Номер провадження: 11-кп/813/2557/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеконференції апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 01 листопада 2023 року про застосування до неї запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000148 від 11 березня 2021 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2023 року задоволено клопотання прокурора та до ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 01 січня 2024 року.

В якості альтернативного запобіжного заходу визначена застава в розмірі 80 (вісімдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 214 720 (двісті чотирнадцять тисяч сімсот двадцять) гривень.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просила змінити обраний їй запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що суд першої інстанції не врахував наявність у неї сина 2018 року народження, та те, що вона є інвалідом другої групи.

Крім того, обвинувачена зазначила, що вона має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисник ОСОБА_6 та обвинувачена ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 надала до апеляційного суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких просила провести апеляційний розгляд без її участі та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши учасників апеляційного провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги та виділені матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів провадження на розгляді в Київському районному суді м.Одеси знаходиться кримінальне провадження за №0000148 від 11 березня 2021 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з абзацом 2 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Виходячи з положень п.24) ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення по суті, оскільки, окрім, як дослідивши обвинувальний акт, оскаржену ухвалу суду першої інстанції щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.

Окрім того, відповідно до п.13) ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_7 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого кримінального правопорушення, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України.

Оскарженою ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2023 року до обвинуваченої ОСОБА_7 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, на теперішній час у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000148, судом першої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин кримінального провадження.

Разом з тим, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину за який, у разі доведеності вини, їй може бути призначене покарання у виді позбавлення волі на строк від 4 до 6 років.

Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій існує ризик того, що вона може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик того, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування та суду підтверджується також тим, що обвинувачена ОСОБА_7 раніше судима, наразі відбуває покарання за ст.185 КК України.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про існування ризику незаконного впливу на свідків обвинуваченою ОСОБА_7 , з метою зміни їх показань, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Так, кримінальне провадження за №0000148 перебуває на стадії судового розгляду, однак на теперішній час у суді першої інстанції не допитані всі свідки у кримінальному провадженні, що дає підстави дійти висновку про наявність ризику незаконного впливу на них обвинуваченою ОСОБА_7 , з метою змінити їх первинні показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі судового розгляду не зможе запобігти заявленим прокурором ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_7 , яка у випадку застосування до неї більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

За таких обставин доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 про недоведеність існування передбачених ч.1 ст.177 КПК України ризиків є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Разом з тим, апеляційний суд приймає до уваги наявність у ОСОБА_7 малолітньої дитини, однак вважає, що зазначений соціальний фактор не є таким, що істотно знижує встановлені судом першої інстанції ризики.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції не врахував наявність у ОСОБА_7 другої групи інвалідності, апеляційний суд зазначає, що з доданої медичної довідки від 23.11.2023 року не вбачається, що ОСОБА_7 має такий незадовільний стану здоров`я обвинуваченої, який на теперішній час унеможливлює її перебування під вартою.

Крім того, не додано до апеляційної скарги доказів того, що ОСОБА_7 зверталася за певною медичною допомогою, та їй було відмовлено у наданні такої, або така допомога, якої вона потребує в умовах лікувального закладу вказаного типу не може бути наданою.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з п.2) ч.5 ст.182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції з урахуванням положень п.2) ч.5 ст.182 КПК України, особи обвинуваченої, обставин злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , обґрунтовано визначив заставу у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 214 720 гривень, оскільки саме такий розмір застави, у разі його внесення, буде достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваною покладених на неї обов`язків, зможе забезпечити її належну процесуальну поведінку та запобігти заявленим у клопотанні прокурора ризикам.

За таких обставин, доводи обвинуваченої ОСОБА_7 про наявність підстав для застосування до неї більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою є необґрунтованими, а суд першої інстанції дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не виявив перешкод для застосування такого запобіжного заходу, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, а визначений розмір застави є необхідним та достатнім для забезпечення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Пунктом 1) ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 без задоволення, а оскаржену ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2023 року, якою до ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 01 січня 2024 року, з визначенням застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4