ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3697/23 Справа № 205/5763/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеокнференції),

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі,

В С Т А Н О В И В :

Обставини, встановлені рішенням суду та короткий зміст оскарженого рішення.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року відмовлено задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 був засуджений вироком Судової палати з кримінальних справ Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 року до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року було змінено ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року та було зараховано на підставі ч.5 ст.72 КПК України в редакції Закону від 26 листопада 2015 року до строку покарання строк попереднього ув`язнення з 02 листопада 2000 року по 21 жовтня 2003 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В той же час, суд дійшов висновку, що хоча і рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 11-рп/99 положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) й Законом України від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ внесені зміни до ст. 93 КК України 1960 року, зокрема, смертна кара, як кримінальне покарання за злочин, передбачений ст. 93 КК України 1960 року, замінена на довічне позбавлення, однак у Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-5/2011 (1-рп/2011) зазначено, що наявність певного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального Кодексу України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Таким чином, після прийняття Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року Кримінальний Кодекс України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що визначене засудженому ОСОБА_7 покарання у вигляді довічного позбавлення волі відповідає вимогам закону про кримінальне покарання, який діє на теперішній час та його клопотання є необгрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник в інтересах засудженого просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою ОСОБА_7 звільнити від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Свої вимоги апеляційної скарги захисник мотивує з посиланням на рішення Європейського суду у справах «Дембо та інші проти України» та «Петухов проти України 2» в яких констатовано порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в частині застосування судами до осіб покарання у виді довічного позбавлення волі без можливості подальшого перегляду справи зі звільненням особи від покарання. При цьому, з посиланням на ч.ч. 3, 4 ст. 5 КК України 2001 року, вказує що суд враховуючи рішення КСУ від 16.09.2021, Конституцію України та практику Європейського Суду з прав людини припинити порушення Конвенції щодо ОСОБА_9 та прийняти рішення про звільнення засудженого від подальшого відбування покарання.

Позиції учасників судового провадження.

Засуджений та його захисник підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а ухвалу скасувати, звільнивши засудженого від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на її необгрунтваність, й просив ухвалу суду залишити без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, засудженого та його захисника, які апеляційні скарги підтримали, прокурора, який просив ухвалу суду залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Цих вимог закону судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

Так, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 засуджений вироком Судової палати з кримінальних справ Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 року до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Ухвалою Верховного Суду України від 21 жовтня 2003 року вирок Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 року набрав законної сили.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року було зараховано в строк відбутого покарання за вироком судової палати у кримінальних справах Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 року строк попереднього ув`язнення з 03 листопада 2000 року до 21 жовтня 2003 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року було змінено в частині зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання Ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року та було зараховано на підставі ч.5 ст.72 КПК України в редакції Закону від 26 листопада 2015 року до строку покарання строк попереднього ув`язнення з 02 листопада 2000 року по 21 жовтня 2003 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Обґрунтовуючи свої вимоги про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, засуджений вказував, що у період з 1999 - 2000 роки кримінальний закон змінювався декілька разів: до 29 грудня 1999 року максимальне покарання смертна кара; з 29 грудня 1999 року покарання у виді позбавлення волі було строковим до 20 років; з березня 2000 року по теперішній час максимальне покарання довічне позбавлення волі. В той же час, на переконання обвинуваченого, довічне позбавлення волі, яке діє з 29.03.2000 року і застосовується за ст. 93 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року та відноситься до загальної (звичайної) системи покарання, є строковим видом покарання з максимальним строком позбавлення волі, яка обмежена верхньою межею строком 25 років, який встановлюється правовим положенням ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року, тому вважає, що враховуючи час вчинення ним інкримінованих злочинів, застосування щодо нього покарання у виді довічного позбавлення волі є неможливим, а він по відбуттю 25 років покарання повинен бути звільнений від його подальшого відбування.

Як встановлено судом апеляційної інстанції й видно з клопотання засудженого, злочини за які його засуджено вироком Судової палати з кримінальних справ Дніпропетровського апеляційного суду від 19 березня 2002 року до довічного позбавлення волі ним було вчинено влітку та восени 2000 року, а затримано його 02.11.2000.

Згідно зі ст. 6 КК України (в ред. 1960 року) злочинність і караність діяння визначаються законом, який діяв під час вчинення цього діяння (аналогічна норма міститься в ч. 2 ст. 4 КК України 2001 року).

Положеннями ст. 5 КК України визначено, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи. Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Дійсно Рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року положення санкцій Особливої частини Кримінального кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України.

На виконання зазначеного рішення Конституційного Суду України Верховна Рада України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України (далі - Закон № 1483-ІІІ)», яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі. У розділі III Закону № 1483 встановлено, що "цей Закон набирає чинності з дня його опублікування". Закон № 1483 був опублікований у газеті "Голос України" 29 березня 2000 року.

В той же час, згідно з матеріалами справи злочини за які засуджено ОСОБА_10 були ним вчиненні вже після набрання чинності Закону № 1483, яким було запровадженно новий вид покарання, а саме довічне позбавлення волі, а відтак будь-яких сумнівів у законності його застосування не має. В той же час, вирок щодо засудженого було переглянуто Судовою палатою у кримінальних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2003 року, та його залишено без змін.

Посилання засудженого у своєму клопотанні на наявність певного проміжку часу протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального Кодексу України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі, а положення цього Закону значно погіршують його становище, з огляду на час вчинення ним злочинів, не заслуговують на увагу, з огляду на вищезазначене.

В той же час, Конституційний Суд України у Рішенні № 1-рп/11 від 26 січня 2011 року зазначив, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 1-1 частини першої статті 23 Кодексу 1960 року) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша статті 25 Кодексу 1960 року, частина друга статті 87 Кодексу 2001 року); особам, засудженим до довічного позбавлення волі, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом (статті 28, 38, 39, 41, 42, 43, 44, 58 Виправно-трудового кодексу України від 23 грудня 1970 року; статті 107, 108, 109, 110, 112, 113, 114, 127, 151, 151-1 Кримінально-виконавчого кодексу України від 11 липня 2003 року). У разі виявлення підстав для перегляду справи існує реальна можливість для реабілітації особи, засудженої до довічного позбавлення волі.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі частини першої статті 58 Конституції України, частини другої статті 6 Кодексу 1960 року, частини першої статті 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483 не було виконано.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що засудженому за рішення вказаних вище судів, було призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, яке залишено без змін, за злочини, які були вчиненні після набрання чинності Закону України № 1483.

Відповідно до положень статті 25-2 КК України 1960 року, в редакції яка діяла на час вчинення засудженим злочину довічне позбавлення волі довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Відповідно до вимог ст. 64 КК України такий вид покарання, як довічне позбавлення волі передбачений Загальною Частиною КК України, міститься у загальній системі кримінальних покарань національного законодавства про кримінальну відповідальність, та може бути призначений судом з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в рішеннях ЄСПЛ в справах «Петухов проти України», «Старишко проти України» та «Лопата та інші проти України» дійсно було встановлено, що у відношенні засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, державою Україна було порушено ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Механізмом перегляду вироків, якими призначалося покарання у виді довічного позбавлення волі, є процедура помилування, визначена ст. 87 КК України, який фактично був єдиним законодавчо визначеним механізмом перегляду вироків у виді довічного позбавлення волі.

В той же час, Рішенням Конституційного Суду України № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021р. визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст.ст. 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Таке рішення Конституційного Суду України ґрунтувалося на численних правових позиціях рішень ЄСПЛ, та на практиці низки органів конституційної юрисдикції європейських країн, яким притаманне визнання гідності людини як сутнісної основи всіх інших людських прав, а також з метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кримінального Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна, шляхом набуття членства в Раді Європи.

Законодавцем вжито заходів для виконання вказаного вище рішення Конституційного Суду України, та відповідно до ЗУ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-IX 18.10.2022р. до КК України внесено зміни, зокрема у ст.ст. 81 та 82, які передбачають механізм перегляду вироків для довічно ув`язнених.

Таким чином ЗУ № 2690-IX 18.10.2022р. створено другий, додатковий та удосконалений механізм перегляду вироків у виді довічного позбавлення волі, крім помилування, передбаченого ст. 87 КК України.

Враховуючи наведене вище, можна стверджувати, що національний механізм перегляду вироків, якими призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, приведено у відповідність із приписами ЄКПЛ, та відповідно до вимог ЄСПЛ.

Проте засуджений вказаним механізмом не скористався, й захисник в апеляційній скарзі на такий не вказує, й не ставилося питання про застосування положень ст. ст. 81 82 КК України, в редакції чинній на цей час.

В той же час, як у клопотанні засудженого так і апеляційній скарзі захисника, окрім іншого йдеться про те, що позбавлення волі ОСОБА_7 є катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням, а встановлення вказаних фактів знаходиться поза межами повноважень суду.

З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг сторони захисту правильність висновків суду не спростовують.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, яка скасуванню з викладених в апеляційних скаргах мотивів не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4