Справа № 947/8185/23
Провадження № 1-кп/947/821/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2023 м.Одеса

Київський районний суд м.Одеси у складі судді ОСОБА_1 , який здійснює кримінальне провадження одноособово,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду кримінальне провадження №0000022 від 24.01.2023 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Одеси, громадянин України, українець, не одружений, має на утриманні малолітню дитину 2016 року народження, яка проживає з колишньою дружиною, з середньою освітою, призваний під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 07.12.2022, військовослужбовець НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), військове звання «солдат», раніше не судимий, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника адвоката ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Указу Президента України ОСОБА_8 . Про введення

воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року №64/2022 та Закону України «Про

затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ введено воєнний стан на всій території України. Режим воєнного стану неодноразово продовжувався у встановленому порядку і діє по теперішній час.

Відповідно до наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної

прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) від 08.12.2022

№527-ОС солдата ОСОБА_3 , який призваний на

військову службу за призовом під час мобілізації

ІНФОРМАЦІЯ_2 на особливий період, з 08.12.2022 року зараховано у списки особового складу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України

(військова частина НОМЕР_2 ) та постановлено на всі види забезпечення.

Відтак, з 08.12.2022 року, тобто з моменту зарахування ОСОБА_3 до списків особового складу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) останній набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.

Проте, солдат ОСОБА_3 , достовірно знаючи свої обов`язки, в порушення вимог ст.65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, 13.01.2023 року о 08 год. 05 хв. без поважних причин, в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце розташування НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 (більш детальна адреса не підлягає розголошенню в умовах правового режиму воєнного стану), та ухилявся від проходження військової служби до 15 год. 00 хв. 08.02.2023 року, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Вказані умисні дії ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч.5 ст.407 КК України в редакції Закону України №2617-VIII від 22.11.2018 за кваліфікуючими ознаками: самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах воєнного стану.

Допитаний в судовому засідання обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України визнав повністю, щиро покаявся та показав, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08.12.2022 його зараховано до списків особового складу і всі види забезпечення військової частини НОМЕР_2 без призначення на посаду, у військовому званні «солдат». Незадоволений умовами проходження військової служби у військовій частині, через конфлікти із співслужбовцями, він самовільно залишив місце служби 13.01.2023.

Він нікого із співслужбовців та безпосереднього командира не попередив про свої наміри. Залишивши місце служби, він став проводити час на власний розсуд. Йому зателефонували з в/ч НОМЕР_2 з вимогою повернутися до місця служби, і тоді він усвідомивши ним вчинене, 08.02.2023 з`явився до військової служби правопорядку і заявив про себе.

Просить його суворо не карати, виявив бажання боронити Україну, її суверенітет і територіальну цілісність.

Згідно висновку комплексної комісійної судово-психіатричної експертизи №210 від 01.06.2023 ОСОБА_3 у теперішній час виявляє клінічні ознаки «Психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання стимуляторів, синдром залежності, на даний час утримання, але в умовах, що виключають вживання» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики F15.21 МКХ-10). Здатен усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, що відноситься до скоєння кримінального правопорушення в якому він підозрюється, ОСОБА_3

виявляв клінічні ознаки у вигляді «Психічних та поведінкових розладів внаслідок

вживання стимуляторів, синдром залежності» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики F15.2 МКХ-10), що однак не позбавляли його здатності повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_3 за своїм

психічним станом застосування примусових заходів медичного характеру не

потребує. На підставі наведеного висновку експертизи суд визнає ОСОБА_3 осудним.

Судом згідно ч.3 ст.349 КПК України на підставі відсутності заперечень з боку учасників судового провадження було визнано недоцільним дослідження інших доказів, що є у справі, відносно фактичних обставин самовільного залишення військової частини військовослужбовцем ОСОБА_3 (крім строкової служби), вчинене в умовах воєнного стану, які правильно розуміються учасниками судового провадження та ніким не оспорюються.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує обставинами, які пом`якшують покарання, щире каяття у скоєному, повне визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину.

Суд також враховує, що вчиненню кримінального правопорушення ОСОБА_3 в певній мірі сприяла напружена обстановка cеред мобілізованих осіб та відсутність суворого статутного порядку в підрозділі.

Наведені дані про особу винного в їх сукупності з урахуванням наявності у ОСОБА_3 реєстрації і постійного місця проживання, характеру, тривалості і обставин вчинення злочину, відсутність тяжких наслідків, бажання ОСОБА_3 боронити територіальну цілісність України, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 не являється суспільно небезпечною особою, яка потребує обов`язкової ізоляції від суспільства, а тому його виправлення можливе в рамках звільнення від покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Згідно висновку органу пробації ризик вчинення ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки його для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як середній. Тому, його виправлення можливе без ізоляції від суспільства. Виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень. Орган пробації вважає за доцільне покласти на ОСОБА_3 обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з ч.2, 3 ст.4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

При цьому суд зазначає, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення було вчинене до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13 грудня 2022 року № 2839-IХ, яким були внесені відповідні зміни до КК України, в тому числі й до ч.1 ст.75 КК України та визначені обмеження щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст.403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці. Так, положення ч.2 ст.5 КК України визначають, що закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Тобто, оскільки зміни до ч.1 ст.5 КК України набрали чинності з 27 січня 2023 року, які погіршують становище особи,тому не можуть бути застосовані та не мають зворотної дії в часі.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до вимог ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст.65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання ґрунтується на наведених вище вимогах.

Повною мірою врахувавши вказані обставини, а також зваживши на другорядну роль кари як мети покарання, суд доходить висновку про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 є можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку, який буде достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

На думку суду, такий захід примусу відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчиненого діяння, його наслідкам та особі винного.

Натомість судом не встановлено обставин, які свідчили б про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.369-370, 373-374 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України в редакції Закону України №2617-VIII від 22.11.2018, на підставі якої призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, якщо він на протязі іспитового строку в 3 роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього вироком суду обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, або навчання.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_3 у виді тримання під вартою скасувати, звільнивши ОСОБА_3 з під варти в залі суду.

В строк відбування покарання ОСОБА_3 зарахувати строк перебування його під вартою день за день в період з 14.02.2023 по 29.09.2023.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження не обиралися.

Медичну картку стаціонарного хворого №333 на ім`я ОСОБА_3 після набрання вироком законної сили повернути за належністю до КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» (м.Одеса, вул.Ак.Воробйова, буд.9, 65031).

На вирок учасниками кримінального провадження може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду через Київський районний суд м.Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо апеляційну скаргу не подано, то вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Копію вироку вручити учасникам судового провадження в день проголошення його резолютивної частини.

Суддя ОСОБА_1