Провадження № 11-сс/4823/8/24
Категорія - інші клопотання. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

09 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Розглянула у письмовому провадженні в місті Чернігові апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 листопада 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою відмовлено у відкритті провадження за клопотанням ОСОБА_5 в порядку, передбаченому ст. 220 КПК України, про зміну місця зберігання речових доказів, у зв`язку з тим, що вимога заявлена у клопотанні, не відноситься до компетенції слідчого судді в розумінні ст. 100 КПК України, при тому, що рішення дії чи бездіяльність, перелік яких встановлений ст. 303 КПК України, не оскаржується і заявник не просить про скасування арешту майна, як це передбачене ст. 174 цього Кодексу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить ухвалу слідчого судді скасувати, як незаконну, необґрунтовану та таку, що не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, постановити нову ухвалу про задоволення клопотання та про зміну місця зберігання речових доказів у кримінальному провадженні і направити до АТ «ТАСКМБАНК» та АТ «Ощадбанк» для його виконання.

Аргументує тим, що він є стороною кримінального провадження - потерпілим, за заявою якого було відкрито кримінальне провадження про скоєння злочину, передбаченого ч. 3 ст. 198 КК України, а при накладенні арешту на грошові кошти в безготівковій формі, були порушені його права, оскільки гроші були залишені на зберігання за межами АТ «Ощадбанк».

За клопотанням слідчого слідчого відділення Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області слідчий суддя Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області 15 березня 2023 року винесла ухвалу про накладення арешту на грошові кошти в безготівковій формі, які знаходяться на банківській картці № НОМЕР_1 в межах суми 51 828,00 грн. невстановленої особи, клієнта АТ «ТАСКОМБАНК», де вони були залишені на зберіганні, а не повернуті до АТ «Ощадбанк».

Про ухвалу слідчого судді його не було проінформовано, в той час, як зазначені грошові кошти перебували на його кредитній та для пенсійних виплат картках на відповідних розрахункових рахунках АТ «Ощадбанк» і за достатніми доказами та фінансовими документами банків, саме він є їх володільцем.

Вважає, що зберігання речових доказів у вказаному кримінальному провадженні здійснюється не стороною обвинувачення в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, а установою банку за рішенням слідчого судді.

Посилання суду на положення ст. 100, 170 та 174 КПК України в даному випадку є недоречним, оскільки грошові кошти в безготівковій формі, як речовий доказ, не надавався будь-якій стороні кримінального провадження і не цією стороною вилучені, а в ухвалі про накладення арешту такий варіант вирішення питання якнайшвидшого повернення володільцю, не був визначений. Перешкод в поверненні грошових коштів не існувало на час вирішення питання про накладення арешту та не існує на даний час.

Подавати клопотання про скасування арешту на майно в порядку ст. 174 КПК України не має підстави цими діями, на думку апелянта, він може зашкодити сам собі, адже це надасть невстановленій особі момент для отримання готівки з власної банківської картки та зникнути.

Зазначає про те, що визнання протиправними дій чи бездіяльності слідчого, процесуального керівника прокуратури йому нічого позитивного не дає, оскільки його грошові кошти в безготівковій формі є в наявності, але він змушений страждати морально та матеріально, оскільки банк вимагає від нього сплати за користування кредитними коштами, працівники АТ «Ощадбанк» без його дозволу незаконно здійснювали автоматичне списання грошових коштів пенсії та пільг з його банківської картки, не дотримуючись при цьому вимог ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», тобто на свій розсуд, згідно власноруч затвердженого кредитного договору, ігнорували чинне законодавство та ігнорують надалі.

Кримінальне провадження є, досудове розслідування триває, слідчі та оперативно-розшукові дії проводяться, але результатів не має, а в цей час захист його прав, свобод та інтересів в рамках кримінального провадження відповідно до норм КПК України залишається поза увагою органів, що проводять досудове розслідування.

Безпідставними та необґрунтованими вважає висновки суду про те, що заявлена у клопотанні вимога не віднесена до компетенції слідчого судді, адже слідчий суддя у відповідності до вимог ст.ст. 100, 170 КПК України за результатами вивчення всіх обставин та матеріалів кримінального провадження щодо речових доказів мав прийняти єдине правомірне рішення - грошові кошти в безготівковій формі повернути з АТ «ТАСКОМБАНК» туди де вони перебували - на банківські карки володільця, а саме потерпілій стороні в АТ «Ощадбанк».

За результатами такої необхідної слідчої дії речовий доказ не пошкодиться, не зникне, а через банківські установи повернеться за попереднім місцем перебування і належним чином продовжить зберігатися, як арештоване майно за нормами КПК України, що виключає будь-які порушення.

Скаржник на виклик в апеляційний суд не прибув, не просив проводити апеляційний розгляд за його участю. Прокурор і слідчий подали заяви про проведення апеляційного розгляду у письмовому провадженні.

Відповідно до ч.1 ст. 406 КПК України, суд апеляційної інстанції має право ухвалити судове рішення за результатами письмового провадження, якщо всі учасники судового провадження заявили клопотання про здійснення провадження за їх відсутності, що фактично відбулося у даному провадженні.

Клопотання ОСОБА_5 не було прийняте до розгляду, по ньому не відкривалося провадження, а тому вимога апелянта розглянути подане ним клопотання по суті заявлених вимог, а саме визначити місцем зберігання речового доказу - грошових коштів в безготівковій формі на банківських рахунках, що відкриті на ім`я ОСОБА_5 в АТ «Ощадбанк», суперечить положенням кримінально-процесуального закону про інстанційну підсудність.

Якщо слідчий суддя рішення по суті вимог клопотання не ухвалював, апеляційний суд не може замінювати суд першої інстанції, відкривати провадження за поданим клопотанням та проводити судовий розгляд.

Як убачається з матеріалів, у провадженні СВ Прилуцького районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000266 від 03березня 2023 року, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

У ході досудового розслідування встановлений банківський рахунок куди був здійснений переказ грошових коштів в сумі 51 828 грн., які постановою слідчого визнані речовим доказом.

15 березня 2023 року ухвалою слідчого судді Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області був накладений арешт на грошові кошти в безготівковій формі, які перебувають на рахунку платника і обліковуються на банківській картці № НОМЕР_1 в межах суми 51 828,00 грн. та визначено місце їх зберігання на вказаному рахунку АТ «ТАСКОМБАНК» м. Києва.

У розумінні ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, грошові кошти в рамках даного кримінального правопорушення вірно визнані речовим доказом, з огляду на те, що саме вони є об`єктом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України.

Частиною 1 статті 100 КПК України встановлено, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

У даному випадку безпідставною є критика апелянта того, що органу досудового розслідування речовий доказ у вигляді грошових коштів в безготівковій формі ніким не надавався, адже в ході проведення оперативно-розшукових заходів та слідчих дій в рамках розслідування кримінального правопорушення, про яке заявив ОСОБА_5 , був відслідкований рух грошових коштів, які були зняти з карткових рахунків потерпілого, та вони виявлені на картковому рахунку клієнта АТ «ТАСКОМБАНК», де і продовжують зберігатися за рішенням слідчого судді.

У той же час, відповідно до п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України питання про долю речових доказів вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором.

Із змісту зазначеного вище вбачається, що питання про визначення іншого місця зберігання речового доказу у вигляді грошових коштів в безготівковій формі не відноситься до компетенції слідчого судді.

Окрім того, нині діючим Кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено звернення потерпілого із клопотанням про зміну місця зберігання речового доказу.

Слідчим суддею був роз`яснений алгоритм дій потерпілого щодо повернення грошових коштів на рахунки в тому банку, де він є клієнтом, та з яких вони були переведені на рахунок невстановленої особи, шляхом звернення до слідчого судді зі скаргою в порядку ст. 303 КПК України або ж з клопотанням у порядку ст.174 КПК України про скасування арешту на майно.

ОСОБА_6 не погоджуючись з таким порядком вирішення питання щодо повернення грошових коштів на свій картковий рахунок, вказав, що його не влаштовує ні скасування арешту на грошові кошти, адже він може їх втратити, ні скарга на дії органу досудового розслідування в порядку ст. 303 КПК України, адже це не вирішить питання повернення грошових коштів, що є самовпевненою позицією скаржника, адже, як орган досудового розслідування, так і суд діють виключно в межах кримінального процесуального законодавства та не можуть приймати рішення за бажанням та на виконання вимог потерпілого.

Отже, помилковим є переконання апелянта, що він наділений безмежними правами на звернення з будь-якими клопотаннями на свій вибір, оскільки всі питання щодо місця звернення та форми цих звернень чітко регламентовані нині діючим кримінальним процесуальним Законом, що повністю узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини.

Дотримання процедури, встановленої законом, є важливою гарантією права кожного на свободу та особисту недоторканність в розумінні ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у справі «Мельник проти України» Європейський суд наголосив, що право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.

Зважаючи на те, що ОСОБА_5 подане клопотання, в якому йдеться про вирішення питання яке не віднесене до компетенції слідчого судді в рамках досудового розслідування, слідчий суддя прийшла до вірного та обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження в порядку ч. 4 ст. 304 КПК України.

При цьому, права ОСОБА_5 не порушені, адже йому роз`яснено правові рамки та засоби, якими він має керуватись у досягненні мети щодо повернення грошових коштів на рахунок того банку, з якого вони були переведені. Саме дотримання вимог діючого законодавства надасть можливість вирішити поставлене ОСОБА_5 питання в правовому полі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-406, 407, 422, 424 КПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 листопада 2023 року про відмову у відкритті провадження за клопотанням ОСОБА_5 про зміну місця зберігання речових доказів, без змін.

Ухвала набуває законної сили після її постановлення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4