Справа №583/4/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/29/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 15.05.2020, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Охтирка, Сумської області, що проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, одруженого, не працюючого, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду звернувся зі скаргою захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 в якій просив вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 15.05.2020 скасувати та призначити новий судовий розгляді в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Крім того, захисник просив дослідити всі докази, яким, на його думку, було неправильно надано оцінку судом першої інстанції.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ч.4 ст. 72 КК України призначене ОСОБА_8 додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки визначено виконувати окремо - після відбуття засудженим ОСОБА_8 основного покарання у виді позбавлення волі.

Цим же вироком суду ОСОБА_8 , до набрання вироком законної сили, обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання із покладенням обов`язків прибувати до суду за першою вимогою, не виїжджати за межі Сумської області без дозволу суду, повідомляти суд про зміну місця проживання.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 2 412,66 грн витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_9 .

Стягнуто із ОСОБА_8 , на користь держави 4 004 грн процесуальних витрат.

Після вступу вироку в законну силу визначено скасувати накладений ухвалою слідчого судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24.11.2017 року арешт на майно.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 зазначав, що вирок суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На переконання апелянта, судом не правомірно відмовлено в проведенні повторного слідчого експерименту, хоча обвинувачений не брав участь в слідчому експерименті, який був проведений 13.09.2018 за умов, які були вигідні стороні обвинувачення, а із доводами сторони захисту про те, що слідчий експеримент був проведений у неналежних умовах освітлення (не через годину після заходу сонця) суд також не погодився.

Звертав увагу, що суд першої інстанції у вироку зазначив, що час заходу сонця будь-якого значення не має, між тим, зауважував, що умови освітлення залежать від наявності чи відсутності вуличного освітлення та від часу заходу сонця.

Наголошував, що суд першої інстанції не спростував та не усунув наявні розбіжності в показах свідків, щодо умов проведення слідчого експерименту, зокрема при проведенні слідчого експерименту свідок ОСОБА_10 вказував, що було включено вуличне освітлення, однак суд відкинув покази даного свідка, пославшись на те, що свідок забув так як минуло багато часу з моменту проведення слідчого експерименту.

Також, зазначав, що судом першої інстанції не спростовано та не усунуто розбіжності щодо наявності чи відсутності ввімкненого ліхтарика у свідка ОСОБА_11 на момент ДТП, так як останній повинен був бачити автомобіль, який проїжджав та міг надати покази стосовно використання ліхтарика саме в момент ДТП.

Також захисник звертав увагу, що суд першої інстанції, без обґрунтування, надав перевагу показам свідка ОСОБА_11 тоді як свідок ОСОБА_12 , який є незацікавленим та не є учасником ДТП, повідомляв у судовому засіданні, що проїздив мимо відразу після ДТП та зупинявся, запитував у обвинуваченого чи потрібна допомога, бачив, що біля водія знаходилося двоє чоловіків, один з них лежав, в руках водія був телефон, в якого була включена підсвітка, а інших освітлювальних приладів на місці ДТП свідок не бачив.

Звертав увагу, що в протоколі огляду місця пригоди відсутня будь-яка інформація про наявність у ОСОБА_11 ліхтарика. Також, зазначав, що вказаний свідок ОСОБА_11 під час першого надання пояснень давав зовсім інші покази ніж ті, які надавав під час проведення слідчого експерименту з ним, зокрема те, що під час першого опитування 21.11.2017 свідок ОСОБА_11 повідомив, що не бачив автомобіля і відчув різкий удар після чого прийшов до тями і побачив що його товариш лежить з землі, а вже потім під час допиту 24.11.2017 останній повідомив, що фактично вони йшли в повільному темпі, а на час проведення слідчого експерименту експерт визначив темп руху пішоходів, як швидкий, так як при простому проведенні експерименту для встановлення темпу ходьби, пішохід повинен дуже швидко йти, щоб подолати відстань 5 метрів за 3 секунди.

Також, захисник зазначав, що судом першої інстанції не надано належної оцінки висновку експерта № 19/119/9-1/312е, так як розрахунки проведені у висновку суперечать між собою.

Наголошував, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в проведенні слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_8 та зі свідком ОСОБА_11 , для встановлення темпу руху на час ДТП.

Зазначав захисник і про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки висновку спеціаліста-автотехніка від 30.08.2019, яким було встановлено невідповідність методикам проведенням слідчого експерименту 13.09.2018 та висновку експерта № 47- ОКБт/17 від 11.01.2018 так як в даному висновку, є дані які вказують на неповне дослідження медичної документації, а саме комп`ютерної рентгенівської томограми від 21.11.2017 № 11484, де зазначено наявність новоутворення кісток черепу і (остеома лобної кістки з права та наявність двобічного гаймориту в стадії загострення).

Також захисник звертав увагу, що в пункті 2.1.35 судово-медичним експертом вказано, про можливість хронічного процесу, що відбувався в легенях та передував травмі, а відомостей про те, що обвинувачений проходив лікування з вищевказаних патологій та приймав антибіотико терапію, яка могла вплинути на подальше неефективне лікування антибіотиком пневмонії не вказано.

Зазначав, що наявність гаймориту, могло стати первинним осередком інфекції в організмі, яка дала резистентність при подальшому лікуванні, а не дослідження новоутворення лобної кістки могло приховати факт наявності онкозахворювання, що могло спричинити інтоксикацію, ускладнений перебіг основної патології з приводу якої лікувався в стаціонарі, а відсутність гістологічного дослідження кісткової частини черепу дає підставу підозрювати, що в легенях можливий був розпад метастатичної пухлини з кісток та завуальований гнійним розпадом в легенях тому вказує, що однією із причин смерті може бути внаслідок операції з множинними операційними доступами та ятрогенно занесеної інфекції.

Також 29.06.2022 захисник ОСОБА_7 до апеляційної скарги подав доповнення (а.с. 221 т. 2) в яких виклав доводи ідентичні тим, про які йшлося в апеляційній скарзі, однак первино подану скаргу захисник доповнив клопотанням відновити судове слідство та:

- допитати понятих, які брали участь у слідчому експерименті та понятих, які брали участь у відтворенні обставин ДТП, з метою встановлення факту наявності чи відсутності освітлювальних приладів на місці ДТП;

- допитати експерта ОСОБА_13 з приводу того, чи суттєво змінюються висновки експертизи в разі відсутності освітлювального приладу на місці ДТП;

- допитати свідка ОСОБА_11 , щодо усунення розбіжностей в показах, які він надавав в суді першої інстанції та вказав у нотаріально завіреній заяві;

- дослідити висновок експерта НДЕКЦ та висновок судового експерта ОСОБА_13 , викликати експертів для допиту, оскільки вказані висновки суперечать один одному.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 , 21.11.2017 приблизно о 06.00 годині, в темний час доби, керуючи за довіреністю автомобілем марки «DAEWOO» моделі «Lanos D4ММ550» ЗНГ, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , сірого кольору, рухався з увімкненим ближнім світлом фар по правій смузі проїжджої частини по неосвітлювальній ділянці вул. Заозерна (стара назва вулиці «Кірова») в межах м. Охтирка, Сумської області, в напрямку вул. Київська зі швидкістю 60 км/год.

В цей час, у попутному для ОСОБА_8 напрямку, по правому краю проїжджої частини рухалися пішоходи ОСОБА_9 та ОСОБА_11 .

Водій ОСОБА_8 , в порушення вимог п.п. 12.2; 12.3. ПДР України, в темний час доби, перевищуючи допустиму швидкість руху транспортного засобу за умов фактичної видимості дороги в напрямку руху, не стеживши за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагувавши на її зміну, при виникненні перешкоди для руху у вигляді пішоходів, яких він об`єктивно був спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості руху автомобіля аж до його зупинки, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , чим вчинив дорожньо - транспортну подію.

В результаті ДТП потерпілий ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, з приводу яких, того ж дня його було госпіталізовано до КЗ «Охтирська ЦРЛ». 29.11.2018 ОСОБА_9 переведений для подальшого лікування до КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня-Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» м. Харків, де ІНФОРМАЦІЯ_2 від ускладнень внаслідок отриманих тілесних ушкоджень він помер.

В результаті вказаної дорожньо-транспортної події потерпілий ОСОБА_9 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 47 ОКБт/17 від 11.01.2018, отримав наступні тілесні ушкодження:

- забита рана лівої тім`яної області;

- поєднана травма грудей, хребта та спинномозкова травма у формі забою - деформації стінного мозку на рівні 5-го грудного хребця, компресійно-уламкового перелому тіла та дужок п`ятого грудного хребця, переломів перших ребер, 4-го праворуч та 3,4,5,6-го ліворуч по навколо хребтовим лініям, яка утворилася від ударної дії тупого твердого предмету по задній поверхні тіла з послідуючою ротацією та перерозгинанням грудного відділу хребта;

- травма - правої гомілки у вигляді закритого уламкового перелому великогомілкової кістки на межі середньої та нижньої третини, закритого уламкового перелому малогомілкової кістки в верхній третині, - яка утворилася від ударної дії тупого твердого предмету по задній поверхні гомілки, індивідуальні властивості котрого не відобразилися в ушкодженнях;

- травма лівої гомілки у вигляді відкритого перелому великогомілкової та малогомілкової кісток з наявністю забито - рваної рани на передньо - внутрішній поверхні, на межі середньої та нижньої третини, - яка утворилася від ударної дії тупого твердого предмету по задньо - зовнішній поверхні гомілки, індивідуальні властивості котрого не відобразилися в ушкодженнях.

На підставі п. 4.8. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 р. №6, вказані поєднана травма груді, хребта та спинномозкова травма, а також травма лівої гомілки, як окремо так і сукупно, відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя (згідно п. 2.1.2 п. 2.1.3 вказаних правил); травма правої гомілки - тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я (згідно п.2.2.І.в., п.2.2.2. п. 4.11 зазначених правил); забита рана лівої тім`яної області легкого тілесного ушкодження, яке спричинило короткочасний розлад здоров`я (згідно п. 2.3.3 зазначених правил).

Згідно з висновком вказаної судово-медичної експертизи причиною смерті ОСОБА_9 стала поліорганна недостатність (легенева, серцево-судинна, печінково - ниркова), як смертельне ускладнення сукупних патологічних розладів та стану, що є наслідками ускладнень вищевказаних поєднаних травм грудей, хребта і спинного мозку, та має причинний зв`язок між отриманими тілесними ушкодженнями та настанням смерті.

Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи № 19/119/9-1/312е від 25.09.2018 у дорожній ситуації, що виникла, водій транспортного засобу «DAEWOO» ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішоходів. У діях водія ОСОБА_8 вбачаються порушення вимог наступних пунктів ПДР України:

- п. 12.2 «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги»;

- п. 12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Порушення водієм ОСОБА_8 вимог пункту 12.3 ПДР України з технічної точки зору знаходиться в прямому причинному зв`язку з виниклою дорожньо-транспортною подією та її наслідками у вигляді заподіяння потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, у результаті яких настала його смерть.

Розгляд апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 на вирок суду було проведено без участі, як обвинуваченого, так і самого апелянта адвоката ОСОБА_7 , виходячи з таких обставин.

Як вбачається з матеріалів справи до Сумського апеляційного суду вона надійшла 22.06.2020 (а.с. 141 т.2) та апеляційний розгляд в провадженні призначався на: 06.10.2020, 27.01.2021, 12.05.2021, 01.09.2021, 10.12.2021, 08.04.2022, 29.06.2022, 03.10.2022, 01.03.2023, 16.08.2023 та 17.01.2024 тобто 11 раз.

Також з матеріалів справи слідує, що із заявами про відкладення судового засідання на іншу дату, з різних на те причин, захисник ОСОБА_7 звертався 6 раз: 02.10.2020 (а.с. 156 т.2), 21.12.2020 (а.с. 161 т.2), 10.12.2021 (а.с. 209 т.2), 27.02.2023 (а.с. 239 т.2), 16.08.2023 (а.с. 4 т.3) та 17.01.2024.

Крім цього, 3 рази, а саме: 01.09.2021 судове засідання у справі не відбулося через неявку захисника ОСОБА_7 (а.с. 201 т.2), 08.04.2022 (а.с. 219 т.2) через неявку як обвинуваченого так і захисника, а 29.06.2022 (а.с. 220 т.2) через неявку обвинуваченого, де захисник просив засідання відкласти на іншу дату, оскільки участь свого підзахисного вважав обов`язковою.

Також, звертає увагу на себе і той факт, що будучи обізнаним, про перебування в Сумському апеляційному суді кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , його підзахисний - обвинувачений ОСОБА_8 поштову кореспонденцію Сумського апеляційного суду здебільшого не отримував і вона поверталась без вручення її адресату, причина «за закінченням терміну зберігання».

17.01.2024, як йшлося вище, захисник ОСОБА_7 також в чергове звернувся із заявою про відкладення судового засідання на іншу дату. Причина стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_8 , а саме з 15.01.2024 останній хворіє на ГРВІ, що вбачається з долученої до заяви копії довідки лікара ЗП СЛ амб № 2 КНП ОМР «ОМЦПМСД».

Аналізуючи встановлені обставини, колегія суддів звертає увагу на ст. 28 КПК України відповідно до якої під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки.

Також, слід звернути увагу і на ККС ВС, який виділяв різні за своєю суттю та змістом прояви зловживання процесуальними правами, в тому числі до таких відносив: неявку учасників кримінального провадження на судові засідання (постанова ККС ВС від 24.09.2020 року у справі № 755/10138/16-к) та неотримання повідомлень, що надсилалися на вказану особою адресу і відсутність зацікавлення станом розгляду справи (ухвала ККС ВС від 30.05.2018 року у справі № 676/7346/15-к).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, останній в своїх рішеннях, зокрема у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989, вказував на недопустимість зневілювання ключового принципу - верховенства права у випадках, коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій, направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом».

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Нешев проти Болгарії" від 28.10.2004 визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Виходячи з викладеного, враховуючи термін перебування кримінального провадження в Сумському апеляційному суді на розгляді з 22.06.2020, кількість судових засідань, в які справа призначалась до розгляду 11, кількість заяв захисника про відкладення цих засідань на іншу дату та неявок обвинуваченого і захисника в судове засідання, в тому числі і без подачі заяв і клопотань 9, зважаючи на те, що питання про погіршення становища обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі не ставиться, а хворобу на ГРВІ безумовно не можна вважати такою, що позбавляє обвинуваченого можливості взяти участь в судовому засіданні, навіть на умові відеоконференції, виходячи з того, що сам обвинувачений не є апелянтом та клопотань про відкладення судового засідання не заявив, а безпосередній апелянт захисник ОСОБА_7 про дату, час і місце судового розгляду кримінального провадження на 17.01.2024 повідомлений належним чином, про що свідчить розписка про вручення йому поштового відправлення, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність обвинуваченого і його захисника, що узгоджується з ч. 4 ст. 405 КПК України.

Тому, заслухавши доповідь головуючого-судді, думку прокурора ОСОБА_6 , яка проти задоволення апеляційної скарги та клопотання захисника ОСОБА_7 заперечила, просила вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи заявленого захисником клопотання, колегія суддів дійшла такого висновку.

Так вирішуючи вимоги письмового клопотання захисника ОСОБА_7 , про повторне дослідження всіх письмових доказів у справі, яким, на його думку, було неправильно надано оцінку судом першої інстанції, а також про повторний допит понятих, експерта ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_11 , колегія суддів в задоволенні такого клопотання відмовляє виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За змістом цієї норми процесуального закону учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Апеляційний суд з даного питання зауважує, що розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Незгода сторони обвинувачення з письмовими доказами по справі, не є підставою для повторного дослідження цих доказів. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 10.02.2021 року в справі №127/14811/17.

В іншій постанові від 21.12.2022 року (справа №759/5737/17) Верховний Суд також зазначив, що на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховується правова позиція Верховного Суду в постанові по справі№712/2341/15-к, відповідності до якої, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.

Отже, відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку суд дав оцінку всім доказам, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України.

Як слідує з мотивувальної частини вироку суду, а також журналів судових засідань, судом першої інстанції в присутності всіх учасників судового провадження були досліджені письмові докази в повному обсязі.

Також з матеріалів провадження вбачається, що судом, в тому числі і за клопотанням захисника, допитувались свідки і експерти, а деякі з них і по декілька раз, при цьому, сторона захисту не була обмежена ні в часі ні в можливості ставити цим особам питання, висловлювати суду заперечення чи заявляти клопотання.

Крім цього, з вимог апеляційної скарги захисника вбачається, що з підстав неповноти судового розгляду, перед судом апеляційної інстанції він ставить вимогу, скасувати вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 15.05.2020 та призначити новий судовий розгляді в суді першої інстанції в іншому складі суду, а тому навіть і з цих підстав, клопотання щодо необхідності повторного дослідження апеляційним судом всіх письмових доказів і допиту свідків та експерта, колегія суддів вважає нелогічним.

При цьому, колегією суддів враховується той факт, що стороною захисту не заперечується те, що показання свідків та експерта, а також зміст письмових доказів, досліджених судом першої інстанції, викладені в мотивувальній частині вироку в повному обсязі без будь-якого спотворення, а клопотання про повторне дослідження викладених у вироку доказів мотивоване захисником лише з мотивів необхідності забезпечення можливості апеляційному суду надати іншу оцінку цим доказам.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенням ч.3 ст.404 КПК України, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положеннях зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства. Вказаний висновок апеляційного суду узгоджується з позицією викладеною в постанові Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 21.12.2022 року (справа №759/5737/17).

Враховуючи, що захисником не наведено будь-яких раціональних обґрунтувань, які вказують та те, що докази були досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав, в розумінні положень ч.3 ст.404 КПК України, для задоволення клопотання.

Щодо вимог апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 то тут апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження.

Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, з урахуванням заявлених апелянтом доводів, колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав, оскільки правильно встановив в діях обвинуваченого ОСОБА_8 склад злочину з правовою кваліфікацією - ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Такого висновку суд дійшов на підставі пояснень обвинуваченого, потерпілої, понятих, свідків та наданих стороною обвинувачення письмових доказів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що будучи допитаним в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 винним себе не визнав та пояснював, що того дня близько 6:00 год. виїхав з дому на вищевказаному авто та продовжив рух з увімкненим ближнім світлом фар по вул. Заозерній у напрямку мікрорайону «Дачний». На той час було темно, дорожнє покриття було трохи вологим. Пішоходи рухались наступним чином. ОСОБА_14 йшов біля узбіччя, а загиблий на відстані близько 0.5 метри від краю дороги. Зазначав, що попереду на проїжджій частині було гілля висотою понад метр і на відстані близько 0.5 метри від краю дороги. Спочатку побачив гілля, а вже потім пішоходів. Почав гальмувати, але уникнути зіткнення не вдалося. Наїзд відбувся правою передньою частиною автомобіля. Він застосовував екстрене гальмування. Після зупинки знайшов потерпілих. Під час пошуку підсвічував ліхтариком із власного мобільного телефону. Потім викликав поліцію та прибрав гілки з дороги.

Враховуючи таку позицію обвинуваченого, який свою вину в інкримінованому злочині не визнав, судом першої інстанції вжито заходів по встановленюю істини у справі та вислухано інших учасників кримінального провадження.

Так, суд першої інстанції вислухав пояснення потерпілої ОСОБА_15 , яка пояснювала, що потерпілий її чоловік. Останній працював в НГВУ «Охтирканафтогаз» начальником відділу та зазвичай ходив пішки на роботу разом із ОСОБА_11 21.11.2017 він пішов на роботу о 05.50 год. Коли виходив на роботу, то на стовпі ще горів ліхтар, вже сіріло, розвиднялося. У них є онука, яка рано встає, щоб приготувати їжу, тому чоловік кожного дня з роботи телефонував о 7 год. додому щоб розбудити дітей. Оскільки того ранку він цього не зробив і вона з`ясувавши, що він не прийшов на роботу зателефонувала на 103, де їй повідомили, що сталося ДТП і її чоловіка доставили до лікарні. Він 1 тиждень лікувався у м. Охтирці, а потім його перевезли до м. Харкова. Там він згодом помер від ускладнень. З пояснень чоловіка дізналася про те, що того ранку вони з ОСОБА_11 йшли на роботу по узбіччю дороги. ОСОБА_11 сказав щоб сходили на траву, бо позаду їхав автомобіль. ОСОБА_11 встиг зійти, а чоловік не встиг і на нього наїхало авто. Коли чоловік перебував у лікарні в м. Охтирці у них не було грошей і вона просила допомоги у обвинуваченого, то він приніс 10 000 грн, а потім мати принесла ще 5 000 грн. Однак на лікування вона витратила близько 100 000 грн, до цього часу має борги. На поховання від обвинуваченого допомоги не було. Просила суд призначити максимальну міру покарання.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_11 пояснював, що він працює НГВУ "Охтирканафтогаз"- лінійним трубопровідником. ОСОБА_16 знав, той проживав неподалік і вони разом ходили на роботу на протязі 8-9 років. Того ранку, а саме 21 листопада близько 6 год. зустрівся з потерпілим на зупинці по вул. Кірова, що біля залізничного переїзду. Вони йшли по вул. Кірова, переходили до ТЕЦ і йшли до управління НГВУ. У ОСОБА_17 селекторне планування о 7 год., тому ходили рано. Ішли до місця роботи по правій стороні дороги. Десь за 5 хв. від початку руху, вимкнули вуличне освітлення і він дістав власний ліхтарик. Загиблий був у темному одязі, він також повністю був у темному і позаду в нього був рюкзак синього кольору. Він підсвічував під ноги собі і Шамраєву, який йшов перед ним. ОСОБА_17 йшов попереду нього на витягнуту руку, він йшов на узбіччі, а загиблий був однією ногою на узбіччі, однією на дорозі. По дорозі перед ними лежало 2 гілки так, що була дещо перегороджена дорога, і до цієї перешкоди вони звернули вправо під двір. Потім він побачив світло фар сказав потерпілому відійти. Вони відійшли близько на півметра, однак у цей час відбувся наїзд. Його авто вдарило в ліву ногу і спину та він влетів у паркан. Автомобіль після наїзду зупинився (це було авто марки "Ланос") та підбіг водій, яким виявився обвинувачений. Потерпілого після ДТП знайшли за 35 метрів від нього. Викликали міліцію та швидку мабуть сусіди. Потерпілого забрала швидка, а він пішов на роботу. Наступного дня на таксі поїхав у поліклініку та в райвідділ.

Також судом першої інстанції досліджено і враховано надані стороною обвинувачення письмові докази, а саме:

- протокол огляду місця події від 21.11.2017 з фототаблицею до нього та схему місця ДТП, з яких встановлено, що було оглянуто територію автодороги по вул. Заозерній, у м. Охтирці, де трапилась ДТП, під час огляду виявлено та вилучено автомобіль марки «DAEWOO» моделі «Lanos D4ММ550» ЗНГ, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який мав пошкодження. На проїжджій частині виявлені сліди гальмування транспортного засобу які були занесені до схеми протоколу від лінії орієнтиру до транспортного засобу та уламки пластмасу чорного кольору із радіаторної решітки авто. Також на правому узбіччі на тротуарній плитці були виявлені плями невизначеної форми схожі на кров. Були проведені відповідні заміри та зафіксовані у протоколі сліди гальмування транспортного засобу, місцезнаходження самого транспортного засобу, уламків та плям бурого кольору. Також були зафіксовані та описані пошкодження на транспортному засобі: переднє вітрове скло повністю зруйноване, вм`ятина передньої частини капоту, пошкодження пластика радіаторної решітки капоту з правого боку, правого бокового дзеркала, нижньої частини бампера по середині (том. 1, а.с. 44-53);

- протокол огляду місця події від 23.11.2017, з якого встановлено, що в лікарняній палаті ортопедичного відділення КЗ «Охтирська ЦРЛ» в м. Охтирці, по вул. Сумській, ОСОБА_15 видала речі свого чоловіка в яких він був під час ДТП, що сталося на вул. Заозерній, у м. Охтирці, та був госпіталізований. Зокрема, було вилучено куртку з тканини чорного кольору, що має пошкодження, штани джинси темно сірого кольору, що мають пошкодження, черевик чорного кольору на ліву ногу (том. 1, а.с. 58);

- висновок судово-медичної експертизи 47 ОКБт/17 від 11.01.2018, згідно якої ОСОБА_9 , отримав наступні тілесні ушкодження:

- забиту рану лівої тім`яної області;

- поєднану травму грудної клітини, хребта та спинномозкову травму в формі забою - деформації стінного мозку на рівні 5-го грудного хребця, компресійно-уламкового перелому тіла та дужок п`ятого грудного хребця, переломів перших ребер, 4-го праворуч та 3, 4, 5, 6-го ліворуч по навколо хребтовим лініям, яка утворилася від ударної дії тупого твердого предмету по задній поверхні тіла з послідуючою ротацією та перерозгинанням грудного відділу хребта;

- травму - правої гомілки у вигляді закритого уламкового перелому великогомілкової кістки на межі середньої та нижньої третини, закритого уламкового перелому малогомілкової кістки в верхній третині, - яка утворилася від ударної дії тупого твердого предмету по задній поверхні гомілки, індивідуальні властивості котрого не відобразилися в ушкодженнях;

- травму лівої гомілки у вигляді відкритого перелому великогомілкової та малогомілкової кісток з наявністю забито - рваної рани на передньо - внутрішній поверхні, на межі середньої та нижньої третини, - яка утворилася від ударної дії тупого твердого предмету по задньо - зовнішній поверхні гомілки, індивідуальні властивості котрого не відобразилися в ушкодженнях.

На підставі п. 4.8. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 р. № 6, вказані поєднана травма груді, хребта та спинномозкова травма, а також травма лівої гомілки, як окремо так і сукупно, відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя (згідно п. 2.1.2 п. 2.1.3 вказаних правил); травма правої гомілки - тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я (згідно п.2.2.І.в., п.2.2.2. п. 4.11 зазначених правил); забита рана лівої тім`яної області легкого тілесного ушкодження, яке спричинило короткочасний розлад здоров`я (згідно п. 2.3.3 зазначених правил). Згідно з висновком вказаної судово-медичної експертизи причиною смерті ОСОБА_9 стала поліорганна недостатність (легенева, серцево-судинна, печінково-ниркова), як смертельне ускладнення сукупних патологічних розладів та стану, що є наслідками ускладнень вищевказаних поєднаних травм грудної клітини, хребта і спинного мозку, та має причинний зв`язок між отриманими тілесними ушкодженнями та настанням смерті (том. 1, а.с. 90-95);

- висновок судово-медичної експертизи № 75 від 11.04.2018, з якого встановлено, що ОСОБА_11 отримав наступні тілесні ушкодження: забій колінного суглобу, гематома верхньої третини задньої гомілки 8х8 см., що згідно п. 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відноситься до легких тілесних ушкоджень (том. 1, а.с. 97).

- висновок судово-медичної експертизи № 330 від 13.12.2018, з якого встановлено, що в ортопедичному відділенні Охтирської ЦРЛ ОСОБА_11 встановлено діагноз: Травматичне пошкодження зв`язок лівого колінного суглобу, гематома третини лівої гомілки, больовий синдром, що згідно п. 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відноситься до легких тілесних ушкоджень (том. 1, а.с. 102);

- висновок експертизи № 32-377 від 16.04.2018, з якої встановлено, що на куртці, належній ОСОБА_9 , виявлено роз`єднання ниток лівого бокового шва, шва пройми лівого рукава ззаду та шва рукава, характерне для розриву з`єднуючих ниток швів, що утворилися в наслідок перерозтягу конструкції матеріалу куртки; - у верхньому та середньому відділах спинки куртки є пошкодження у вигляді розрізів тканини, які могли утворитися під час руху леза чи заточеного кінця ріжучого предмета, та могли виникнути в наслідок дії скла, а також є потертість тканини куртки, яка могла виникнути внаслідок дії сил тиску та тертя (ковзання); - роз`єднання ниток шва, який скріпляє поличку та комір куртки, характерне для розриву з`єднуючих ниток шва, що утворилися в наслідок перерозтягу конструкції матеріалу куртки; - у верхньому відділі спини куртки є розрив усіх шарів куртки в результаті її перерозтягу. Дані пошкодження на куртці могли утворитися в умовах ДТП. По виявленим пошкодженням на куртці достовірно визначити, яким було взаємне розташування тіла потерпілого і автомобіля, та з якої сторони стався наїзд на потерпілого, неможливо (том. 1, а.с. 107-111);

- висновок експертизи № 31-376 від 12.04.2018, з якого встановлено, що в нижньому відділі лівої передньої половини брюк джинсів, належних ОСОБА_9 , виявлено два пошкодження у вигляді розривів тканини в результаті її перерозтягу. У нижньому відділі задньої поверхні правої половини брюк джинсів виявлено розрив тканини в результаті її перерозтягу, що, ймовірно, утворився в наслідок тангенціальної дії тупого твердого предмету (чи його виступаючими частинами) з обмеженою контактуючою поверхнею, в напрямку зверху донизу. Дані пошкодження на брюках могли утворитися в умовах ДТП. По виявленим пошкодженням на брюках достовірно визначити, яким було взаємне розташування тіла потерпілого і автомобіля, та з якої сторони стався наїзд на потерпілого, неможливо (том. 1, а.с. 114-116);

- висновок експертизи № 33-378 від 17.04.2018, з якого встановлено, що на носковій частині підошви лівого черевика, належного ОСОБА_9 , виявлені сліди тертя - ковзання, які могли утворитися в результаті тиску та тертя об шорстку поверхню (яким могло бути і дорожнє покриття) у направленні ззаду наперед на момент контактування був повернутий задньою поверхнею свого тіла відносно травмуючої сили. Відповісти на питання стояв чи рухався пішохід на момент наїзду нема можливості, так як на експертизу наданий тільки лівий черевик (том. 1, а.с.119-121).

Проаналізувавши встановлене суд першої інстанції дійшов висновку, з яком колегія суддів погоджується, що сліди на одязі і взутті дійсно потерпілого вказують на те, що на них маються пошкодження характерні для дорожньо-транспортної події. Водночас, незважаючи на те, що вищезазначеними експертними дослідженнями не вдалося встановити взаємне місце розташування потерпілого та авто на час наїзду, механізм наїзду авто на пішохода повністю встановлений із показів свідка ОСОБА_11 та підтверджується місцем розташування та характером механічних ушкоджень зафіксованих на транспортному засобі.

Також судом першої інстанції досліджено наступні докази:

- висновок експертизи № 19/119/9-1/92е від 20.03.2018, з якого встановлено, що на момент експертного огляду автомобіля «DAEWOO Lanos D4ММ550 ЗНГ», днз. НОМЕР_1 в його робочій гальмівній системі, рульовому керуванні та системі зовнішнього освітлення несправностей, методами, що зазначені в дослідній частині даного питання, не виявлено. Ходова частина автомобіля «DAEWOO Lanos D4ММ550 ЗНГ», днз. НОМЕР_1 знаходиться в технічно несправному стані. Технічні несправності ходової частини «DAEWOO Lanos D4ММ550 ЗНГ», днз. НОМЕР_1 визначаються відсутністю внутрішнього тиску в шині лівого заднього колеса. Виявлена технічна несправність ходової частини автомобіля «DAEWOO Lanos D4ММ550 ЗНГ», днз. НОМЕР_1 , у вигляді відсутності тиску в шині лівого заднього колеса, виникла після ДТП (том. 1, а.с. 125-133);

- висновок транспортно-трасологічної експертизи № 19/119/9-1/90е від 15.03.2018, з якого встановлено, що місце наїзду на пішохода в повздовжній площині дороги розташовано на відстані не більше 3,5 м. від лінії орієнтира (ЛЕП №20/13). В повздовжній площині дороги місце наїзду на пішохода розташовано на відстані 0,4-0,8 м. від правого краю проїжджої частини. Хто із пішоходів ( ОСОБА_9 , ОСОБА_18 ) в момент наїзду розташовувався на відстані 0,4-0,8 м. від правого краю проїжджої частини, визначити в обсязі даної експертизи неможливо. Дане питання може бути вирішене при проведенні комплексної медикоавтотехнічної експертизи з урахуванням тілесних ушкоджень у потерпілих і механічних пошкоджень на автомобілі (том. 1, а.с.137-138);

- протокол проведення слідчого експерименту від 13.09.2018, із план схемою до нього, з якого встановлено, що свідок ОСОБА_11 , безпосередньо на місці події в м. Охтирці, по вул. вул. Заозерній (стара назва вулиці «Кірова»), показав та повідомив про обставини ДТП за його участі, що відбулися 21.11.2017. На початку слідчого експерименту на проїжджу частину були нанесені сліди зафіксовані при огляді місця події, як-то, початок слідів гальмування, осип, тощо. Після цього свідок ОСОБА_11 пояснив, що на момент події було темно, ліхтарі на стовпах вже не горіли, попутного транспорту не було. Під час руху він підсвічував кишеньковим ліхтариком який наразі був при ньому, та світив дорогу попереду. Потерпілий рухався трохи попереду та лівіше. Оглянувшись помітив авто, що рухалось у попутному напрямку. Як вважає, авто мало стандартні лампи накалювання фар (світло не було яскравим) та рухалось у межах допустимої швидкості (близько 60 км/год.). він попросив потерпілого зійти із дороги, що вони і зробили прийнявши правіше та продовжуючи рух у заданому темпі. Напроти домоволодіння АДРЕСА_2 по цій вулиці авто здійснило на них наїзд. Внаслідок цього наїзду він відлетів до паркану домоволодіння, а потерпілого відкинуло далі вздовж дороги. Під час слідчого експерименту було залучене авто аналогічної марки із аналогічними лампами накалювання фар. Під час експерименту був залучений статист, який, як погодився свідок, був одягнутий у одяг аналогічного кольору, що й потерпілий. Під час експерименту було встановлено, що свідок оглянувшись помітив авто на відстані 7,3 м. і після того вони із потерпілим змістились праворуч в бік узбіччя. Експериментальним шляхом було встановлено темп руху пішоходів. Свідок погодився із обставинами про те, що для проведення слідчого експерименту був залучений автомобіль тієї ж марки із однаковими блок фарами та лампами накалювання. Освітлення на електроопорах відсутнє, темний час доби, він та статист були одягнуті у аналогічний одяг. З метою встановлення об`єктивної можливості виявити пішохода із робочого місця водія було здійснено по секундне роздвигання по ходу руху від вказаного свідком місця наїзду на потерпілого. Встановлено видимість перешкоди у вигляді силуетів 2-х пішоходів 37,4 м., видимість елементів проїжджої частини 22,5 м. (том. 1, а.с. 143-150).

- висновок автотехнічної експертизи № 19/119/9-1/312е від 25.09.2018, з якого встановлено, що в якості вихідних даних експертизи використовувались обставини встановлені, у тому числі, вищезазначених протоколу огляду місця події та слідчого експерименту, згідно якої в даній дорожній ситуації водій автомобіля «DAEWOO», з технічної зору повинен був діяти згідно вимог пунктів 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України. За наданих на дослідження вихідних даних, водій автомобіля «DAEWOO», мав технічну можливість уникнути наїзду на пішоходів. За наданих на дослідження вихідних даних, в діях водія автомобіля «DAEWOO», з технічної зору, вбачаються невідповідності вимогам пунктів 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України, із яких невідповідності вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху України знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Оцінка дій пішоходів не потребує спеціальних автотехнічних знань та навичок і може бути виконана органами слідства або судом самостійно, відповідно до вимог Розділу 4 Правил дорожнього руху України (том. 1, а.с. 156-160);

- висновок амбулаторної судово - психіатричної експертизи № 610 від 10.12.2018 з якого встановлено, що ОСОБА_8 , на момент вчинення кримінального правопорушення виявляв ознаки тривожного розладу особистості, компенсація, не виявляв ознак якого небудь тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На даний час ОСОБА_8 , виявляє ознаки тривожного розладу особистості, компенсація, може усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом на теперішній час ОСОБА_8 , застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує (том. 1, а.с.169-171);

- постанову про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 21.11.2017, якою вилучені в ході досудового розслідування, під час огляду місця події 21.11.2017 автомобіль марки «DAEWOO» моделі «Lanos D4ММ550» ЗНГ, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , сірого кольору, в пошкодженому стані, визнано речовим доказом та прилучено до матеріалів кримінального провадження. Встановлено, що зазначений автомобіль зберігається на стоянці автотранспортних засобів Охтирського ВП ГУНП в Сумській області (том. 1, а.с. 188);

- постанова про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 23.11.2017, якою вилучені в ході досудового розслідування речі та об`єкти визнані речовими доказами та прилучені до кримінального провадження, а саме: куртку чорного кольору, штани, джинси темного кольору та один туфель на ліву ногу, потерпілого ОСОБА_9 (том. 1, а.с. 191).

Вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши письмові докази, суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття даного процесуального рішення в даній конкретній ситуації дійшов висновку, з яким за встановлених обставин погоджується і колегія суддів, що стороною обвинувачення вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину доведена, а його дії правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 виклав ряд доводів, які вважав достатньою підставою для скасування вироку суду та для призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції. Головною умовою сторони захисту була неповнота судового розгляду.

Однак, вивчивши матеріали кримінального провадження в сукупності із заявленими доводами апелянта, колегія суддів вважає, що вони дійсності не відповідають, оскільки з матеріалів справи слідує, що суд першої інстанції з достатньою повнотою і об`єктивністю допитав обвинуваченого, потерпілу, свідків, в тому числі і заявлених з ініціативи захисника, вислухав понятих і дослідив ряд письмових доказів, які в своїй сукупності підтверджують правильність встановлених судом фактичних обставин справи, доведеність вини обвинуваченого і дають підстави стверджувати, що правова кваліфікація дій обвинуваченого правильно кваліфікована судом.

В апеляційній скарзі захисник продублював ті доводи, які він заявляв в суді першої інстанції і яким, як вбачається зі змісту вироку, вже надавалась судом окрема оцінка та повний їх аналіз.

Так, сторона захисту, як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі, зазначала, що:

1) виходячи із зауважень викладених у висновку спеціаліста авто техніка за № 2/6 від 30.08.2019, протокол слідчого експерименту від 13.09.2018 зі свідком ОСОБА_11 недопустимий доказ. Так, зауваження спеціаліста зводились до того, що вказаний слідчий експеримент не відповідає вимогам методичних рекомендацій по визначенню видимості перешкоди та елементів дороги в темну пору доби з робочого місця водія, що могло призвести до отримання помилкових даних про дальність видимості перешкоди (пішохода) та про дальність видимості елементів дороги з робочого місця водія автомобіля DAEWOO Lanos. Зокрема на думку спеціаліста не було дотримано максимально наближених дорожніх, метеорологічних та інших умов, які мали місце на момент ДТП (подія мала місце вранці, а слідчий експеримент проводився у вечірній час). Свідок ОСОБА_11 повідомив про те, що він рухався із середнім темпом руху, проте при визначенні темпу руху було встановлено, що він рухався із швидкістю 6 км/год. Згідно протоколу був проведений лише 1 замір, а необхідно робити не менше 3-х замірів. Також у протоколі проведення слідчого експерименту не зазначений порядок визначення дальності видимості елементів дороги, при цьому тільки вказано, що дальність видимості елементів проїжджої частини становить 22.5 м. Виходячи із практики в аналогічних умовах дальність видимості елементів дороги із робочого місця водія по значенню майже не відрізняється від дальності видимості перешкоди, тобто повинна бути близькою по значенню. Тобто дані отримані під час проведення слідчого експерименту у цій частині, на думку захисника, також є сумнівними. В апеляційній сказі захисник наголошував на поясненнях свідка ОСОБА_10 , який зазначав, що було включено вуличне освітлення, однак суд відкинув покази цього свідка пославшись на те, що свідок міг забути цю обставину з огляду на час який пройшов після ДТП;

2) судом першої інстанції не спростовано та не усунуто розбіжності щодо наявності чи відсутності ввімкненого ліхтарика у свідка ОСОБА_11 на момент ДТП, так як останній повинен був бачити автомобіль, який проїжджав та міг надати покази стосовно використання ліхтарика саме в момент ДТП. Суд першої інстанції, без обґрунтування, надав перевагу показам свідка ОСОБА_11 тоді як свідок ОСОБА_12 , який є незацікавленим, та не є учасником ДТП, повідомляв у судовому засіданні, що проїздив мимо відразу після ДТП та зупинявся, запитував у обвинуваченого чи потрібна допомога, бачив, що біля водія знаходилося двоє чоловіків, один з них лежав, в руках водія був телефон, в якого була включена підсвітка, а інших освітлювальних приладів на місці ДТП свідок не бачив. В протоколі огляду місця пригоди відсутня будь-яка інформація про наявність у ОСОБА_11 ліхтарика;

3) свідок ОСОБА_11 під час першого надання пояснень давав зовсім інші покази ніж ті, які надавав під час проведення слідчого експерименту з ним, зокрема те, що під час першого опитування 21.11.2017 свідок ОСОБА_11 повідомив, що не бачив автомобіля і відчув різкий удар після чого прийшов до тями і побачив що його товариш лежить з землі, а вже потім під час допиту 24.11.2017 останній повідомив, що фактично вони йшли в повільному темпі, а на час проведення слідчого експерименту експерт визначив темп руху пішоходів, як швидкий, так як при простому проведенні експерименту для встановлення темпу ходьби, пішохід повинен дуже швидко йти, щоб подолати відстань 5 метрів за 3 секунди;

4) судом першої інстанції не надано належної оцінки висновку експерта № 19/119/9-1/312е, так як розрахунки проведені у висновку суперечать між собою;

5) судом першої інстанції безпідставно відмовлено в проведенні слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_8 та зі свідком ОСОБА_11 , для встановлення темпу руху на час ДТП;

6) судом першої інстанції не надано належної оцінки висновку спеціаліста-автотехніка від 30.08.2019, яким було встановлено невідповідність методикам проведенням слідчого експерименту 13.09.2018 та висновку експерта № 47- ОКБт/17 від 11.01.2018 так як в даному висновку, є дані які вказують на неповне дослідження медичної документації, а саме комп`ютерної рентгенівської томограми від 21.11.2017 № 11484, де зазначено наявність новоутворення кісток черепу і (остеома лобної кістки з права та наявність двобічного гаймориту в стадії загострення). В пункті 2.1.35 судово-медичним експертом вказано, про можливість хронічного процесу, що відбувався в легенях та передував травмі, а відомостей про те, що обвинувачений проходив лікування з вищевказаних патологій та приймав антибіотико терапію, яка могла вплинути на подальше неефективне лікування антибіотиком пневмонії не вказано. Наявність гаймориту, могло стати первинним осередком інфекції в організмі, яка дала резистентність при подальшому лікуванні, а не дослідження новоутворення лобної кістки могло приховати факт наявності онкозахворювання, що могло спричинити інтоксикацію, ускладнений перебіг основної патології з приводу якої лікувався в стаціонарі, а відсутність гістологічного дослідження кісткової частини черепу дає підставу підозрювати, що в легенях можливий був розпад метастатичної пухлини з кісток та завуальований гнійним розпадом в легенях тому вказує, що однією із причин смерті може бути внаслідок операції з множинними операційними доступами та ятрогенно занесеної інфекції.

Проаналізувавши такі доводи захисника колегія суддів зазначає наступне.

Так, щодо пункту 1, зокрема щодо проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 , то метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1ст. 240 КПК України є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, які на переконання колегії суддів, досудове слідство виконало.

Як слідує з матеріалів справи свідок ОСОБА_11 в суді першої інстанції пояснював, що його запрошували на слідчий експеримент де використовували таке ж авто при відтворенні. Піл час слідчого експерименту були залучені свідки, один із яких з ним ходив, двоє перебували в авто. На відтворенні він все розповідав та показував як було. Проводились відповідні заміри. Авто рухалося так же, як і під час ДТП. Він був одягнутий в той самий одяг що і під час ДТП, а інші учасники теж були у темному одязі. Пам`ятає, що авто було поставлене на ту точку, де воно перебувало коли він його помітив, а потім воно рухалося позаду і це все фіксувалося. Вони світло фар побачили коли авто повернуло з-за переїзду та коли виїхало на рівне місце. З того моменту вони пройшли не більше 10-15 м. У нього до протоколу заперечень не було, усе було зафіксовано належним чином. Керував процесом слідчий. Експеримент проводився з 19 до 21 год. ДТП сталося близько о 06.10 - 06.15, темрява (тобто видимість) була однакова. Зустрічного транспорту при ДТП не було і при відтворенні не було також, бо поліцейські на час проведення слідчої дії перекривали рух. Світло фар автомобіля Ланос було приблизно таким як і при ДТП, він це визначив візуально. Експериментально слідчий та експерт встановлювали темп його ходьби заміряючи рух за допомогою секундоміру. Він три чи чотири рази проходив відрізок шляху близько 5 м. у тому ж темпі в якому вони рухались і ті заміри були занесені до протоколу. Темп їхньої ходьби був спокійний або середній як на нього. До гілок було близько 3 м. Попереду був забетонований люк, тому одна гілка була майже на середині дороги. Автомобіль "Ланос" зачепив цю гілку. У час ДТП була суха дорога та узбіччя також, а за перехрестям були в ямах калюжі. На ділянці дороги де сталася ДТП нема пішохідної зони, навіть тротуару нема. Світловідбиваючого жилету у них не було.

Також судом першої інстанції був допитаний слідчий ОСОБА_19 , який пояснював, що при визначенні темпу ходи свідок ОСОБА_11 тричі проходив визначену відстань і до протоколу був занесений один показник. Оскільки свідок щоразу рухався в однаковому темпі. При проведенні слідчого експерименту були дотримані усі вимоги щодо природного освітлення, відсутності вуличного освітлення. Використовувався аналогічний транспортний засіб із аналогічним світлом фар, як про це зазначив свідок. Свідок та статист були одягнені в одяг за кольором аналогічним тому, в якому перебували потерпілі під час події. До проведеної слідчої дії від учасників будь-яких зауважень не надходило.

З показів допитаного судом першої інстанції як свідка ОСОБА_20 , який в суді першої інстанції пояснював, що він є головним експертом Сумського НДЕКЦ, судом було встановлено, що його було залучено слідчим в якості спеціаліста під час проведення слідчого експерименту. ОСОБА_20 зазначав, що в той день був запрошений свідок, який був присутній під час ДТП, було підібране авто аналогічної моделі. Погодні умови були такі самі як на момент ДТП. Встановили приблизну швидкість авто з пояснень свідка, характер освітлення фар, зафіксували швидкість пішоходів з якою вони рухались, визначили місце наїзду, а потім робили щосекундну роздвижку. Поняті із робочого місця водія визначали настання об`єктивної видимості пішохода через лобове скло. За допомогою понятих була зафіксована відстань від авто до пішохода, а також була встановлена видимість проїжджої частини, у світлі фар даного авто. Наче було темно, світла на стовпах не було. На коректор фар не звертали уваги, оскільки потерпілий пояснив, що світло фар було саме таке. Покази потерпілого були про місце наїзду, а поняті визначають видимість дороги. Потерпілий під час проведення експерименту застосовував ліхтарик. Потерпілі рухалися відносно автомобіля в попутному напрямку. Вказану швидкість авто вказав потерпілий, вказав також місце наїзду. Потім поняті дивились у робоче місце водія і визначали видимість пішохода. Встановлювали на якій відстані міг об`єктивно водій побачити пішоходів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані вище пояснення в їх сукупності дають суду підстави стверджувати про сумнівність висновків спеціаліста, про неправильність проведення слідчого експерименту, адже при проведенні слідчого експерименту були дотримані вимоги щодо наближених умов, як про це зазначив свідок ОСОБА_21 . Це стосується і стану покриття, погодних умов, умов освітлення, відсутності зустрічного транспорту, темпу руху пішоходів та авто, світла фар автомобіля та одягу статистів. Доводи спеціаліста про неналежне визначення дальності видимості елементів дороги, на переконання колегії суддів, дійсно ґрунтуються на суб`єктивних припущеннях та будь-яким чином не мотивовані.

Також колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції про безпідставність доводів захисника щодо проведення слідчого експерименту в неналежних умовах освітлення (не через годину після заходу сонця), так як визначальною обставиною є покази свідка ОСОБА_21 про максимальну наближеність умов освітлення, який був безпосереднім очевидцем ДТП.

Слід наголосити, що з метою забезпечення об`єктивності отриманих результатів слідчий експеримент необхідно проводити в умовах, що максимально наближені до тих, які перевіряються. Однак із урахуванням конкретної ситуації проведення слідчого експерименту в інший час доби (не вранці, а ввечері) не може безумовно свідчити про недопустимість відповідної слідчої дії, оскільки в ході процесуальної дії була досягнута мета забезпечення тих умов в яких відбулося ДТП сутінки (темрява), що є визначальним.

Щодо доводів захисника про те, що під час слідчого експерименту слідчий мав задіяти декілька аналогічних авто, та не враховано показники коректору фар автомобіля, то колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що слідчим правильно був задіяний до використання автомобіль аналогічної марки із стандартним (заводським) світловим обладнанням. Крім цього слід звернути увагу на те, що безпосередній очевидець ДТП - свідок ОСОБА_21 зауважував, що світло фар автомобіля Ланос було приблизно таким, як і при ДТП, він це визначив візуально.

Зазначення слідчим у протоколі визначеного експериментальним шляхом темпу ходьби пішоходів узгоджується також і з додатковими показами свідка ОСОБА_11 , який повідомив про те, що раніше проїжджав по даному маршруту руху (з дому на роботу) власним скутером та заміряв відстань, яка становила близько 5 км., а взагалі на роботу він приходить раніше ніж за годину.

Також, судом першої інстанції були допитані і особи, що залучались в якості понятих в ході проведення зазначеної слідчої дії.

Зокрема, допитана судом як свідок ОСОБА_22 пояснювала, що її з чоловіком запросили бути понятими на слідчому експерименті, оскільки вони поруч проживають. Це було ввечері, влітку, проте коли саме не пам`ятає. На питання прокурора відповіла, що конкретно розповісти про обставини слідчої дії не може, бо пройшло багато часу, однак вона поставила свій підпис під своїми словами в протоколі. Чоловік, який проводив слідчий експеримент, їй представлявся, він ходив з рулеткою, вимірював щось, його звати ОСОБА_23 , прізвище не пам`ятає. Коли вимірювали на дорозі, то писали крейдою, записували в протоколі. Експерт показував їм годинник і повідомляв про зафіксований час. Під час експерименту використовували рулетку, якісь приналежності, крейду, щось вимірювали, вона не спеціаліст і не пам`ятає всіх обставин. Пам`ятає, що дочекалися сутінків, і саме тоді розпочався слідчий експеримент з авто. Вони там були довго, близько 3-4 год. Чоловік йшов попереду авто і світив ліхтариком поперед себе, показував це так, як ішов того ранку коли сталась подія. Це був його ліхтарик, з яким вони йшли в той день, про це повідомив сам свідок. Чоловік йшов по узбіччю, бо потерпілий йшов ближче до дороги. Авто рухалося, з якою швидкістю - вона не пам`ятає. Цей експеримент повторювався декілька разів, спочатку проїхали із увімкненим дальнім світлом, вдруге - на ближньому. Йшла поруч авто, коли експерт говорив зупинитися, то всі зупинялися, дивилися в лобове скло чи видно було ліхтарик. На стовпах тоді світло не горіло. Тоді дочекались смеркання, яке було на час ДТП, мабуть про це повідомив свідок ОСОБА_14 . Наче складали якусь схему, пройшло вже багато часу. Замість загиблого, ходив інший чоловік, який був здоровий, товстий, в окулярах. Був ще чоловік, маленький худенький, якого викинуло в кювет, вона запитувала у нього, чи він був в момент ДТП, на що той повідомив, що саме так. Авто було "Део-Ланос" темного кольору, чиє вона не знає.

Інший допитаний судом першої інстанції як свідок ОСОБА_10 пояснював, що він був понятим під час проведення слідчого експерименту. Вони дочекалися темну пору доби, замірювали шлях рулеткою, він з дружиною йшли поруч з авто і дивились в лобове скло, дивились чи видно тих людей, що йшли назустріч. Вони встановлювали видимість пішоходів, які йшли по узбіччю назустріч автомобілю, по тій же стороні. Не пам`ятає чи встановлювали видимість проїжджої частини, чи ще щось міряли. Заміряли якісь відстані. На слідчому експерименті використовувався автомобіль "Ланос". Декілька разів повторювали відтворення, встановлювали видимість силуету. Вони там пробули близько 3-4 год. Світло на стовпах горіло. Люди йшли в бік переїзду, назустріч автомобілю. Що пояснював чоловік якого збили він не пам`ятає, йшов він з ліхтариком та розповідав про обставини події. Чоловік в окулярах йшов з тим чоловіком, що був з ліхтариком. Слідчий повідомляв, що тоді була якраз та пора доби, коли сталося ДТП, були сутінки. Що від чого міряли - він не пам`ятає так як, пройшло більше року від події та його не часто залучають в якості понятого. Він не пам`ятає чи підписував протокол та схему. Вони підписували, що були присутні на слідчому експерименті.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в цілому свідки дійсно підтвердили обставини зазначені у протоколі вказаної слідчої дії.

Щодо пояснень свідка ОСОБА_10 , про якого також вів мову захисник в апеляційній скарзі, а заме про те, що останній повідомив про наявність не вимкненого вуличного освітлення при проведенні слідчого експерименту та про те, що під час встановлення видимості пішоходів ті рухались назустріч авто, а не в попутному напрямку та довідку КП «Благоустрій» про те, що того дня вуличне освітлення на цій ділянці догори у день проведення слідчого експерименту було ввімкнуте починаючи із 20:00 год, то до них колегія суддів відноситься критично з тих підстав, що, як правильно наголосив суд першої інстанції, свідок ОСОБА_10 міг помилитись з огляду на тривалий час, що пройшов від проведення слідчої дії до його допиту в судовому засіданні (пройшло більше року від події), а слідча дія була проведена до ввімкнення світла на цій вулиці. Крім цього, свідок ОСОБА_11 , свідок ОСОБА_20 , свідок ОСОБА_24 та слідчий ОСОБА_19 , всі однаково повідомляли про те, що в ході слідчого експерименту, вуличного освітлення не було, вони навмисно чекали сутінок (темряви) з метою проведення слідчої дії в максимально тих умовах, при яких відбулось ДТП.

Також, з матеріалів справи слідує, що судом першої інстанції був допитаний як свідок ОСОБА_25 , який був залучений до проведення даної слідчої дії в якості статиста замість потерпілого, який загинув. Він повідомляв суду першої інстанції, що того вечора виконував вказівки слідчого та спеціаліста, проводились відповідні заміри, робились записи та дані заносились до протоколу. На місці були присутні пойняті та свідок, який пояснював на місці про обставини події. Переважну більшість обставин події не пам`ятає за спливом часу.

Щодо пункту 2 доводів захисника наявності чи відсутності в свідка ОСОБА_26 у руках ліхтарика, в момент коли відбулася ДТП.

З матеріалів слідує, що вказане виступало предметом перевірки суду першої інстанції.

Так, за клопотанням захисника судом допитувався свідок ОСОБА_12 , який пояснював, що того ранку проїжджав повз місце події та зупинився біля водія, поруч із яким перебувало двоє чоловіків, один з яких лежав. Він запитав чи не потрібна допомога та коли почув від водія відповідь про те, що допомоги не потребує, поїхав з місця події. В руках у водія бачив мобільний телефон. Інших освітлювальних приладів у будь-кого не бачив.

Про вказану обставину «інших освітлювальних приладів у будь-кого не бачив» та про те, що в протоколі ОМП відсутня будь-яка інформація про наявність у ОСОБА_11 ліхтарика захисник зазначав і в апеляційній скарзі. Крім цього, захисник вважав, що суд безпідставно надав перевагу поясненням свідка ОСОБА_11 , а не свідка ОСОБА_12 , до чого колегія суддів, з урахуванням встановлених обставин, відноситься критично.

Як слідує з матеріалів справи свідок ОСОБА_11 (який безпосередньо був з потерпілим в момент ДТП), будучи допитаним судом першої інстанції, чітко зазначав, що ліхтарик був у нього з собою, він його не втрачав, а, отже, зазначений ліхтарик не міг бути виявлений слідством під час огляду місця події, про що обґрунтовано зауважив суд першої інстанції. Про наявність у нього цього ліхтарика він повідомляв слідчому із самого початку. Чому ці його пояснення не були зафіксовані у відповідному протоколі пояснити не може. Свідок ОСОБА_12 особа, яка проїздила мимо, після ДТП, а тому всіх події бачити не могла, на відміну від свідка ОСОБА_11 , більше того ліхтарика, який за словами ОСОБА_11 , був при ньому.

Також, з матеріалів провадження вбачається, що захисник зауважував на неправдивість показів свідка ОСОБА_11 , які він постійно давав під тиском. Однак сам свідок під час неодноразових допитів у суді першої інстанції ці обставин спростовував. Більше того, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надано будь-яких доказів заінтересованості зазначеного свідка та інших об`єктивних даних, які б безсумнівно спростували ці покази.

До апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 , як додаток, додав копію надрукованого тексту заяви, за підписом нібито свідка ОСОБА_11 (а.с. 137 т.2) в якій між іншого йдеться: «…фактично під час слідчого експерименту мені повідомили, щоб я казав що був з ліхтариком, а тому повинен був світити та почали застосовувати ліхтарик, хоча фактично на час ДТП я ліхтариком не підсвічував, так як він був у мене в рюкзаку.».

До вказаного додатку апеляційної скарги захисника колегія суддів відноситься критично, оскільки:

- суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, що узгоджується зі ст. 23 КПК України;

- не вдаючись в аналіз дійсності заяви колегія суддів звертає увагу на те, що заява надрукована на бланку нібито Міністерства юстиції України, який має суттєву помилку в назві міста: «місто Охтир» та завірений самим захисником ОСОБА_7 .

Щодо пункту 3 доводів захисника, зокрема про розбіжності в поясненнях свідка ОСОБА_11 (моменту коли він побачив авто, темп ходьби), то про них йшлося вище, а саме в протоколі слідчого експерименту. Крім цього, колегія суддів зауважує, що в ході допиту свідка, сторона захисту не була позбавлена можливості, задавати питання, в тому числі уточнювати виниклі на її переконання, в поясненнях свідка неточності.

Щодо пункту 4 доводів захисника ненадання судом першої інстанції оцінки висновку експерта № 19/119/9-1/312е, так як розрахунки проведені у висновку суперечать між собою, то до таких доводів колегія суддів відноситься критично, оскільки вони не відповідають дійсності. Оцінка цьому висновку судом надана, що слідує зі змісту вироку. При цьому, які саме розрахунки висновку суперечать один одному, захисник не конкретизує, а лише абстрактно зазначає про свою незгоду з ними.

Щодо пункту 5 доводів захисника відмова суду в проведенні слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_8 та зі свідком ОСОБА_11 , для встановлення темпу руху на час ДТП, то як вбачається з вироку, суд першої інстанції своє рішення в цій частині мотивував відмовою обвинуваченого, в ході досудового слідства, давати будь-які покази по кримінальному провадженню, та виявив бажання про це після відкриття всіх матеріалів досудового слідства та дослідження їх у судовому засіданні. Крім цього, суд першої інстанції слушно звернув увагу і на те, що обвинувачений має вади - не бачить на ліве око, що є завадою об`єктивного сприйняття відстаней між об`єктами. Судом встановлено, що досудовим слідством зібрані об`єктивні докази виходячи із показів об`єктивного та неупередженого свідка, який був на місці події, що дає можливість суду поза розумним сумнівом встановити та надати оцінку обставинам даної дорожньо-транспортної події, з чим колегія суддів погоджується.

Щодо пункту 6 доводів захисника, що зводяться до причини смерті потерпілого ОСОБА_9 , то тут не вдаючись в загальну оцінку аналізу наведених захисником ряду хвороб, і тверджень сторони захисту на тему роздумів про те, що вони могли виступити причиною смерті ОСОБА_9 , колегія суддів загострює увагу апелянта на висновку судово-медичної експертизи 47-ОКБт/17 від 11.01.2018, з якої судом і встановлено причину смерті загиблого та її безпосередній зв`язок із ДТП. Допустимість вказаного висновку як доказу учасниками справи під сумнів не ставиться і підстав йому не довіряти колегія суддів не вбачає.

Як вимоги апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 ставив скасування вироку Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 15.05.2020 з призначенням в суді першої інстанції нового судового розгляду.

Водночас, ч. 1 ст. 415 КПК України визначає чіткий і вичерпний перелік підстав для скасування апеляційним судом вироку чи ухвали суду та призначення в суді першої інстанції нового судового розгляду, а саме, якщо:

1) встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою;

3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.

В ході апеляційного перегляду матеріалів кримінального провадження вказаних підстав для задоволення вимог апелянта колегією суддів не встановлено.

Таким чином, апеляційний суд вважає законним і обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні дорожньо-транспортної події, що потягла за собою смерть потерпілого є доведеною і його дії правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть людини.

Щодо виду і міри призначеного судом обвинуваченому ОСОБА_8 покарання то тут слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, вказаних вимог суд першої інстанції дотримався.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який раніше не судимий, перебуває на обліку у лікаря нарколога з 2015 року з діагнозом опійна наркоманія, перебуває на обліку у лікаря психіатра з 2012 року з діагнозом тривожний розлад особистості, за місцем проживання характеризується позитивно, врахував стан його здоров`я, вік, сімейний стан, те що він є інвалідом 3 групи по зору та має на утриманні неповнолітню дитину. Крім цього, судом пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обвинуваченого ОСОБА_8 обставин не встановлено.

З урахуванням даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що ОСОБА_8 слід призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Призначене за даним вироком обвинуваченому основне покарання є співмірним з протиправним діянням, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи суворості, чи недостатнім для досягнення мети самого покарання. Аналогічний за своєю суттю висновок суду узгоджується із мотивом Європейського суду з прав людини з приводу подвійної мети кримінального покарання, згідно з яким «кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів (про це зазначено у п.102 рішення цього суду у справі «Езе і Коннорс проти Сполученого Королівства» від 09 жовтня 2003 року).

До аналізу цивільного позову колегія суддів не вдається з огляду на ст. 404 КПК України.

А тому, за таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне в задоволенні апеляційних вимог захисника відмовити, а вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 15.05.2020, залишити без зміни, як такий, що повністю відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 15.05.2020, відносно ОСОБА_8 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4