Номер провадження: 11-сс/813/1732/23
Справа № 496/6692/23 1-кс/496/2037/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Біляївської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 06.10.2023 року в кримінальному провадженні №0000168 від 26.09.2023 року,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання дізнавача СД ВП №2 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого прокурором Біляївської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 , та в кримінальному провадженні №0000168 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ст.290 КК України, накладено арешт із забороною відчуження та розпорядження, однак з можливістю користування на автомобіль марки «ВАЗ» державний номерний знак

НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_10 , який перебував у фактичному користуванні ОСОБА_11 .

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував наявністю ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст.290 КК України, а тому транспортний засіб відповідає критеріям, передбаченим ст.98 КПК України, оскільки містить на собі сліди кримінального правопорушення, однак вважав за доцільне застосувати найменш обтяжливий спосіб арешту майна у виді заборони відчуження та розпорядження, без позбавлення особи права користування транспортним засобом, з метою збереження речового доказу до завершення кримінального провадження та проведення експертних досліджень відносно нього.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді прокурор подав апеляційну скаргу, в якій вказує на необґрунтованість та незаконність ухвали, просить її скасувати та постановити нову, якою в повному обсязі задовольнити клопотання дізнавача про арешт майна із забороною володіння, розпорядження та користування транспортним засобом. Прокурор вказує, що ухвала винесена з істотним порушенням норм кримінального процесуального права, оскільки при прийнятті рішення слідчим суддею не прийнято до уваги, що автомобіль є речовим доказом, оскільки відповідає критеріям ст.98 КПК України, з огляду на те, що транспортний засіб містить ознаки підробки ідентифікаційного номеру кузова, є об`єктом експертного дослідження, а у разі подальшого користування транспортним засобом володільцем майна, може призвести до пошкодження транспортного засобу, або вчинення з ним іншим дій, що може перешкоджати кримінальному провадженню.

Апеляційний розгляд, з урахуванням положень ст. 405 КПК України, проведено без участі користувача майна ОСОБА_12 , який будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду не подавав.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Наведені норми процесуального закону узгоджуються з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Вказані положення також знайшли своє відображення в рішеннях Європейського Суду з прав людини (далі, ЄСПЛ), в тому числі в рішеннях «Бакланов проти Росії» (від 09 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (від 24 березня 2005 року), де ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що: «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст. 170 КПК, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Разом з тим, ч.10 ст.170 КПК визначено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку зокрема на рухоме майно, щодо якого ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 98 КПК, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали судового провадження, апеляційним судом встановлено таке.

В провадженні СД ВП№2 ОРУП № 2 ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження №0000168 від 26.09.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.

26.09.2023 року було проведено огляд місця події місця події за адресою: Одеська область, Одеський район, автодорога «Київ-Одеса» 452 км., в наслідок якого, виявлено та вилучено автомобіль марки «ВАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , користувачем якого є ОСОБА_11 . В подальшому постановою дізнавача від 26.09.2023 року зазначений автомобіль визнано речовим доказом в даному кримінальному провадженні.

Дізнавач звернувся до слідчого судді з клопотанням, погодженим прокурором, про накладення арешту на автомобіль марки «ВАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , із забороною користування, відчуження та розпорядження, з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, оскільки вказане майно підлягає експертному дослідженню.

Погоджуючись з рішенням слідчого судді та оцінюючи доводи прокурора про необхідність накладення арешту на автомобіль із забороною відчуження, розпорядження та користування ним, колегія суддів зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005), ЄСПЛ вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар .

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Оцінюючи обставини даного кримінального провадження з доводами прокурора про необхідність накладення арешту на вказаний транспортний засіб із обов`язковою забороною користування ним, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість апеляційної скарги прокурора, оскільки таке обмеження є невиправдано обтяжливим способом арешту майна, з огляду на таке.

Прокурор не навів апеляційному суду переконливих доводів стосовно існування реальної потреби заборони користування власником або володільцем вказаним транспортним засобом, з огляду на те, що слідчим суддею оскарженою ухвалою зобов`язано користувача транспортного засобу на першу вимогу органу досудового розслідування надати автомобіль для проведення необхідних слідчих (процесуальних дій) та експертного дослідження.

Прокурор повідомив суду, що орган досудового розслідування не звертався до власника або володільця з вимогою надати автомобіль для проведення експертного дослідження, а також не надав доказів на підтвердження призначення в даному кримінальному провадженні відповідної судової експертизи.

Прокурор не надав суду доказів стосовно того, що власник або володілець автомобіля, після прийняття оскарженої ухвали, намагалися якимось чином перешкоджати кримінального провадженню.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що у разі призначення відповідної судової експертизи та невиконання власником або володільцем транспортного засобу оскарженої ухвали про накладення арешту на автомобіль, зокрема не надання вказаними особами транспортного засобу для експертного дослідження на першу вимогу органу досудового розслідування, дізнавач або прокурор не позбавлені права реагувати на такі дії та діяти в межах своїх повноважень, визначених процесуальним законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора не знайшли свого підтвердження, а тому суд визнає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Істотних порушень норм КПК, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи положення п.1 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, за наслідками апеляційного розгляду має право залишити ухвалу слідчого судді без змін, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Біляївської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 06.10.2023 року, якою в кримінальному провадженні 0000168 від 26.09.2023 рокунакладено арешт на майно з правом користування: автомобіль марки «ВАЗ» державний номерний знак

НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_10 , який перебував у фактичному користуванні ОСОБА_11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4