Провадження №1-в/127/385/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці клопотання засудженого ОСОБА_5 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку.

Клопотання мотивоване тим, що вироком Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року ОСОБА_5 засуджено за ст. 69, п.п. «а,г,е,з» ст. 93, ч. 2 ст. 17, п.п. «а,г,е,з» ст. 93, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до виключної міри покарання смертної кари розстріл з конфіскацією усього особистого майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 15.05.1997 року вирок Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

Ухвалою Верховного суду Автономної Республіки Крим від 08.06.2000 року вирок Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року по відношенню до ОСОБА_5 в частині призначення покарання змінено: замість виключної міри покарання смертної кари призначиено довічне позбавлення волі з конфіскацією усього особистого майна.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.03.2018 року ОСОБА_5 зараховано, в строк покарання, призначеного вироком Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року, строк попереднього ув`язнення з 23.02.1996 по 15.05.1997 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

З огляду на викладене, строк призначеного йому покарання досяг більш як 28 років позбавлення волі. Тому вважає, що до нього мають бути застосовані приписи частини першої статті 25 КК (у редакції 1960 року), оскільки санкцією статті 93 КК було передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років позбавлення волі. Покарання у виді довічного позбавлення волі до КК було внесене лише на підставі Закону України від 22.02.2000 № 1483-ІІІ. Саме тому заявник вважає, що його відповідальність була значно посилена порівняно з тим видом покарання, яке було передбачене кримінальним законом на час вчинення діяння, за яке він засуджений. При цьому заявник у клопотанні посилався на рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 11-рп/99, відповідно до якого положення КК, якими передбачена виняткова міра покарання, визнані нечинними. Заявник у клопотанні посилався на те, що Конституційний Суд України не створив жодної нової норми і не скасував жодної чинної норми кримінального закону. Натоміть покарання у виді довічного позбавлення волі до інституту кримінальних покарань було введене на підставі закону № 1483-ІІІ. Тому заявник вважає, що згідно з частиною першою статті 25 КК, позбавлення волі може бути призначене на строк понад 15 років, але не більше 25 років. Оскільки, КК 1960 року передбачав двоярусну систему покарання, яка з прийняттям КК 2001 року змінена на одноярусну. Верхня межа кримінального покарання у КК 1960 року згідно з частиною першою статті 25 КК в редакції до 29.03.2000 складала 20 років, а після цієї дати 25 років. Отже, на переконання заявника, до 01.09.2001 кримінальне законодавство не містило інституту невизначених вироків до позбавлення волі, натомість всі покарання мали певний строк і верхня межа такого покарання становила 25 років. Саме тому заявник вважає, що верхня межа кримінального покарання, яка могла бути йому призначена, складає 25 років позбавлення волі у зв`язку з чим він має бути звільнений від відбування призначеного йому покарання.

Засуджений ОСОБА_5 у судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у клопотанні.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні клопотання засудженого підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених в клопотанні.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні, що правові підстави для задоволення клопотання відсутні, у зв`язку з чим, просив суд відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_5 .

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані суду матеріали заяви та матеріали особової справи, суд дійшов до такого висновку.

З матеріалів особової справи вбачається, що вироком Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року ОСОБА_5 засуджено за ст. 69, п.п. «а,г,е,з» ст. 93, ч. 2 ст. 17, п.п. «а,г,е,з» ст. 93, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до виключної міри покарання смертної кари розстріл з конфіскацією усього особистого майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 15.05.1997 року вирок Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

Ухвалою Верховного суду Автономної Республіки Крим від 08.06.2000 року вирок Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року по відношенню до ОСОБА_5 в частині призначення покарання змінено: замість виключної міри покарання смертної кари призначено довічне позбавлення волі з конфіскацією усього особистого майна.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.03.2018 року ОСОБА_5 зараховано, в строк покарання, призначеного вироком Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року, строк попереднього ув`язнення з 23.02.1996 по 15.05.1997 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно особової справи засудженого вбачається, що на даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)».

Так, рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару, як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування.

В подальшому, 22.02.2000 року до ст. 93 КК України внесено зміни відповідно до Закону України №1483-11 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» в частині зміни виду покарання з «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29.12.1999 і до набрання чинності Законом України №1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України №1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

З вироку Верховного суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 вбачається, що ОСОБА_5 засуджено за ст. 69, п.п. «а,г,е,з» ст. 93, ч. 2 ст. 17, п.п. «а,г,е,з» ст. 93, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до виключної міри покарання смертної кари розстріл з конфіскацією усього особистого майна, яке ухвалою Верховного суду Автономної Республіки Крим від 08.06.2000 року змінено на довічне позбавлення волі на підставі Закону України №1483-11 від 22.02.2000 року покарання, передбачене санкцією статті, що діяла на момент вчинення ним злочинів у виді смертної кари.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 №1-рп/2011, вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України в ред. 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29.12.1999 КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки в ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Таким чином, «зіставлення положень ст.ст. 8, 58, 92, 152, п. 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та ст. 6 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи».

Таким чином, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України №1483 довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

З огляду на вищевикладене, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року, на час вчинення ОСОБА_5 особливо тяжкого злочину, то положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище засудженого. А тому, посилання ОСОБА_5 на відсутність в суду правових підстав для призначення іншого покарання 15-25 років позбавлення волі є необґрунтованими, а відтак у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 слід відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 152 КВК України, ст.ст. 370-372, 537, 539 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той же строк з дня вручення копії ухвали.

Суддя: