КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/4166/2023 Категорія: ст. 422-1 КК України
ЄУН: 363/3987/22 Суддя у І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 6 жовтня 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 6 жовтня 2023 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком на два місяці, тобто до 6 грудня 2023 року включно, з утриманням його у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та змінити запобіжний захід обвинуваченому на цілодобовий домашній арешт.

Захисник зазначає, що не погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, оскільки клопотання прокурора та оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідають вимогам КПК України.

Захисник стверджує, що в суді першої інстанції триває судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, який відповідно до обвинувального акту обвинувачується у колабораційній діяльності: у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

Однак, як зазначає захисник, обов`язковим елементом об`єктивної сторони вказаного злочину має бути наявність незаконних органів влади та факт створення цих органів саме на тимчасово окупованій території, якими сторона обвинувачення має на увазі Димерську селищну раду та Димерський комбінат комунальних підприємств.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги подані стороною захисту два витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зі змісту яких вбачається, що вказані організації були створені у законний спосіб задовго до окупації смт. Димер Вишгородського району Київської області, тобто, вказані організації не можна вважати незаконно створеними на тимчасово окупованій території органами влади.

Захисник переконаний, що у разі, якщо припустити, що сторона обвинувачення зможе довести всі обставини за обвинувальним актом, ОСОБА_7 не зможе бути притягнутий до відповідальності за ч. 5 ст. 111-1 КК України, а тому дане кримінальне провадження підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю у діянні ОСОБА_7 складу вказаного кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України з суду першої інстанції витребувані копії наведених документів.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченого та прокурора, оскільки жодним з них не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Захисник, обвинувачений та прокурор, належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, до суду апеляційної інстанції не з`явились.

Від захисника ОСОБА_6 , як в апеляційній скарзі, так і в заяві, яка надійшла до Київського апеляційного суду 17 жовтня 2023 року, висловлено прохання про розгляд апеляційної скарги без особистої участі обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_6 . Апеляційну скаргу підтримують, просять її задовольнити (ас. 13-15).

Від прокурора будь-яких заяв та клопотань не надійшло.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів, зважаючи на положення ч. 4 ст. 422-1 КПК України, вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні та витребувані матеріали, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

За змістом оскаржуваної ухвали встановлено, що у провадженні Вишгородського районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження № 0000203 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

На стадії судового розгляду до суду надійшло клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Клопотання прокурором обґрунтоване тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у колабораційній діяльності, а саме у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, тобто у кримінальному правопорушенні (злочину), передбаченому ч. 5 ст. 111-1 КК України. При цьому прокурором вказано про те, що досудовим розслідування встановлено, що з 25 лютого 2022 року по 30 березня 2022 року у зв`язку із збройною агресією рф територія смт. Димер Вишгородського району Київської області знаходилась під окупацією, тобто, фактично перебувала під владою армії рф. У зазначений період часу представники окупаційної армії рф, діючи в порушення законодавства України, вживали заході зі встановлення на тимчасово окупованій території смт Димер незаконних органів влади з метою повного контролю жителів місцевої громади. В період часу з 15 по 30 березня 2022 року (більш точного часу досудовим розслідування не встановлено), в умовах запровадженого на всій території України воєнного стану, ОСОБА_7 , проживаючи та фактично знаходячись в смт. Димер Вишгородського району Київської області, розуміючи, що внаслідок збройної агресії рф територія вказаного населеного пункту окупована армією російської федерації, будучи внутрішньо переконаним в неправомірності дій окупаційної армії та підтримуючи збройну агресію рф по відношенню до України, діючи умисно та достовірно знаючи, що єдиними органами влади та управління є законно обрані, у порядку, передбаченому законодавством України, громадяни України, добровільно надав представникам окупаційної армії рф згоду на його фактичне призначення на посади заступника голови Димерської селищної ради Київської області та директора Димерського комбінату комунальних підприємств, тобто, добровільно зайняв посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій армією російської федерації території смт. Димер Вишгородського району Київської області.

З моменту призначення на вказані посади, з 15 березня 2022 року по 30 березня 2022 року, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 , здійснював організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції. Так, добровільно, перебуваючи на посаді заступника голови тимчасово окупованої території Димерської селищної ради та на зайнятій посаді директора Димерського комбінату комунальних підприємств, ОСОБА_7 здійснював підбір кадрів серед місцевих жителів смт. Димер Вишгородського району Київської області для незаконної співпраці зі збройними силами Російської Федерації, вирішував питання пов`язанні з доставленням продуктів та пального, організовував вивіз сміття, постачання газу та електроенергії.

Окрім того, ОСОБА_7 в період часу не пізніше 15 березня 2022 року по 30 березня 2022 року зайняв приміщення (кабінет) в адміністративній будівлі Димерського комбінату комунальних підприємств, за адресою: Київська область, Вишгородський район, смт Димер, вул. Ярослава Мудрого, 18, де облаштував своє робоче місце та здійснював прийом мешканців Димерської громади.

З посиланням на наявні у кримінальному провадженні докази, прокурор переконаний в обґрунтованості висунутого обвинувачення та у наявності ризиків, а саме: переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності та незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні.

При цьому у клопотанні прокурор обгркнтовує ризик переховування від суду з метою уникнення відповідальності тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, а з метою уникнення кримінальної відповідальності обвинувачений може ухилитися від суду.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків, то прокурор стверджує, що ОСОБА_7 самостійно або через інших осіб, завдяки авторитету, іншим особистим якостям чи можливостям, може незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, анкетні дані та місце проживання яких стали відомі обвинуваченому в ході ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, з метою перешкоджання надання останніми повних та достовірних показань щодо обставин вчинення ним кримінального правопорушення.

Окрім того, прокурор, з урахуванням того, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, з огляду на характер кримінального правопорушення, майновий стан обвинуваченого та інші обставини, визначені ст. 178 КПК України, вважає, що застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою надасть можливість запобігти ризикам, зазначеним у клопотанні.

При цьому, на переконання прокурора, застосування до обвинуваченого запобіжних заходів у вигляді особистого зобов`язання та домашнього арешту не забезпечить належної поведінки обвинуваченого, не зменшить наявність встановлених ризиків та не зможе перешкодити їх реалізації, оскільки, зважаючи на особу обвинуваченого та характер вчинення інкримінованих йому дій, останній не буде позбавлений можливості ухилитися від суду, а у разі обрання відносно нього вказаних запобіжних заходів, а також запобіжного заходу у вигляді особистої поруки чи застави, обвинувачений під час дії таких запобіжних заходів матиме фактично безперешкодну можливість незаконно впливати на свідків вказаного кримінального правопорушення з метою зміни ними показань, наданих під час допитів. Саме тому, на думку прокурора, єдиним запобіжним заходом, який здатний забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та унеможливить реалізацію вищевикладених ризиків, є запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Окремо прокурор акцентує увагу на положення ч. 6 ст. 176, п. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України, за змістом яких під час дії воєнного стану, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо кримінального правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_7 .

За змістом оскаржуваної ухвали захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечував щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки в даному кримінальному провадженні ризики відсутні: свідки вже допитані, а матеріали кримінального провадження не містять доказів того, що обвинувачений буде переховуватися від суду. На його думку, запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту був би достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав думку захисника.

За результатами розгляду клопотання прокурора ухвалою суду від 6 жовтня 2023 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком 6 грудня 2023 року включно.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи прокурора про те, що обвинувачений може впливати на свідків у цьому провадженні, не знайшли свого підтвердження під час розгляду цього клопотання. У той же час прокурором доведена наявність ризику щодо можливого переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності. При цьому суд вказав, що, у разі задоволення клопотання захисника про зміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт за вказаною захисником адресою у Черкаській області, суд та правоохоронні органі фактично позбавляються можливості здійснювати нагляд за обвинуваченим.

Також, дослідивши надані до суду документи у межах заявленого клопотання, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд вважав за необхідне задовольнити клопотання прокурора, враховуючи, що тримання обвинуваченого під вартою не буде значним у розумінні встановлення балансу інтересів судового розгляду й обмеження прав особи на вільне пересування, та вважав такий строк тримання під вартою прийнятним і виправданим для втручання в права і свободи обвинуваченого по справі. За встановлених обставин судом не встановлено підстав для звільнення з під варти або обрання альтернативного запобіжного заходу стосовно обвинуваченого не встановлено.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду та вважає, що стороною обвинувачення на даний час доведена наявність у даному провадженні ризику, а саме, ризик переховування від суду, який не зменшився та продовжує існувати.

Так, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Так, зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, зважаючи на положення ст. 422-1 КПК України, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника в частині доведеності або недоведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину; наявності або відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується; правильності кваліфікації його дій. Не вправі давати таку оцінку на стадії судового розгляду і суд першої інстанції, оскільки оцінка доказам може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті, а тому доводи апеляційної скарги захисника в цій частині є непереконливими.

Наведене свідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини інкримінованого ОСОБА_7 злочину та його наслідки, та виходив з наявності встановленого ризику - переховування від суду, який є достатнім вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти настанню такого ризику.

За наявними матеріалами відомості про судимості ОСОБА_7 відсутні. Згідно з п. 4 ч.2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше несудимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

Колегія суддів враховує, що суворість покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти.

Зважаючи на те, що внаслідок воєнної агресії з боку рф, частина території України є тимчасово окупованою, з огляду на обставини висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, що додатково може надати обвинуваченому можливість переховуватись на тій території країни, яка не підконтрольна органам державної влади, враховуючи тяжкість покарання, яке може бути призначене ОСОБА_7 у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про переховування обвинуваченого від суду, що є ризиком у контексті кримінального провадження, про що обґрунтовано послався суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

При цьому колегія суддів наголошує, що, всупереч доводів апеляційної скарги, суд першої інстанції не визнав доведеним заявлений прокурором ризик впливу на свідків, що свідчить про те, що суд дійшов висновку про зменшення ризиків у кримінальному провадженні.

Окрім того, колегія суддів, з урахуванням обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не визначив розмір застави обвинуваченому, з огляду на обставини та кваліфікацію інкримінованого обвинуваченому злочину, те, що на даний час в Україні введено воєнний стан, наявність встановленого ризику, положенняч. 6 ст. 176, п. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України.

Будь-яких доводів на спростування встановленого судом ризику захисником в апеляційній скарзі не наведено, а апеляційна скарга зводиться до відсутності в діях обвинуваченого складу інкримінованого останньому кримінального правопорушення, що не є предметом розгляду на даній стадії апеляційного розгляду по даній категорії справи.

За встановлених обставин, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції, з врахуванням обставин, встановлених на час розгляду клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлене законне та обґрунтоване рішення, і підстави для скасування ухвали суду першої інстанції під час апеляційного розгляду не встановлені.

.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 6 жовтня 2023 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на два місяці, тобто, до 6 грудня 2023 року включно з утриманням його у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4