Справа № 357/7495/20
У Х В А Л А

про продовження строку тримання під вартою

28 листопада 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

судді - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

прокурора - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

у ході судового розгляду в м. Біла Церква, у закритому судовому засіданні, обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0002416, яке внесене до ЄРДР 16 червня 2020 року відносно ОСОБА_6 , за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 156 КК України,

У С Т А Н О В И В:

у судовому засіданні, прокурор ОСОБА_5 заявив клопотання, у якому просив: продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 на 60 (шістдесят) днів.

Для його обґрунтування зазначав, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 156 КК України.

На даний час, у разі, якщо не продовжити тримати під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 існує ризик, що останній може вчиняти спроби переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, тобто наявні ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

На його думку, у разі, якщо до ОСОБА_6 не застосувати запобіжний захід, він може переховуватися від суду, оскільки він усвідомлює, що йому може бути призначене суворе покарання, у тому числі, у виді тривалого строку позбавлення волі, що може спонукати змінювати його місце проживання, він не має міцних соціальних зв`язків, які можуть стримати його від втечі, а саме він не працює, не навчається, розлучений, фактично проживав за місцем проживання потерпілих, де й вчинив кримінальні правопорушення, а також він обвинувачується у вчиненні злочину з особливою жорстокістю та елементами садизму, що свідчить про зневагу до людської гідності та про відсутність сталих соціальних зв`язків.

На його думку, у разі, якщо до ОСОБА_6 не застосувати запобіжний захід, він може незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_6 останні роки проживав спільно з ОСОБА_8 , яка є основним свідком та її дітьми, а тому з метою зміни останньою показів чи відмови від надання показів, задля уникнення покарання може примусити її змінити покази. До того ж, просив врахувати фактор страху людини перед іншою людиною, яка здатна позбавити життя. У свою чергу пересічний громадянин, такий як свідок чи потерпілий, беручи участь у кримінальному провадженні має бути захищеним та з усвідомленням своєї невразливості, відсутності страху перед обвинуваченим, надати суду показання.

На його думку, у разі, якщо до ОСОБА_6 не застосувати запобіжний захід, він може вчиняти інші кримінальні правопорушення, оскільки не має постійного джерела доходів і як наслідок засобів для задоволення побутових потреб, проігнорувавши встановлені законом норми поведінки в суспільстві, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння вчинив умисний особливо тяжкий злочин, що свідчить про відсутність будь-яких стримуючих факторів щодо вчинення протиправної поведінки, у тому числі кримінальних правопорушень, звертаючи увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_6 неодноразово притягувався до відповідальності за вчинення домашнього насильства в сім`ї, а тому в разі перебування на волі, наявні передумови для вчинення ним злочинів проти життя та здоров`я.

Вважав, що застосування до ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, аніж тримання під вартою, не забезпечить дієвості кримінального провадження та не попередить ризик вчинення вище зазначених дій.

Обвинувачений ОСОБА_6 просив змінити йому запобіжний захід на домашній арешт.

Захисник ОСОБА_7 підтримала свого підзахисного, посилалася на те, що обвинувачений ОСОБА_6 уже тривалий час тримається під вартою, раніше не судимий, його вина не доведена, відтак лише тяжкість можливого покарання, не може свідчити про ризик переховування від суду, обвинувачений ОСОБА_6 не може впливати на свідків. Вважала, що запобігти ризикам про які вказує прокурор ОСОБА_5 можливо за допомогою домашнього арешту.

Судом установлено, що відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 156 КК України.

Згідно із ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2023 року, продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_6 , ще на 60 (шістдесят) днів, тобто до 02 грудня 2023 року, включно.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України, за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно із ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Суд зазначає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, буде порушено, якщо судове рішення або по суті твердження представника держави щодо обвинуваченого у вчиненні злочину відображає думку, що він є винним, тоді як його вину ще не доведено відповідно до закону. За відсутності формального висновку цього достатньо для припущення, що суд або відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним, і передчасне висловлення такої думки судом неодмінно порушить принцип презумпції невинуватості. Однак слід розрізняти твердження, які відображають думку про винуватість особи, та твердження, які просто описують «стан перебування під підозрою». Перші порушують презумпцію невинуватості, тоді як другі розглядаються як беззаперечні у різних ситуаціях, розглянутих Судом (п. 136 рішення ЄСПЛ у справі «Грибник проти України» за заявою № 58444/15, від 17 вересня 2020 року).

Суд вважає, що вирішуючи питання про продовження строку запобіжного заходу, суд не має права наперед вирішувати питання про фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність чи недоведеність винуватості обвинуваченого, давати оцінку доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, оскільки ці питання вирішуються судом при ухваленні судового рішення по суті.

Заслухавши прокурора, обвинуваченого та захисника, суд вважає доведеним, що продовжують існувати ризики, які передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що без застосування запобіжного заходу, ОСОБА_6 може: переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілого, свідків; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Суд зазначає, що ризик переховування від суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений серед іншого можливістю притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання. Тяжкість ймовірного покарання особливо сильно підвищує ризик переховування від органу досудового розслідування та/або суду на перших етапах притягнення особи до кримінальної відповідальності.

До того ж, суд при встановленні даного ризику враховує існування інших факторів, які можуть свідчити про наявність у ОСОБА_6 , можливості переховуватися від органу досудового розслідування та суду.

Судом установлено, що ОСОБА_6 обвинувачується, у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених:

- ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України, яке згідно ч. 6 ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі строком від десяти до п`ятнадцяти років, або у виді довічного позбавлення волі;

- ч. 2 ст. 156 КК України, яке згідно ч. 4 ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років або без такого.

Судом установлено, що обвинувачений ОСОБА_6 не має міцних соціальних зв`язків, які можуть стримувати його від втечі, адже до затримання він не працював, не навчався, розлучений, фактично проживав за місцем проживання потерпілих, а не за місцем реєстрації.

Отже, суду доведено, що обвинувачений ОСОБА_6 може без будь-яких наслідків для себе змінити місце проживання та переховуватись від суду, а соціальних зв`язків, які можуть стримати його від цього, він не має.

За таких обставин, суд вважає, що відсутність до затримання в ОСОБА_6 постійного місця проживання, тяжкість покарання, яке йому загрожує, у разі визнання його винуватим, а також відсутність соціальних зв`язків, які можуть стримати його втечі, свідчать, що продовжує існувати ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що ОСОБА_6 може переховуватися від суду.

Суд зазначає, що при встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме: спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні, про що зазначено у частинах 1, 2 статті 23 та статті 224 КПК України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України. Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК України, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу.

У свою чергу, частиною 11 ст. 615 КПК України визначено, що показання, отримані під час допиту свідка, потерпілого, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо хід і результати такого допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації. Показання, отримані під час допиту підозрюваного, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо у такому допиті брав участь захисник, а хід і результати проведення допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації.

За таких обставин, суд вважає, що ризик впливу на свідків, потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань та дослідження їх судом, крім випадків неможливості отримання безпосередньо судом таких показань внаслідок обставин, пов`язаних із введенням воєнного стану на території України.

Суд вважає, що зважаючи на насильницький характер кримінальних правопорушень у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , який обізнаний про місце проживання потерпілих, свідків, оскільки разом з ними проживав, у разі незастосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу, продовжує існувати ризик передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що він може впливати на потерпілих та свідків, зокрема свідка ОСОБА_8 , яка наразі не допитана.

Вирішуючи питання про наявність вказаного ризику, суд також враховує фактор страху людини, перед іншою людиною, яка обвинувачується у вчиненні насильницьких кримінальних правопорушень та необхідність забезпечення захищеності, невразливості свідків, під час надання показів.

Суд вважає, що з огляду на те, що кримінальні правопорушення у яких обвинувачується ОСОБА_6 мають насильницький характер їх вчинення, він фактично проживав разом з потерпілими, тому обізнаний про їх місце проживання є підстави побоюватись, що він може вчинити кримінальні правопорушення щодо них, тобто продовжує існувати ризик передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме вчинення нових кримінальних правопорушень

За відомих даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , зважаючи на високий ступінь установлених ризиків, які з плином судового розгляду не зменшились, суд вважає, що запобігти установленим судом ризикам передбаченим п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, більш м`якими запобіжними заходами, аніж тримання під вартою неможливо.

Отже, суд вважає, що необхідно продовжити тримання ОСОБА_6 під вартою ще на шістдесят днів.

За таких обставин, суд клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 , про продовження строку тримання під вартою задовольняє.

Суд вважає, що зважаючи на те, що розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 відбувався у час карантинних обмежень, а також обмежень пов`язаних з воєнним станом, строк тримання останнього не є надмірним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 183 КПК України, суд вважає за необхідне не визначати розмір застави.

Керуючись ст. 199, 331 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 , про продовження строку тримання під вартою, - задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_6 на 60 (шістдесят) днів, тобто до 26 січня 2024 року, включно.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду, у порядку встановленому законом, протягом п`яти днів з дня її оголошення, обвинуваченим, захисником, прокурором.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст. 532 КПК України.

Повний текст проголошений 30 листопада 2023 року о 08:30 год.

Головуючий - суддя

Білоцерківського міськрайонного суду Ірина ДУБАНОВСЬКА

Київської області

Суддя

Білоцерківського міськрайонного суду Тетяна КЛЕПА

Київської області

Суддя

Білоцерківського міськрайонного суду

ОСОБА_9 області