ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8084/23 Номер провадження 11-сс/814/60/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника третьої особи,

щодо майна якої вирішується

питання про арешт адвоката ОСОБА_7

третьої особи,

щодо майна якої вирішується

питання про арешт ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , у інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава від 20 вересня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 липня 2023 року за №0000447, задоволено клопотання слідчого СВ Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором Полтавської окружної прокуратури ОСОБА_6 , і накладено арешт на автомобіль «Кіа Sorento», н.з. НОМЕР_1 , зеленого кольору, VIN НОМЕР_2 , до скасування арешту майна в передбаченому КПК України порядку.

Постановлене рішення слідчий суддя мотивував тим, що зазначений вище транспортний засіб відповідає вимогам ст.98 КПК України, у зв`язку з чим, із метою всебічного, повного, неупередженого дослідження та встановлення обставин у кримінальному провадженні, запобігання ризикам приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження третім особам вказаного майна, дійшов висновку про необхідність накладення на нього арешту. Водночас слідчий суддя послався на те, що в даному кримінальному провадженні заявлений цивільний позов про стягнення збитків.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 , у інтересах ОСОБА_8 , просить скасувати ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава від 20 вересня 2023 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на автомобіль «Кіа Sorento», н.з. НОМЕР_3 , зеленого кольору, VIN НОМЕР_2 . Свої вимоги мотивує тим, що слідчий суддя не врахував те, що: названий вище транспортний засіб не є речовим доказом і не має відношення до кримінального провадження; стороною обвинувачення не обґрунтовано необхідності арешту майна, застосування найбільш обтяжливого його способу, не встановлено розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; у даному кримінальному провадженні відсутня обґрунтована підозра й докази щодо вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення; потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права та свободи власника майна, про який зазначено в клопотанні про арешт майна, що порушує вимоги співмірності та розумності обмеження права власності завданням кримінального провадження; протягом 3 місяців досудового розслідування не проведено слідчих і процесуальних дій, експертиз із даним автомобілем; ОСОБА_10 на даний час незаконно володіє транспортним засобом і безпідставно залучений як потерпілий у провадженні.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, та її представника на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора проти апеляційної скарги, перевірила матеріали провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК Українисудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні кримінальних правопорушень.

Заходами ж процесуального примусу, пов`язаними із обмеженням особистих або майнових прав особи, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, до яких, зокрема, віднесено арешт майна (абз.1 п.7 ч.2 ст.131 КПК України).

За змістом приписів ч.1 ст.170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

У ст.98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 3 ст.170 КПК України передбачено, що арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

На підставі ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні ; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Частиною 2 ст.190 КК України передбачено відповідальність за шахрайство (заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою), вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що Полтавським РУП ГУНП у Полтавській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 липня 2023 року за №0000447, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, за фактом того, що 17 липня 2023 року ОСОБА_8 шляхом обману під приводом купівлі автомобіля «Кіа Sorento», н.з. НОМЕР_1 , зеленого кольору, VIN НОМЕР_2 , заволоділа грошовими коштами ОСОБА_10 (а.п.4).

Як убачається з протоколів допитів потерпілого ОСОБА_10 як свідка від 27 липня 2023 року та як потерпілого від 06 вересня 2023 року, свідків ОСОБА_11 від 31 липня 2023 року, ОСОБА_12 від 04 серпня 2023 року, ОСОБА_13 від 09 серпня 2023 року, вони повідомили, що 20 січня 2022 року ОСОБА_14 за належні йому грошові кошти придбав автомобіль «Кіа Sorento», зеленого кольору, VIN НОМЕР_2 , і подарував його своєму брату ОСОБА_10 , який на той час спільно проживав і перебував у цивільному шлюбі з ОСОБА_8 . Із урахуванням усіх життєвих обставин вони вирішили зареєструвати транспортний засіб за ОСОБА_8 , довіряючи останній. ОСОБА_8 періодично користувалась автомобілем та їй було видано свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу. Але відносини ОСОБА_8 і ОСОБА_10 у подальшому зіпсувались із вини ОСОБА_8 та вона заволоділа згаданим вище автомобілем, який їй фактично не належить (а.п.24-30, 32-36, 44-45, 60-61).

У свою чергу, ОСОБА_8 , заперечуючи наведені вище обставини, зазначила, що вона надавала 10 000 доларів на купівлю вказаного вище транспортного засобу, який було придбано й через це зареєстровано за нею в сервісному центрі МВС України. Автомобілем користувалась як вона, так і ОСОБА_10 . Проте в подальшому між ними припинились відносини, ОСОБА_10 здійснював тиск і насильство щодо неї, а також розпочав незаконно володіти належним їй транспортним засобом, про що вона повідомила під час допиту від 14 червня 2023 року та додаткового допиту від 19 жовтня 2023 року.

За змістом свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 власником автомобіля «Кіа Sorento», н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , є ОСОБА_8 (а.п.79). Факт користування нею цим транспортним засобом підтверджується даними полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №213674556, виданого на ім`я ОСОБА_8 (а.п.10).

18 вересня 2023 року слідчим визнано речовим доказом зазначений вище автомобіль з огляду на його відповідність критеріям, передбаченим ст.98 КПК України, про що прийнято постанову (а.п.66).

19 вересня 2023 року слідчий звернувся з клопотанням про накладення арешту на даний транспортний засіб із позбавленням права на розпорядження ним (а.п.1-68).

За змістом оскаржуваної ухвали слідчий суддя задовольнив клопотання органу досудового розслідування про арешт вилученого майна, пославшись на те, що застосування цього засобу забезпечення кримінального провадження необхідне з метою збереження речового доказу.

Аналізуючи наведені вище обставини, колегія суддів уважає, що слідчий суддя правильно встановив наявність достатніх підстав уважати, що автомобіль «Кіа Sorento», н.з. НОМЕР_1 , зеленого кольору, VIN НОМЕР_2 , відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, та обґрунтовано на даній стадії кримінального провадження визнаний речовим доказом, оскільки зберіг на собі сліди кримінального правопорушення та містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, зокрема, в аспекті предмету кримінального правопорушення.

При цьому, колегія суддів наголошує, що в ході вирішення про арешт майна слід ураховувати стадію кримінального провадження. На стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Системний аналіз норм КПК України та практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що КПК України оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання): стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. Вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (ст.ст.157, 163, ч.5 ст.234, 260 КПК України та інші), так і слідчими, прокурорами (ст.ст.134, 271, 276 КПК України та інші).

Таким чином, арешт майна на підставі п.1 ч.2 ст.170 КПК (тобто з метою забезпечення збереження речових доказів) передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав» вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують певну річ з кримінальним правопорушенням (демонструють можливу приналежність до його вчинення в якості знаряддя або матеріального об`єкту, що містить певне відображення або інформацію про злочин), тобто наділяють її саму можливістю виконувати функцію доказу в кримінальному провадженні, і вони є достатніми, щоб виправдати її тимчасове обтяження у вигляді арешту для можливого використання в процесі доказування стороною обвинувачення у подальшому.

Окрім того, до завдань слідчого судді/суду на даному етапі провадження не належить оцінювати, наскільки повно органом досудового розслідування зібрано докази, що стосуються зазначеного вище кримінального провадження. Його завдання полягає в тому, щоб на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані слідчому судді/суду матеріали є достатніми для застосування в рамках кримінального провадження заходів його забезпечення, та не має права вирішувати ті питання, які вирішує суд під час розгляду по суті, а саме питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а тому доводи апелянта в цій частині щодо оцінки доказів із точки зору їх допустимості крізь призму аналізу окремих аспектів проведення обшуку також позбавлені підстав.

Арешт майна ж із підстави, передбаченої п.1 ч.2 ст.170 КПК України, являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту поряд із забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна, й на відміну від останніх підстав не вимагає обов`язкового оголошення підозри в кримінальному провадженні, не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Тому посилання апелянта не спростовують відповідність автомобіля критеріям, установленим для речових доказів, на даній початковій стадії провадження, на якій, при цьому, здійснюється подальше встановлення обставин його придбання, володіння ним і оформлення щодо нього права власності.

Зважаючи на вид речового доказу у зв`язку із конкретними обставинами розслідуваного провадження, колегія суддів уважає наявним ризик відчуження майна, на яке накладено арешт. Незастосування ж арешту майна перешкодить кримінальному провадженню для виконання органом досудового розслідування завдань, визначених у ст.2 КПК України.

Застосований слідчим суддею захід забезпечення кримінального провадження є виправданим і необхідним, який не позбавляє права власності на майно, а має характер тимчасових обмежень.

Разом з тим, слідчим і прокурором не доведено, що за обставин даного кримінального провадження накладення арешту на транспортний засіб шляхом заборони ним розпоряджатися є єдиним можливим засобом дослідження і збереження згаданого матеріального об`єкта. Будь-яких фактичних даних, які би свідчили про здійснення з майном, на яке накладено арешт, дій, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК України, в матеріалах провадження не встановлено та в суді апеляційної інстанції прокурором надано не було.

Ураховуючи викладене вище, наслідки арешту майна, співмірність і розумність обмеження права власності завданням кримінального провадження, можливість установлення стороною обвинувачення для потреб розслідування конкретних та чітких ідентифікуючих ознак цього транспортного засобу з часу внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, у сукупності з обставинами розслідуваного кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність накладення арешту на автомобіль із позбавленням права на його відчуження, що відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Відповідно до передбаченої законом документації (свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 ) власником автомобіля «Кіа Sorento», н.з. НОМЕР_1 , є ОСОБА_8 , а тому до кінцевого встановлення обставин даного розслідуваного кримінального провадження, вказаний автомобіль належить передати ОСОБА_8 на відповідальне зберігання.

За таких обставин, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про часткове задоволення клопотання слідчого.

Отже, апеляційна скаргу також слід задовольнити частково.

Водночас слід зазначити, що судове рішення слідчого судді про арешт майна не перешкоджає його власникам або володільцям звернутись до слідчого судді чи суду з клопотанням за правилами ст.174 КПК України, згідно з якою арешт майна може бути скасовано повністю чи частково за клопотанням власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , у інтересах ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава від 20 вересня 2023 року про арешт майна скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором Полтавської окружної прокуратури ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Накласти арешт на автомобіль «Кіа Sorento», н.з. НОМЕР_1 , зеленого кольору, VIN НОМЕР_2 , шляхом заборони його відчуження.

Автомобіль передати на зберігання власнику ОСОБА_8 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4