справа № 631/650/20
провадження № 1-кп/631/19/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2023 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_2

з боку сторони захисту:

обвинувачених ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7

а також:

секретаря судового засідання ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду в селищі міського типу Нова Водолага Харківського району Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 вересня 2019 року під № 0000384, щодо обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця міста Кременчук Полтавської області,

громадянина України (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 13.12.2003 року Автозаводським РВ КМУ УМВС України в Полтавській області), ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_2 ,

із неповною середньою освітою, холостого, раніше не судимого,

який фактично проживає без реєстрації за адресом:

АДРЕСА_1 ;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, -

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

уродженця міста Харкова, громадянина України

(паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 14.05.2001 року

Валківським РВ УМВС України в Харківській області),

ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_4 ,

із середньою освітою, неодруженого, без утриманців, який не працює

зареєстрований та проживає за адресом:

АДРЕСА_2 ;

раніше не судимого:

-15.02.2023 року Коломацьким районним судом Харківської області за частинами 3 і 4 статті 185, частиною 1 статті 357 Кримінального кодексу України, із застосуванням приписів частини 1 статті 70 цього ж кодексу, до позбавлення волі на строк 5 років 2 місяця;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, -

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

уродженця міста Валки Харківської області, громадянина України (паспорт серії НОМЕР_5 , виданий 20.06.2012 року Валківським РВ ГУМВС України в Харківській області),

ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_6 ,

із середньою освітою, неодруженого, без утриманців, який не працює,

зареєстрований та проживає за адресом:

АДРЕСА_2 ;

раніше не судимого:

-24.09.2015 року Коломацьким районним судом Харківської області за частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України до штрафу 1360,00 гривень;

-28.02.2020 року Ленінським районним судом міста Харкова за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України до позбавлення волі на строк 3 роки;

-13.10.2020 року Валківським районним судом Харківської області за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України, із застосуванням приписів статті 71 цього ж кодексу, до позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , перебуваючи в середині січня 2020 року в місті Валки Харківської області, більш точно дату та час встановити як на стадії досудового розслідування, так і в суді не виявилось за можливе, вирішили вчинити таємне викрадення чужого майна з домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ,- що належить потерпілому ОСОБА_9 . З метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна за попередньою змовою ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 приїхали до вищевказаного домоволодіння на автомобілі марки «ВАЗ 2105» білого кольору. Вільно потрапивши до території домоволодіння, діючи умисно та за попередньою змовою групою осіб, реалізуючи злочинний намір групи, спрямований на незаконне заволодіння чужим майном, таємно, впевнившись, що за їх діями не спостерігають сторонні особи та власник домоволодіння, діючи з єдиним умислом, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, шляхом вільного доступу проникли до приміщення будинку, що знаходився на території вказаного домоволодіння, звідки викрали: часникодавку металеву з чорною пластиковою ручкою, придбану в 2005 році, вартістю 25,00 гривень; предмет для чистки овочів металевий з чорною пластиковою ручкою, придбаний в 2005 році, вартістю 20,00 гривень; глиняний виріб у виді супниці овальної форми, об`ємом 5 літрів, придбаний в 2005 році, вартістю 180,00 гривень; глиняний посуд у виді супниці круглої форми, об`ємом 5 літрів, придбаний в 2005 році, вартістю 180,00 гривень; металеві столові ложки у кількості 8 штук, набір, придбаний в 2005 році, вартістю 120,00 гривень; вилки у кількості 5 штук, набір, придбаний в 2005 році, вартістю 75,00 гривень; чайну ложку, придбану в 2005 році, вартістю 10,00 гривень; металевий столовий прибор, схожий на виделку з двома зубчиками (для морепродуктів), придбаний в 2005 році, вартістю 25,00 гривень; підставку для столових приборів круглої форми, в якій розміщена універсальна викривачка, точило для ножів, викривачка металева з чорною ручкою, придбану в 2005 році, вартістю 240,00 гривень; три світильника золотистого кольору настінні, у вигляді бра, придбані в 2015 році, вартістю 360,00 гривень; музичний центр у корпусі сірого кольору марки «Kason» та дві колонки до нього у корпусі із дерева з сірою пластиковою передньою частиною, придбані в 2015 році, вартістю 300,00 гривень; лук зі стрілами ручної роботи у чохлі з дерева, придбаний в 2010 році, вартістю 800,00 гривень; картину у рамці із зображенням природи, розміром 100 x 100 сантиметрів, придбану в 2005 році, вартість якої не встановлена; дві подушки для дивана чорного кольору, з комплекту румунських меблів, з натуральної шкіри, розміром 30 x 40 сантиметрів, придбані в 2005 році, вартістю 1080,00 гривень; килим червоного кольору з геометричним орнаментом, розміром 2 x 2 метри, придбаний в 2005 році, вартістю 900,00 гривень; картину у рамці із зображенням природи прямокутної форми, розміром 100 x 100 сантиметрів, придбану в 2005 році, вартість якої не встановлена; люстру у золотистому обрамленні із склом білого кольору, у формі тарілки, на стелю, яка кріпиться під стелю, придбану в 2005 році, вартістю 280,00 гривень; картину у рамці із зображенням природи, розміром 100 x 100 сантиметрів, придбану в 2005 році, вартість якої не встановлена; стіл-трансформер, універсальний, виготовлений з натурального дерева породи дуб, придбаний в 2010 році, вартістю 1800,00 гривень; бочку дерев`яну, дубову, ручної роботи об`ємом 30 літрів з металевим краном на верхній частині, придбану в 2010 році, вартістю 540,00 гривень; корпус газової колонки білого кольору марки «Bosh», моделі «Jankers», придбаний в 2010 році, вартістю 470,00 гривень; мийку з нержавіючої сталі, розміром 100 x 50 x 20 сантиметрів, виробництва Польщі, придбану в 2010 році, вартістю 450,00 гривень; змішувач для води металевий з однією ручкою, який працює вертикально та діагонально з металевою трубкою і вивідним краном, придбаний в 2010 році, вартістю 440,00 гривень; телевізор марки «Sony» у корпусі сірого кольору марки «fd Trinitron VEGA WIDE KV-32CS71K 100 hz», діагоналлю 84 сантиметрів, придбаний в 2009 році, вартістю 1600,00 гривень; люстру-вентилятор, для кріплення на стелю, фірми «Сусіоп», придбану в 2010 році, вартістю 1900,00 гривень; стерео систему марки «Pioneer vsx-d714-s» та сім колонок тієї ж фірми до неї, придбані в 2010 році, вартістю 4000,00 гривень; люстру на стелю, придбану в 2015 році, вартістю 200,00 гривень; світильник настінний, у вигляді бра, придбаний в 2015 році, вартістю 120,00 гривень; два супутникових тюнера, вартість яких не встановлена; 6 глиняних фігур, вартість яких не встановлена; та люстру марки «super magestic» моделі «CF524C4L 220V-240V/40Hz 70 W2 жовтого кольору, вартістю 1000,00 гривень,- а всього майна на загальну суму 17115,00 гривень, з яким вони з місця вчинення злочину зникли, а викраденим розпорядились на власний розсуд, заподіявши потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вищевказану загальну суму.

Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , перебуваючи в середині лютого 2020 року в місті Валки Харківської області, більш точно дату та час встановити як на стадії досудового розслідування, так і в суді не виявилось за можливе, вирішили повторно вчинити таємне викрадення чужого майна з домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ,- що належить потерпілому ОСОБА_9 . З метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна за попередньою змовою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приїхали до вищевказаного домоволодіння на автомобілі марки «ВАЗ 2105» білого кольору. Вільно потрапивши до території домоволодіння, діючи умисно та за попередньою змовою групою осіб, реалізуючи злочинний намір групи, спрямований на незаконне заволодіння чужим майном, таємно, впевнившись, що за їх діями не спостерігають сторонні особи та власник домоволодіння, діючи з єдиним умислом, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, шляхом вільного доступу проникли до приміщення будинку, що знаходився на території вказаного домоволодіння, звідки викрали: підставку (триногу) для камери чорного кольору із ніжками серебристого кольору, придбану в 2010 році, вартістю 330,00 гривень; насос ручний у пластиковому корпусі червоного кольору, для матрацу, фірми «Intex», придбаний в 2005 році, вартістю 90,00 гривень; кораблик глиняний, вартість якого не встановлено; DVD програвач марки «Pioneer DV-370», вартістю 200,00 гривень,- а всього майна на загальну суму 620,00 гривень, з яким вони з місця вчинення злочину зникли, а викраденим розпорядились на власний розсуд, заподіявши потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вищевказану загальну суму.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, перебуваючи в середині березня 2020 року в місті Валки Харківської області, більш точно дату та час встановити як на стадії досудового розслідування, так і в суді не виявилось за можливе, вирішив ще раз вчинити таємне викрадення чужого майна з домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ,- що належить потерпілому ОСОБА_9 . З метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна ОСОБА_3 приїхав до вищевказаного домоволодіння на автомобілі марки «ВАЗ 2105» білого кольору. Вільно потрапивши до території домоволодіння, діючи умисно та повторно, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння чужим майном, таємно, впевнившись, що за його діями не спостерігають сторонні особи та власник домоволодіння, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, шляхом вільного доступу проник до приміщення будинку, що знаходився на території вказаного домоволодіння, звідки викрав: металеві пластини для будівництва, довжиною 55 сантиметрів, шириною 3 сантиметри, товщиною метала 1 міліметр, «Пішки» для монтажних робіт зі стелею, придбані в 2015 році, вартістю 2,50 гривень; керамічна плитка в ящиках з-під плитки та без, загальною кількістю 107 штук, керамогранітна, об`ємом 70 м2, розміром 20 х 30 сантиметрів, придбана в 2015 році, вартістю 1676,50 гривень; 2 пакети зі цвяхами «сотки», вагою 1 кілограм кожен пакет, придбані в 2015 році, вартістю 22,00 гривень; 2 пакети з шурупами 4,2 х 95 міліметрів, вагою 1 кілограм кожен пакет, придбані в 2015 році, вартістю 30,00 гривень,- а всього майна на загальну суму 1731,00 гривень, з яким він з місця вчинення злочину зник, а викраденим розпорядились на власний розсуд, заподіявши потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вищевказану загальну суму.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе визнав повністю й пояснив, що дійсно, в середині січня 2020 року, більш точно дату та час він не пам`ятає, вони сумісно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в місті Валки Харківської області й вирішили вчинити крадіжку майна з домоволодіння, належного потерпілому, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . На місце вчинення крадіжки вони у трьох приїхали на автомобілі марки «ВАЗ 2105» білого кольору, зайшли на подвір`я, потім проникли у будинок, пересвідчившись спочатку, що за їх діями ніхто не спостерігає, з якого викрали з метою наживи: часникодавку, предмет для чистки овочів, глиняну овальну супницю, глиняний посуд, 8 металевих столових ложок, 5 вилок, чайну ложку, виделку з двома зубчиками (для морепродуктів), підставку для столових приборів круглої форми, три світильника золотистого кольору настінні, музичний центр, дві колонки до нього, лук зі стрілами, 3 картини в рамках, дві шкіряні подушки для дивана, килим червоного кольору з геометричним орнаментом, 3 люстри, стіл-трансформер, бочку дерев`яну, корпус газової колонки, мийку з нержавіючої сталі, змішувач для води металевий, телевізор марки «Sony», люстру-вентилятор, стерео систему марки «Pioneer», сім колонок тієї ж фірми, світильник настінний, два супутникових тюнера та 6 глиняних фігур. З усім цим вони з місця вчинення злочину зникли на тому ж автомобілі, на якому й приїхала на місце крадіжки, а викраденим в подальшому розпорядились на власний розсуд. Також в середині лютого 2020 року, більш точно дату та час він не пам`ятає, вони сумісно з ОСОБА_4 перебували в місті Валки Харківської області й вирішили повторно вчинити крадіжку майна з домоволодіння, належного потерпілому, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . На місце вчинення крадіжки вони у двох приїхали на автомобілі марки «ВАЗ 2105» білого кольору, зайшли на подвір`я, потім проникли у будинок, пересвідчившись спочатку, що за їх діями ніхто не спостерігає, з якого викрали з метою наживи: підставку (триногу) для камери, насос ручний для матрацу, кораблик глиняний та DVD програвач марки «Pioneer». З цим майном вони з місця вчинення злочину зникли на тому ж автомобілі, на якому й приїхала на місце крадіжки, а викраденим в подальшому розпорядились на власний розсуд. Окрім наведеного, в середині березня 2020 року, більш точно дату та час він не пам`ятає, знаходився у місті Валки Харківської області й вирішив ще раз, проте самостійно, вчинити крадіжку майна з домоволодіння, належного потерпілому, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . На місце вчинення крадіжки він як і всі попередні рази приїхав на автомобілі марки «ВАЗ 2105» білого кольору, зайшов на подвір`я, проник у будинок, пересвідчившись спочатку, що за його діями ніхто не спостерігає, з якого викрав з метою наживи: металеві пластини для будівництва, керамічна плитка в ящиках 2 пакети зі цвяхами «сотки» та 2 пакети з шурупами З викраденим з місця вчинення злочину зник на тому ж автомобілі, на якому й приїхав на місце крадіжки, а викраденим в подальшому розпорядились на власний розсуд. Зазначив, що з кількістю та вартістю викраденого повністю згоден та не оспорює. Вказав, що інших правопорушень не вчиняв, у тому, що сталося, щиро розкаявся.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 також винним себе визнав повністю й пояснив, що дійсно в середині січня 2020 року, більш точно дату та час він не пам`ятає, вони сумісно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 знаходились в місті Валки Харківської області й вирішили вчинити крадіжку майна з домоволодіння, належного потерпілому, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . На місце вчинення крадіжки вони у трьох приїхали на автомобілі марки «ВАЗ 2105» білого кольору, зайшли на подвір`я, потім проникли у будинок, пересвідчившись спочатку, що за їх діями ніхто не спостерігає, з якого викрали з метою наживи: часникодавку, предмет для чистки овочів, глиняну овальну супницю, глиняний посуд, 8 металевих столових ложок, 5 вилок, чайну ложку, виделку з двома зубчиками (для морепродуктів), підставку для столових приборів круглої форми, три світильника золотистого кольору настінні, музичний центр, дві колонки до нього, лук зі стрілами, 3 картини в рамках, дві шкіряні подушки для дивана, килим червоного кольору з геометричним орнаментом, 3 люстри, стіл-трансформер, бочку дерев`яну, корпус газової колонки, мийку з нержавіючої сталі, змішувач для води металевий, телевізор марки «Sony», люстру-вентилятор, стерео систему марки «Pioneer», сім колонок тієї ж фірми, світильник настінний, два супутникових тюнера та 6 глиняних фігур. З усім цим вони з місця вчинення злочину зникли на тому ж автомобілі, на якому й приїхала на місце крадіжки, а викраденим в подальшому розпорядились на власний розсуд. Також в середині лютого 2020 року, більш точно дату та час він не пам`ятає, вони сумісно з ОСОБА_3 перебували в місті Валки Харківської області й вирішили повторно вчинити крадіжку майна з домоволодіння, належного потерпілому, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . На місце вчинення крадіжки вони у двох приїхали на автомобілі марки «ВАЗ 2105» білого кольору, зайшли на подвір`я, потім проникли у будинок, пересвідчившись спочатку, що за їх діями ніхто не спостерігає, з якого викрали з метою наживи: підставку (триногу) для камери, насос ручний для матрацу, кораблик глиняний та DVD програвач марки «Pioneer». З цим майном вони з місця вчинення злочину зникли на тому ж автомобілі, на якому й приїхала на місце крадіжки, а викраденим в подальшому розпорядились на власний розсуд. Зазначив, що з кількістю та вартістю викраденого повністю згоден та не оспорює. Вказав, що інших правопорушень не вчиняв, у тому, що сталося, щиро розкаявся.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 теж винним себе визнав повністю й пояснив, що в середині січня 2020 року, більш точно дату і час він не пам`ятає, знаходячись із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в місті Валки Харківської області, вони вирішили сумісно вчинити крадіжку майна з домоволодіння, належного потерпілому, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . На місце вчинення крадіжки вони у трьох приїхали на автомобілі марки «ВАЗ 2105» білого кольору, зайшли на подвір`я, потім проникли у будинок, пересвідчившись спочатку, що за їх діями ніхто не спостерігає, з якого викрали з метою наживи: часникодавку, предмет для чистки овочів, глиняну овальну супницю, глиняний посуд, 8 металевих столових ложок, 5 вилок, чайну ложку, виделку з двома зубчиками (для морепродуктів), підставку для столових приборів круглої форми, три світильника золотистого кольору настінні, музичний центр, дві колонки до нього, лук зі стрілами, 3 картини в рамках, дві шкіряні подушки для дивана, килим червоного кольору з геометричним орнаментом, 3 люстри, стіл-трансформер, бочку дерев`яну, корпус газової колонки, мийку з нержавіючої сталі, змішувач для води металевий, телевізор марки «Sony», люстру-вентилятор, стерео систему марки «Pioneer», сім колонок тієї ж фірми, світильник настінний, два супутникових тюнера та 6 глиняних фігур. З усім цим вони з місця вчинення злочину зникли на тому ж автомобілі, на якому й приїхала на місце крадіжки, а викраденим в подальшому розпорядились на власний розсуд. Зазначив, що з кількістю та вартістю викраденого повністю згоден та не оспорює їх. Вказав, що інших правопорушень не вчиняв, у тому, що сталося, щиро розкаявся.

Оцінюючи показання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд визнає їх послідовними, логічними, правдивими і достовірними, оскільки вони об`єктивно і доволі повно відображають фактичні обставини справи, пояснюють мотиви вчиненого, а також не викликають сумнівів щодо правильності розуміння ними змісту обставин інкримінованого їм кримінального правопорушення, добровільності та істинності їх позиції у цьому.

Крім того, підстав для сомообмови судом не виявлено.

Відтак, у зв`язку із безсумнівним та добровільним, тобто без будь-якого впливу із чиєї б то ні било сторони, визнанням у повному обсязі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 своєї вини в інкримінованому їм органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні (повідомленій підозрі), погодженні з кваліфікацією вчиненого ними діяння, підтвердженням ними його фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, усвідомленням і правильним розумінням, роз`ясненого судом положення частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України про те, що у випадку визнання ними змісту даних фактичних обставин, сторони кримінального провадження будуть позбавлені права оскаржувати їх в апеляційному порядку, відсутністю їх заперечень проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оскаржуються, суд ухвалив дослідити докази, обмежившись показаннями обвинувачених, документами, що характеризують їх особу, а також тими, що впливають на доведеність обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Незважаючи на повне визнання своєї винуватості у вчиненому обвинуваченими ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , їх вина також доведена наступними письмовими доказами, а саме:

?рапортом старшого інспектора - чергового СРПП Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_10 , складеним 30.01.2020 року на ім`я начальника ВП підполковника поліції ОСОБА_11 та зареєстрованим цього ж дня під № 364 в Інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України (Журналі єдиного обліку), відповідно до якого ним донесено до відома начальника про те, що в цей день о 12 годині 26 хвилини надійшло повідомлення про вчинення крадіжки в АДРЕСА_3 ;

?рапортом старшого інспектора - чергового СРПП Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_12 , складеним 26.04.2020 року на ім`я начальника ВП підполковника поліції ОСОБА_11 та зареєстрованим цього ж дня під № 1456 в Інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України (Журналі єдиного обліку), відповідно до якого ним донесено до відома начальника про те, що в цей день о 10 годині 13 хвилини надійшло повідомлення про вчинення крадіжки в АДРЕСА_3 ;

?рапортом старшого інспектора - чергового СРПП Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_10 , складеним 15.06.2020 року на ім`я начальника ВП підполковника поліції ОСОБА_11 та зареєстрованим цього ж дня під № 2132 в Інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України (Журналі єдиного обліку), відповідно до якого ним донесено до відома начальника про те, що в цей день о 13 годині 17 хвилини надійшло повідомлення про вчинення крадіжки в АДРЕСА_3 ;

?протоколом огляду місця події, складеним 30.01.2020 року слідчим Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_13 , в присутності двох понятих та володільця домоволодіння, розташованого за адресом: будинок АДРЕСА_3 ,- із застосуванням технічних засобів у виді фотоапарата, разом фототаблицею до нього, яким зафіксовані обстановка, обставини та місце вчинення злочину;

?протоколом огляду місця події, складеним 26.04.2020 року заступником начальника СВ Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області капітаном поліції ОСОБА_14 , в присутності двох понятих та володільця домоволодіння, розташованого за адресом: будинок АДРЕСА_3 ,- із застосуванням технічних засобів у виді фотоапарата, разом фототаблицею до нього, яким зафіксовані обстановка, обставини та місце вчинення злочину;

?протоколом обшуку від 17.06.2020 року, складеним заступником начальника СВ Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_14 , в присутності двох понятих, на підставі ухвали слідчого судді Нововодолазького районного суду Харківської області ОСОБА_15 від 10.06.2020 року, із застосуванням технічних засобів, а також чотирма протоколами огляду місця події від 17.06.2020 року, складеним заступником начальника СВ Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_14 , в присутності двох понятих, за місцями мешкання обвинувачених, зафіксовані обстановка, обставини та місце вчинення злочину, зокрема виявлено та вилучено викрадене у потерпілого майно, яке в подальшому передано йому під схорону розписку;

?протоколами проведення слідчого експерименту та фототаблицями до них, складеними 23.07.2020 року слідчим СВ Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_16 в присутності двох понятих та за участю підозрюваних ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зафіксовано як кожен з підозрюваних самостійно розказав та на місці показав всі обставини (умови та обстановку) вчиненого ними відносно майна потерпілого кримінального правопорушення;

?копією договору купівлі-продажу жилого будинку, укладеного 15.05.2003 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 15.05.2003 року, підтверджений факт належності ОСОБА_9 на праві приватної власності із однією цілою часткою домоволодіння, розташованого на земельній ділянці сільської ради за адресом: АДРЕСА_3 ;

?висновком експерта за результатами проведення товарознавчої експертизи № 17, складеного 29.06.2020 року судовим експертом ОСОБА_17 , попередженою під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, убачається, що ринкова вартість викраденого у потерпілого майна станом на 31.01.2020 року складає 17115,00 гривень, станом на 25.04.2020 року складає 620,00 гривень, а станом на 15.06.2020 року - 1731,00 гривень.

Отже, на підставі цих документів суд робить висновок про те, що до участі у справі залучений належний потерпілий, якому злочином спричинено матеріальну шкоду.

Крім того, за допомогою спеціальних знань доведено факт спричинення матеріальної шкоди потерпілому у січні 2020 року на суму 17115,00 гривень, у лютому на суму 620,00 гривень, а в березні на суму1731,00 гривень.

Оцінюючи наведений висновок експерта з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку у сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає його вірними, мотивованим достатньо переконливо та таким, що не суперечать іншим доказам у справі, а тому суд вважає за можливе покласти його в основу судового рішення, що ухвалюється.

Отже, оцінюючи усі надані та безпосередньо досліджені судом письмові докази як з боку сторони обвинувачення, так і з боку сторони захисту з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку як окремо та і у їх сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає їх такими, що не суперечать один одному, є достовірними та мають буди поскладані в основу судового рішення, що ухвалюється.

Приходячи до такого суд ураховує, що з огляду на зміст статті 85 Кримінального процесуального кодексу України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів

Окрім того, відповідно до положень, закріплених у статті 86 зазначеного вище кримінального процесуального кодифікованого закону України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Отже, наведеними доказами та їх процесуальними джерелами підтверджуються обставини, перелічені статтею 91 вказаного вище нормативно-правового акту України, а тому ураховуючи позицію сторін цього кримінального провадження щодо наявності підтвердження фактичних обставини справи відповідними доказами, зібраними під час досудового розслідування, та щодо відсутності процесуальної необхідності досліджувати їх усі в ході судового розгляду справи, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, визнає такі фактичні обставини справи повністю доведеними.

Одночасно із цим суд зауважує, що частинами 2 та 4 статті 17 Кримінального процесуального кодексу обумовлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пункті 43 свого Рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» констатував, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак неможна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та допустимих відомостях, визнаних доказами, або відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

За таких обставин, з огляду на сталу практику Європейського суду з прав людини, зокрема, викладену й у справі «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства» (рішення суду від 28.10.1994 року), критерієм доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є те, що саме прокурор має довести вину обвинуваченого поза межами розумного сумніву. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі кримінального правопорушення є доведеним.

Обговорюючи питання кваліфікації дій обвинувачених, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18),- щодо розуміння кваліфікації злочину як кримінально-правової оцінки поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

Так, відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Водночас, на підставі пункту 22 вищенаведеної постанови Пленуму, під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище розуміється незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища.

Крім того, згідно з приписом частин 1 і 3 статті 32 Кримінального кодексу України повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. Вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями цього Кодексу, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Отже, частина 1 примітки до статті 185 цього ж кодифікованого закону України передбачає саме таку вказівку, оскільки читко обумовлює, що у статтях 185, 186 та 189 - 191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Відтак, Пленум Верховного Суду України у абзаці 2 пункту 7 своєї постанови № 7 від 04.06.2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» роз`яснив, що якщо злочини, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу злочину (наприклад, три крадіжки, п`ять розбоїв, тощо), їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини Кримінального кодексу. У таких випадках повторність злочинів повинна зазначатись у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних злочинів.

Окрім того, згідно із змістом статті 34 Кримінального кодексу України рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

З огляду на таке та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, розглядаючи кримінальне провадження відповідно до правил, обумовлених частиною 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд приходить до висновку про доведеність «поза розумним сумнівом» вчинення:

-за попередньою змовою групою осіб в середині січня обвинуваченими ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кримінального правопорушення - злочину проти власності, оскільки вони дійсно своїми умисними діями вчинили крадіжку майна потерпілого;

-повторно за попередньою змовою групою осіб в середині лютого обвинуваченими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кримінального правопорушення - злочину проти власності, оскільки вони дійсно своїми умисними діями вчинили крадіжку майна потерпілого;

-повторно в середині березня обвинуваченим ОСОБА_3 , кримінального правопорушення - злочину проти власності, оскільки він дійсно своїми умисними діями вчинив крадіжку майна потерпілого.

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_3 доведена повністю. Дії його відповідають складу злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані, як крадіжка, поєднана з проникненням у житло, вчинена повторно та за попередньою змовою групою осіб.

Також, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_4 доведена повністю. Дії його відповідають складу злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані, як крадіжка, поєднана з проникненням у житло, вчинена повторно та за попередньою змовою групою осіб.

Крім того, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_5 доведена повністю. Дії його відповідають складу злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані, як крадіжка, поєднана з проникненням у житло, вчинена за попередньою змовою групою осіб.

Призначаючи покарання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд керується нормою прямої дії, а саме приписом частини 2 статті 61 Конституції України щодо того, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, й ураховує ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, данні про їх особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують їй покарання.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, суд виходить з їх класифікації, особливостей та обставин його вчинення, й ураховуючи санкцію інкримінованої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 частини 3 статті 185 Кримінального кодексу України та приписів частини 5 статті 12 цього ж кодифікованого закону, приходить до висновку, що обвинуваченими вчинений тяжкий злочин.

Вивчаючи особу винних шляхом з`ясування стану їх здоров`я, поведінки до вчинення злочину, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що:

а) ОСОБА_3 на момент вчинення ним інкримінованого йому злочинного діяння раніше не судимий, не працює, фізичною особою-підприємцем не є, неодружений, без утриманців, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, відомостей щодо його страждань на будь-яку тяжку хворобу не має, без постійного місця реєстрації, військовозобов`язаним не є, даних, що його характеризують сторонами кримінального провадження у процесуальний спосіб не надано, у вчиненому щиро розкаявся;

б) ОСОБА_4 на момент вчинення ним інкримінованого йому злочинного діяння в силу приписів статті 89 Кримінального кодексу України раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, неодружений, без утриманців, має постійне місце реєстрації, проте даних, що його за ним характеризують сторонами кримінального провадження у процесуальний спосіб не надано, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, військовозобов`язаним не є, у вчиненому щиро розкаявся.

в) ОСОБА_5 на момент вчинення ним інкримінованого йому злочинного діяння раніше судимий, натомість відомостей щодо відбуття судимості сторонами кримінального провадження у процесуальний спосіб не надано, офіційно не працевлаштований, суб`єктом підприємницької діяльності не є, неодружений, без утриманців, має постійне місце реєстрації, проте даних щодо його характеристики за ним сторонами кримінального провадження у процесуальний спосіб також не надано, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, даних щодо його страждань на будь-яку тяжку хворобу не має, військовозобов`язаним не є, у вчиненому щиро розкаявся.

З досудової доповіді, складеної Начальником Богодухівського районного сектору філії ДЕРЖАВНОЇ УСТАНОВИ «ЦЕНТР ПРОБАЦІЇ» в Харківській області - ОСОБА_18 , вбачається, що орган пробації, беручи до уваги інформацію, яка характеризує особистість обвинуваченого ОСОБА_3 , його спосіб життя, історію правопорушень, а також високу ймовірність вчинення повторного правопорушення відповідно до результатів оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення та враховуючи середній рівень ризику небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, згідно з яким оцінка виявляє окремі показники ризику небезпеки, тобто правопорушник не являється потенційно небезпечним і навряд стане скоювати правопорушення, вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі окремих осіб). У разі якщо суд дійде висновку про можливість призначення йому покарання не пов`язаного з позбавленням волі, буде доцільно з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень у майбутньому застосувати заходи нагляду, соціально-виховні заходи, які можуть вплинути на фактор ризику та знизити ризик повторного кримінального злочину та покласти на правопорушника обов`язки, передбачені пунктом 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України.

Також, з досудової доповіді, складеної Начальником Богодухівського районного сектору філії ДЕРЖАВНОЇ УСТАНОВИ «ЦЕНТР ПРОБАЦІЇ» в Харківській області - ОСОБА_18 , вбачається, що орган пробації, беручи до уваги інформацію, яка характеризує особистість обвинуваченого ОСОБА_4 , його спосіб життя, історію правопорушень, а також високу ймовірність вчинення повторного правопорушення відповідно до результатів оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення та враховуючи середній рівень ризику небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, згідно з яким оцінка виявляє окремі показники ризику небезпеки, тобто правопорушник не являється потенційно небезпечним і навряд чи стане скоювати правопорушення, вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі окремих осіб). У разі якщо суд дійде висновку про можливість призначення йому покарання не пов`язаного з позбавленням волі, буде доцільно з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень у майбутньому застосувати заходи нагляду, соціально-виховні заходи, які можуть вплинути на фактор ризику та знизити ризик повторного кримінального злочину та покласти на правопорушника обов`язки, передбачені пунктами 2 і 4 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України.

В силу імперативного припису пункту 2 частини 4 статті 314-1 кримінального процесуального кодифікованого закону України доручення представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого ОСОБА_5 , не надавалось.

Вирішуючи при призначенні покарання обставини, які його пом`якшують ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд перш за все керуються змістом частини 1 та 2 статті 66 Кримінального кодексу України, в яких наведений перелік таких обставин та зазначено, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині 1 цієї статті.

Аналогічна правова позиція викладена і у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями), від якої до сих пір Верховний Суд не відступив, та яка роз`яснює, що наведені у частині 1 статті 66 Кримінального кодексу України перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в частині 1 цієї статті (наприклад, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин чи неправильної поведінки потерпілого, відвернення підсудним шкідливих наслідків злочину, часткове відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди). Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

Також, суд знов ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме:

- постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 30.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612 км 18),- щодо розуміння, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній китичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

- та постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 07.11.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/562/17 (провадження № 51-329 км 18),- щодо розуміння, що щире каяття як таке характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалась. За наявності щирого каяття не обов`язковим має бути активне сприяння у розкритті злочину. Активне сприяння розкриттю злочину є окремою обставиною, що пом`якшує покарання, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України. Тобто передбачені цим пунктом обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної.

За викладених обставин, в силу пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , щире каяття.

В силу приписів частини 3 статті 67 Кримінального кодексу України обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , судом не встановлено.

Пленум Верховного суду України у пункті 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог статті 65 Кримінального кодексу України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Також Верховний суд України у пункті 2 зазначеної вище Постанови Пленуму визначив, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 65 Кримінального кодексу України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, особам похилого віку і тим, що щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Крім того, судом при призначенні покарання повинні враховуються і вимоги статті 50 вказаного кодексу, тобто, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Одночасно з цим, Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України, який, забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, у своїй постанову у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятій 17.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 298/95/16-к (провадження № 51-2501 км 18) зауважив, що у частині 2 статті 65 Кримінального кодексу України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий від покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Зважаючи на таке суд, обговорюючи питання про призначення покарання ОСОБА_3 , ураховує позицію сторони обвинувачення, яка вважала за можливе призначити йому міру покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із відстрочкою його виконання на три роки, а також позицію захисту, який у цьому питанні підтримав думку прокурора, бере до уваги кількість епізодів його злочинної діяльності, факт відсутності обставин, які обтяжують покарання винному, проте наявність таких, що її пом`якшують, й керуючись принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, ураховує особу винного, який повністю визнав себе винуватим у вчиненому, мету, мотиви, обставини та характер вчиненого ним кримінального правопорушення, відповідно до яких будь-якої шкоди державним та громадським інтересам заподіяно не було, а також те, що на шлях злочинної діяльності став вперше, поведінку під час та після вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, відсутність постійного місця роботи й заробітку.

Усе наведене у своїй сукупності та у співвідношенні дозволяє суду зробити обґрунтований висновок про те, що йому слід призначити покарання, обумовлене санкцією інкримінованого кримінального правопорушення, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Отже, за таких обставин, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 можливе лише шляхом призначення йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який дорівнює 5 рокам, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Проте, частиною 1 статті 75 Кримінального кодексу України регламентовано, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тому, ураховуючи міру покарання, до якої у своїх міркуваннях дійшов суд, а саме: позбавлення волі на певний строк, який не перевищує 5 років,- враховуючи особу винного, який щиро розкаявся у вчиненому, раніше не судимий, характер вчиненого ним злочину, ступінь його тяжкості, а також відсутність встановлених обставин, що обтяжують йому відповідальність, суд вважає, що його виправлення можливе без ізоляції засудженого від суспільства шляхом поміщення на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, тобто без відбування покарання, а тому доходить висновку проте, що до ОСОБА_3 слід застосувати приписи статті 75 Кримінального кодексу України про звільнення від відбування покарання з випробуванням, так як саме це буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, сприятиме вихованню його в дусі додержання законів України, формуванню в нього звички законослухняної поведінки і не бажання в майбутньому повторювати діяння, які мають наслідком встановлення зазначених обмежень.

Також, призначаючи обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, та враховуючи тяжкість вчиненого, особу винного, фактичні обставини цієї справи й обставини, що пом`якшують йому покарання, та відсутність тих, що обтяжують, а також доходячи висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, тобто про можливість звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, суд вважає за необхідне і достатнє для його виправлення покласти на нього обов`язки, передбачені частиною 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України.

Приходячи до такого висновку, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме:

-постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийняту 20.03.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 302/904/16-к (провадження № 51-966 км 18),- щодо застосування судом звільнення від відбування покарання, де суд констатує, що загальні засади призначення покарання, визначені у статті 65 Кримінального кодексу України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від нього чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи не застосування статті 75 Кримінального кодексу України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, і всі ці данні у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

-та постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийняту 13.12.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 485/1613/17 (провадження № 51-6591 км 18),- щодо застосування до особи, яку звільняють від відбування покарання з випробуванням всіх обов`язків, перелічених у пункту 2 частині 1 статті 76 Кримінального кодексу України, незважаючи на те, що на час ухвалення вироку винна особа ніде не працює й для можливості повідомити про зміну місця роботи (на що саме й наголошує зазначена норма матеріального права), вона спочатку повинна її отримати.

З огляду на усе вище наведене, суд вважає, що висновок про міру покарання та звільнення від її відбуття з випробуванням відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між інтересами суспільства, які захищаються, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Призначаючи ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на певний строк та звільняючи його від відбування покарання з випробуванням, суд не знаходить підстав для застосування положень статті 69 чи 69-1 Кримінального кодексу України, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці норми права мають бути застосовані.

Також суд, обговорюючи питання про призначення покарання ОСОБА_4 , ураховує позицію сторони обвинувачення, яка вважала за можливе призначити обвинуваченому міру покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а також позицію захисту, яка вважала за можливе призначити більш м`яке покарання, бере до уваги кількість епізодів його злочинної діяльності, факт, відсутності обставин, які обтяжують покарання винному, проте наявність таких, що її пом`якшують, й керуючись принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, ураховує особу винного, який повністю визнав себе винуватим у вчиненому, мету, мотиви, обставини та характер вчиненого ним кримінального правопорушення, відповідно до яких будь-якої шкоди державним та громадським інтересам заподіяно не було, а також те, що на шлях злочинної діяльності став не вперше, проте юридично відповідно до приписів статті 89 Кримінального кодексу України судимостей на час вчинення злочину, що йому закидається у провину, не має, поведінку під час та після вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, відсутність постійного місця роботи й заробітку.

Усе наведене у своїй сукупності та у співвідношенні дозволяє суду зробити обґрунтований висновок про те, що йому слід призначити покарання, обумовлене санкцією інкримінованого кримінального правопорушення, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Отже, за таких обставин, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 можливе лише шляхом призначення йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який дорівнює 4 рокам 8 місяцям, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

На думку суду таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між інтересами суспільства, які захищаються, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Також, призначаючи ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд не знаходить підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до приписів статті 75 Кримінального кодексу України, або застосування положень статті 69 чи 69-1 зазначеного кодексу, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці норми права мають бути застосовані.

Проте, суд бере до уваги, що ОСОБА_4 вчинив це кримінальне правопорушення у січні та лютому 2020 року, тобто до постановлення 15.02.2023 року Коломацьким районним судом Харківської області обвинувального вироку, що набрав законної сили, яким його засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частинами 3 і 4 статті 185, частиною 1 статті 357, із застосуванням приписів статті 70 Кримінального кодексу України, до 5 років 2 місяців позбавлення волі. Строк попереднього ув`язнення відрахований з 07 вересня 2022 року.

Розв`язуючи питання щодо визначення правила призначення остаточного покарання в цьому випадку, суд звертається до правозастосовної практики, викладеної Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме: до висновків щодо застосування норм права Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблених нею на виконання приписів статті 442 Кримінального процесуального кодексу України у постанові, прийнятій 01.06.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 766/39/17 (провадження № 51-8867 кмо 18),- в якій роз`яснено, що при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили, та:

а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особи в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими частиною 4 статті 70 Кримінального кодексу України (за сукупністю злочинів);

б) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особи в цьому кримінальному провадженні, було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими статтею 71 Кримінального кодексу України (за сукупністю вироків).

Окрім того, суд звертається до правозастосовної практики, викладеної Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме: до висновків щодо застосування норм права Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблених нею на виконання приписів статті 442 Кримінального процесуального кодексу України у постанові, прийнятій 25.06.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 511/37/16-к (провадження № 51-830 кмо 18),- в якій роз`яснено, що коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як статті 70, так і статті 71 Кримінального кодексу України: спочатку за правилами частини 1 статті 70 цього кодексу за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього за правилами частини 4 статі 70 Кримінального кодексу України, потім за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно за сукупністю вироків відповідно до частини 1 статті 71 цього Кодексу. У кримінально-правовій ситуації, коли вчинення нового злочину в період іспитового строку стає фактичною підставою для визнання (скасування) призначеного за попереднім вироком покарання у виді позбавлення волі, від відбування якого звільнялась особа, таким що належить відбувати реально, його самостійне виконання при застосуванні частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України не допускається за наявності підстав для подальшого призначення остаточного покарання за правилами частини 1 статті 71 вказаного Кодексу.

Відтак, суд вважає за необхідне в силу вимог кримінального процесуального закону та висновків щодо застосування норм права Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблених нею на виконання приписів статті 442 Кримінального процесуального кодексу України, застосувати при призначенні ОСОБА_4 остаточного покарання в цьому кримінальному провадженні правило, визначене при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень згідно із частиною 4 статті 70 Кримінального кодексу України шляхом часткового складення призначених покарань із зарахуванням покарання, відбутого частково за попереднім вироком, й остаточно призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який дорівнює 5 років 4 місяців.

Приходячи до такого, суд ураховує позицію сторони обвинувачення, яка вважала за можливе призначити обвинуваченому остаточно покарання у виді позбавлення волі на певний строк, та переконаний, що таке остаточне покарання відповідатиме його меті, не потягне за собою порушення засад виваженості через призму невтручання держави в приватне життя засудженої особи, не становить для нього надмірного тягаря, не є свавільним та сприятиме ресоціалізації ОСОБА_4 .

Крім того, призначаючи обвинуваченому покарання за правилами частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України, суд виходить з судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою обирати між альтернативами, кожна з яких є законною та інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності призначеного покарання тощо.

Обговорюючи питання про призначення покарання ОСОБА_5 , суд ураховує позицію сторони обвинувачення, яка вважала за можливе призначити обвинуваченому міру покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а також позицію обвинуваченого, який вважав за можливе призначити йому більш м`яке покарання, бере до уваги кількість епізодів його злочинної діяльності, факт, відсутності обставин, які обтяжують покарання винному, проте наявність таких, що її пом`якшують, й керуючись принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, ураховує особу винного, який повністю визнав себе винуватим у вчиненому, мету, мотиви, обставини та характер вчиненого ним кримінального правопорушення, відповідно до яких будь-якої шкоди державним та громадським інтересам заподіяно не було, а також те, що на шлях злочинної діяльності став не вперше, поведінку під час та після вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, відсутність постійного місця роботи й заробітку.

Усе наведене у своїй сукупності та у співвідношенні дозволяє суду зробити обґрунтований висновок про те, що йому слід призначити покарання, обумовлене санкцією інкримінованого кримінального правопорушення, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Отже, за таких обставин, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 можливе лише шляхом призначення йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який дорівнює 4 рокам 7 місяцям, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

На думку суду таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між інтересами суспільства, які захищаються, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Також, призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд не знаходить підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до приписів статті 75 Кримінального кодексу України, або застосування положень статті 69 чи 69-1 зазначеного кодексу, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці норми права мають бути застосовані.

Проте, суд бере до уваги, що ОСОБА_5 вчинив це кримінальне правопорушення у січні 2020 року, тобто до постановлення 13.10.2020 року Валківським районним судом Харківської області обвинувального вироку, що набрав законної сили, яким його засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 185, із застосуванням приписів статті 71 Кримінального кодексу України, до 4 років 6 місяців позбавлення волі. Строк відбування покарання визначений датою затримання в суді, тобто з 13 жовтня 2020 року.

Розв`язуючи питання щодо визначення правила призначення остаточного покарання в цьому випадку, суд звертається до правозастосовної практики, викладеної Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме: до висновків щодо застосування норм права Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблених нею на виконання приписів статті 442 Кримінального процесуального кодексу України у постанові, прийнятій 01.06.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 766/39/17 (провадження № 51-8867 кмо 18),- в якій роз`яснено, що при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили, та:

а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особи в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими частиною 4 статті 70 Кримінального кодексу України (за сукупністю злочинів);

б) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особи в цьому кримінальному провадженні, було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими статтею 71 Кримінального кодексу України (за сукупністю вироків).

Окрім того, суд звертається до правозастосовної практики, викладеної Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме: до висновків щодо застосування норм права Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблених нею на виконання приписів статті 442 Кримінального процесуального кодексу України у постанові, прийнятій 25.06.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 511/37/16-к (провадження № 51-830 кмо 18),- в якій роз`яснено, що коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як статті 70, так і статті 71 Кримінального кодексу України: спочатку за правилами частини 1 статті 70 цього кодексу за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього за правилами частини 4 статі 70 Кримінального кодексу України, потім за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно за сукупністю вироків відповідно до частини 1 статті 71 цього Кодексу. У кримінально-правовій ситуації, коли вчинення нового злочину в період іспитового строку стає фактичною підставою для визнання (скасування) призначеного за попереднім вироком покарання у виді позбавлення волі, від відбування якого звільнялась особа, таким що належить відбувати реально, його самостійне виконання при застосуванні частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України не допускається за наявності підстав для подальшого призначення остаточного покарання за правилами частини 1 статті 71 вказаного Кодексу.

Відтак, суд вважає за необхідне в силу вимог кримінального процесуального закону та висновків щодо застосування норм права Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зроблених нею на виконання приписів статті 442 Кримінального процесуального кодексу України, застосувати при призначенні ОСОБА_5 остаточного покарання в цьому кримінальному провадженні правило, визначене при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень згідно із частиною 4 статті 70 Кримінального кодексу України шляхом часткового складення призначених покарань із зарахуванням покарання, відбутого частково за попереднім вироком, й остаточно призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який дорівнює 4 років 9 місяців.

Приходячи до такого, суд ураховує позицію сторони обвинувачення, яка вважала за можливе призначити обвинуваченому остаточно покарання у виді позбавлення волі на певний строк, та переконаний, що таке остаточне покарання відповідатиме його меті, не потягне за собою порушення засад виваженості через призму невтручання держави в приватне життя засудженої особи, не становить для нього надмірного тягаря, не є свавільним та сприятиме ресоціалізації ОСОБА_5 .

Крім того, призначаючи обвинуваченому покарання за правилами частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України, суд виходить з судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою обирати між альтернативами, кожна з яких є законною та інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності призначеного покарання тощо.

Постановляючи вирок ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд не знаходить підстав для застосування положень статей 96, 96-1 та 96-2 Кримінального кодексу України, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці норми права мають бути застосовані.

Цивільний позов в рамках цього кримінального провадження поданий не був.

Відповідно до пункту 5 частини 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України речові докази, визнанні постановою, прийнятою старшим слідчим СВ Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_19 17.06.2020 року та передані на відповідальне зберігання під схорону розписку потерпілому, а також постановою, прийнятою слідчим СВ Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_16 17.06.2020 року та передані на відповідальне зберігання під схорону розписку потерпілому,-підлягають поверненню власникові (законному володільцю).

Частина 1 статті 126 Кримінального процесуального кодексу України покладає на суд обов`язки вирішити питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалі суду.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 118 Кримінального процесуального кодексу України к процесуальним витратам відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які в силу приписів частини 1 та 2 статті 122 цього ж кодифікованого процесуального закону України несе сторона кримінального провадження, яка залучила експерта. При цьому у разі залучення експертів спеціалізованих державних установ стороною обвинувачення, це здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Частина 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України зобов`язує суд у разі ухвалення обвинувального вироку стягнути з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Оскільки в рамках цього кримінального провадження було проведено експертне дослідження судовим експертом ОСОБА_17 , яка не є фахівцем державної спеціалізованої експертної установи, й стороною обвинувачення не доведений факт витрат держави на її роботу, підстав для стягнення на цей час з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 витрат на залучення експерта при проведенні товарознавчої експертизи (висновок експерта за результатами товарознавчої експертизи № 17 від 29.06.2020 року) не має.

В рамках цього кримінального провадження заходи забезпечення не застосовувались.

Також суд не знаходить підстав задля обрання засудженим ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 міри запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 фактично відбувають покарання у виді тримання під вартою за вироками Коломацького районного суду Харківської області від 15.02.2023 року та Валківського районного суду Харківської області від 13.10.2020 року відповідно, що набрали законної сили, а також з огляду на принцип диспозитивності процесу, так як жодна із сторін кримінального провадження про це не клопотала перед судом.

Ухвалюючи вирок, суд також вважає за необхідне зазначити, що пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду.

На підставі викладеного, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі; Рішеннями Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» та від 28.10.1994 року у справі «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства»; статтями 9, 59, 61 та 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); статтею 17, пунктом 6 частини 2 статті 36 і пунктами 3 та 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; статтями 12, 27 - 30, 50, 53, 65 - 67, 70, 88 - 90, частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України № 2341-ІІІ від 05.04.2001 року (із змінами та доповненнями); Постановами Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями), «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» № 7 від 04.06.2010 року (зі змінами та доповненнями) та «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 року (зі змінами та доповненнями); постановами Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, прийнятими 01.06.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 766/39/17 (провадження № 51-8867 кмо 18) і в межах справи з єдиним унікальним № 511/37/16-к (провадження № 51-830 кмо 18); постановами Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятими 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18), 07.11.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/562/17 (провадження № 51-329 км 18); постановами Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятими 30.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612 км 18); постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятою 17.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 298/95/16-к (провадження № 51-2501 км 18), а також статтями 17, 31, 35 - 37, 84 - 86, 91, пунктом 5 частини 9 статті 100, статтями 131 - 132, 349, 368 - 371, 373 - 376, 392, 393, 395, 532 - 535 Кримінального процесуального кодексу України № 4651-VІ від 13.04.2012 року (із змінами та доповненнями),-

з а с у д и в:

ОСОБА_3 визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, і призначити йому по даній нормі закону покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі частини 1 статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_3 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку на 3 (три) роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України, а саме:

?періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

?повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

?не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Початок перебігу іспитового строку ОСОБА_3 обчислювати з моменту проголошення вироку.

ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, і призначити йому по даній нормі закону покарання у виді 4 (чотирьох) років 8 (восьми) місяців позбавлення волі.

В силу частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складення призначених покарань за вироком Коломацького районного суду Харківської області від 15 лютого 2023 року та за цим вироком, із зарахуванням покарання, відбутого частково за попереднім вироком, остаточно призначити ОСОБА_4 до відбування покарання у виді 5 (п`яти) років 4 (чотирьох) місяців позбавлення волі.

Згідно із частиною 5 статті 72 Кримінального кодексу України строк відбуття покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту його затримання, тобто з 07 вересня 2022 року, зарахувавши час попереднього ув`язнення.

ОСОБА_5 визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, і призначити йому по даній нормі закону покарання у виді 4 (чотирьох) років 7 (семи) місяців позбавлення волі.

В силу частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складення призначених покарань за вироком Валківського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2020 року та за цим вироком, із зарахуванням покарання, відбутого частково за попереднім вироком, остаточно призначити ОСОБА_5 до відбування покарання у виді 4 (чотирьох) років 9 (дев`яти) місяців позбавлення волі.

Згідно із частиною 5 статті 72 Кримінального кодексу України строк відбуття покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту його затримання, тобто з 13 жовтня 2020 року, зарахувавши час попереднього ув`язнення.

Речові докази, визнанні постановою, прийнятою старшим слідчим СВ Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_19 17.06.2020 року та передані на відповідальне зберігання під схорону розписку потерпілому, а також постановою, прийнятою слідчим СВ Нововодолазького ВП Первомайського ВП ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_16 17.06.2020 року та передані на відповідальне зберігання під схорону розписку потерпілому,- повернути власникові (законному володільцю).

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим, їх захисникам та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляція в Харківській апеляційний суд через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, - з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, що набрав законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Вирок постановлено, виготовлено шляхом комп`ютерного набору та підписано суддею в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя ОСОБА_1