захисту обмежуються переглядом вироку суду тільки в частині призначеного ОСОБА_6 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами та вирішення цивільного позову потерпілого про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої злочином.

При призначенні обвинуваченій ОСОБА_6 виду та міри покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 цього Кодексу, є необережним тяжким злочином, конкретні обставини кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої, а саме те, що остання не перебуває під наглядом лікарів нарколога та психіатра, раніше не судима, позитивно характеризується за місцем проживання, має похилий вік.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, відповідно до ст. ст. 66, 67 КК України, судом не встановлено.

На підставі викладеного, суд визнав за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 роки.

На думку суду першої інстанції, таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових правопорушень.

Однак, беручи до уваги обставини вчинення злочину, його тяжкість, те, що ОСОБА_6 раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності, має похилий вік, суд першої інстанції визнав за необхідне звільнити її від відбування призначеного судом основного покарання, на підставі ч. 1 ст. 75 КК України, вважаючи можливим її виправлення без реального відбування основного покарання.

Враховуючи наведені у вироку мотиви призначеного покарання, колегія суддів знаходить їх достатньо обґрунтованими та такими, що дозволяють зробити висновок про те, що призначене обвинуваченій ОСОБА_6 , як основне, так і додаткове покарання, відповідає ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та особі винної, а тому воно не може бути визнане явно несправедливим внаслідок суворості, в тому числі в частині позбавлення останньої права керувати транспортними засобами строком на два роки, незважаючи на те, що, відповідно до санкції ч. 2 ст. 286 КК України, додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, має альтернативний характер.

Що ж стосується доводів, на які захисники посилаються у своїх апеляційних скаргах в частині незаконності та безпідставності застосування до ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, то вони не можуть бути визнані достатніми підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку в цій частині, виходячи з встановлених під час судового розгляду обставин вчиненого кримінального правопорушення та характеру допущених обвинуваченою правил дорожнього руху.

Більш того, приймаючи до уваги ту обставину, що будь-який транспортний засіб у першу чергу є джерелом підвищеної небезпеки, застосоване до ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з урахуванням віку останньої, сприятиме не лише запобіганню вчиненню нею аналогічних кримінальних правопорушень, а й підвищенню безпеки дорожнього руху та зменшенню дорожньо-транспортних пригод, пов`язаних з травмуванням та загибеллю учасників дорожнього руху.

Безпідставними визнає колегія суддів і доводи апеляційних скарг сторони захисту щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 про відшкодування завданої йому шкоди та стягнення з ОСОБА_6 на його користь 49 097 грн. 51 коп. матеріальної шкоди та 250 000 грн. в якості компенсації заподіяної моральної шкоди, оскільки, всупереч доводам скарг, рішення суду щодо часткового задоволення позовних вимог потерпілого, в тому числі в частині відшкодування заподіяної моральної шкоди, не суперечить вимогам закону та роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України № 4 від 32.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та ґрунтується на доказах встановлених під час судового розгляду.

Таким чином, перевіривши та проаналізувавши доводи, наведені в апеляційних скаргах захисників, колегія суддів дійшла висновку про відсутність законних підстав для зміни або скасування вироку суду, ухваленого щодо ОСОБА_6 , в тому числі в частині призначеного їй додаткового покарання та вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні, оскільки оскаржуваний вирок є законним та обґрунтованим, а висновку суду ґрунтуються на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.

За таких обставин, за наслідками розгляду апеляційних скарг захисників обвинуваченої ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 січня 2023 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 , колегія суддів вважає необхідним вказаний вирок суду залишити без змін, а апеляційні скарги захисників обвинуваченої - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги захисників обвинуваченої ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 січня 2023 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________

( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 761/35421/16-к

Номер провадження : 11-кп/824/2451/2023

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_15

Доповідач - суддя ОСОБА_1