ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2129/23 Справа № 235/4292/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000204, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Красноармійська Донецької області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2021 року ОСОБА_7 виправдано за ч. 1 ст. 190 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 було висунуто обвинувачення у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), за наступних обставин.

06 лютого 2017 року в період часу з 15:40 год. до 16:10 год. старшим слідчим Покровського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області ОСОБА_7 під час огляду місця події на першому поверсі в опорному пункті Покровського залізничного вокзалу, що на вул.Привокзальній, 1 у м. Покровську Донецької області, в ході огляду особистих речей у ОСОБА_8 було вилучено металевий предмет, схожий на «кастет». Цього ж дня відповідні відомості за вказаним фактом було внесено до ЄРДР за № 0000326 від 06 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, а ОСОБА_7 доручено проводити досудове розслідування.

В подальшому, у зазначеному кримінальному провадженні 24 лютого 2017 року старшим слідчим ОСОБА_9 було прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, про що ним цього ж дня внесені відповідні відомості до ЄРДР.

Після цього, 24 лютого 2017 року ОСОБА_7 , діючи з метою заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 шляхом обману, зателефонував останньому та повідомив, що вилучений у нього під час огляду «кастет» відповідно до проведеної у кримінальному провадженні криміналістичної експертизи визнано холодною зброєю і його буде притягнуто до кримінальної відповідальності. Проте, у разі передачі йому ОСОБА_11 4 000 грн., він притягати його до кримінальної відповідальності не буде та прийме рішення про закриття кримінального провадження, на що ОСОБА_10 , будучи введеним в оману з боку слідчого, вимушено погодився, розуміючи настання негативних наслідків для себе.

10 березня 2017 року приблизно о 13:30 год. ОСОБА_7 у своєму службовому кабінеті № 39 СВ Покровського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області, що на вул.Мандрика, 7 у м.Покровську, передав ОСОБА_8 постанову про закриття кримінального провадження №0000326 від 24 лютого 2017 року та повторно висловив ОСОБА_12 вимогу щодо передачі йому 4 000 грн. за закриття кримінального провадження. На вказану вимогу ОСОБА_13 передав ОСОБА_7 4 000 грн., поклавши їх у шухляду столу останнього. Після цього ОСОБА_7 було затримано співробітниками Служби безпеки України.

Виправдовуючи ОСОБА_7 суд першої інстанції зазначив, що ні потерпілий, ні обвинувачений у своїх показаннях не підтвердили, що 24 лютого 2017 року ОСОБА_7 телефонував ОСОБА_8 та повідомляв останньому, що його буде притягнуто до кримінальної відповідальності, але у разі передачі йому грошових коштів в сумі 4 000 грн., він притягати його до кримінальної відповідальності не буде та прийме рішення про закриття кримінального провадження. Також вказав, що стороною обвинувачення не було доведено належними доказами ні зміст телефонної розмови між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 24 лютого 2017 року, ні повідомлення останнім ОСОБА_10 неправдивих відомостей відносно стану кримінального провадження № 0000326, ні факт вимоги чи пропозиції від ОСОБА_7 передати грошові кошти у сумі 4 000 грн., ні навіть факт телефонування ОСОБА_7 на номер мобільного телефону ОСОБА_10 . Крім того, суд зазначив, що аудіозаписи розмов ОСОБА_14 з ОСОБА_7 та свідком ОСОБА_15 , які були записані на диктофон та містяться на двох CD-дисках, що надані потерпілим ОСОБА_14 , є безпосереднім втручанням в приватне спілкування, що здійснене ним не випадково (ситуативно), а цілеспрямовано, при цьому таке втручання здійснене не тільки не у передбачений чинним КПК України спосіб без ухвали слідчого судді, а й неуповноваженою на це особою. Крім того, суд прийшов до висновку, що ні потерпілим, ні слідчим не визначено характеристик дисків, відомостей про файли, які на них містяться, зокрема про дату та час їх створення, їх розмір, тривалість, спосіб їх запису, відомостей про технічний пристрій чи програмне забезпечення, за допомогою якого здійснено запис, при цьому слідчий самостійно ідентифікував голоси з аудіозаписів та означив їх конкретними особами, а частина аудізаписів проведена ОСОБА_14 ще до внесення відомостей до ЄРДР у зв`язку з чим вказані аудіозаписи розмов на двох CD-дисках, а також похідні від них протоколи огляду від 20 квітня 2017 року та від 21 квітня 2017 року є доказами, які отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а тому визнаються судом недопустимими. Зазначив, що протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 18 квітня 2017 рокуне містить відомостей щодо результатів контрою за вчиненням злочину та має незаповнені відомості відносно реквізитів конкретного доручення прокурора та ухвали слідчого судді Апеляційного суду Донецької області, на підставі яких проведено цю негласну слідчу (розшукову) дію. Крім того, вказав, що в порушення вимог ч. 4 ст. 271 КПК України та п.4.1 Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні не була здійснена фіксація ходу та результатів негласних слідчих (розшукових) дій та дослідження інформації, а саме: не було складено протокол про результати контролю за вчиненим злочином. Зазначив, що матеріали кримінального провадження не містять постанови про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів та протоколу про вручення технічних засобів потерпілому, що є істотним порушенням ч.2 ст.104, ч.1 ст. 107 КПК України, при цьому вказаний недолік не може бути усунутий наявністю ухвали слідчого судді про проведення аудіо, відеоконтролю особи, оскільки рішення про реалізацію наданого дозволу приймається слідчим чи прокурором і сама ухвала слідчого судді також не містить ідентифікаційних ознак технічних засобів, які були використані під час проведення процесуальної дії аудіо, відеоконтролю особи. Зазначив, що наявний у справі протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) складений тільки 18 квітня 2017 року, хоча фактично здійснення негласних слідчих (розшукових) дій було завершено 10 березня 2017 року, що свідчить про істотне порушення вимог ч.3 ст. 252 КПК України. Вказав, що незважаючи на те, що формально обшук проводився на підставі ухвали слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 09 березня 2017 року і слідчим були відшукані та вилучені грошові кошти у сумі 4000 грн. у шухляді столу у кабінеті, яким користувався ОСОБА_7 , фактично вказаний протокол обшуку складений в порушення вимог чинного КПК України, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 271 КПК України якщо контроль за вчиненням злочину закінчується відкритим фіксуванням, про це складається протокол у присутності такої особи. Крім того, суд першої інстанції вказав, що матеріали кримінального провадження не містять квитанцію чи інших належних доказів отримання грошових коштів для проведення спеціального слідчого експерименту оперативним співробітником СБУ у касі Головного управління, що з урахуванням показань потерпілого ОСОБА_10 про запозичення ним вказаних грошових коштів у свого знайомого не надає суду можливості ідентифікувати джерело походження грошей, які були використані під час складання протоколу огляду грошових коштів від 10 березня 2017 року та усіх подальших слідчих діях. Крім того, суд прийшов до висновку про порушення права обвинуваченого на захист при його затриманні, подальшому проведенні обшуку від 10 березня 2017 року, вилученні грошових коштів та інших речей та документів.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вказаний виправдувальний вирок скасувати у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що суд першої інстанції безпідставно визнав переважну кількість доказів неналежними та недопустимими, зокрема, судом не враховано показань ОСОБА_10 та не надано належної правової оцінки показанням свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 . Зазначив, що суд дійшов неправильних висновків при оцінці протоколів, складених за результатами НСРД, та протоколу обшуку кабінету ОСОБА_7 .

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_7 зазначає, що судом першої інстанції ухвалено законний та обґрунтований вирок, а висновки суду відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що він не телефонував потерпілому з приводу зустрічі останнього з людьми, які їхатимуть до м.Авдіївки стосовно його справи, що підтверджується довідкою, наданою ПрАТ «Київстар», яка досліджувалась в судовому засіданні. Обвинувачений заперечував проти доводів прокурора та клопотання про повторне дослідження доказів, оскільки всі вони досліджувались судом і у вироку наведена їх оцінка.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просив вирок суду залишити без зміни.

Потерпілий ОСОБА_10 у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду провадження, клопотань про відкладення розгляду провадження не надходило.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України зазначено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення щодо ОСОБА_7 суд постановив з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне і обгрунтоване судове рішення, що не дає можливості дійти однозначного висновку про правильність застосування кримінального закону.

Статтею 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_7 за інкримінованим йому кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 190 КК України, суд у вироку навів показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, які вони давали в судовому засіданні, й дослідив письмові докази, покладені в основу обвинувачення.

Між тим цим доказам суд належної оцінки не надав, не навів у вироку переконливих мотивів чому він відкидає кожен з доказів обвинувачення окремо та у їх сукупності, внаслідок чого допустив неповноту судового розгляду.

Так, суд першої інстанції не взяв до уваги протокол обшуку, зазначивши, що при проведенні обшуку 10 березня 2017 року було обмежено право ОСОБА_7 на захист.

Однак, суд першої інстанції не врахував позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15 червня 2021 року у справі №204/6541/16-к, відповідно до якої підходи до оцінки допустимості показань і допустимості доказів, які хоча й можуть бути отримані примусово, але існують незалежно від волі особи, як, наприклад, документи, зразки дихання, крові, сечі або тканин тіла для проведення експертизи, суттєво відрізняються. Під час кримінального процесу вживаються всі можливі заходи, щоб речові докази не зазнали будь-якого впливу, особливо з боку зацікавлених осіб. Ці заходи включають несподівані обшуки, невідкладне фіксування доказів під час огляду місця події, детальні правила збереження речових доказів і навіть тримання особи під вартою для перешкоджання впливу на докази. Більше того, закон навіть передбачає кримінальну відповідальність за приховування слідів злочину. Мету убезпечення речових доказів від впливу особи має й обшук особи негайно після її затримання. Фактори, які можуть зумовити недопустимість показань особи, можуть не мати впливу на допустимість доказів, які мають зовсім іншу природу.

Виходячи з цього, встановивши, що ОСОБА_7 , який був фактично затриманий 10 березня 2017 року перед початком проведення обшуку, не були роз`яснені права, як того вимагає ч. 4 ст. 208 КПК України, зокрема право мати захисника, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, суд першої інстанції не визначив, чи стало виявлення під час проведення обшуку у кабінеті слідчого, розташованого на другому поверсі будівлі Покровського ВП №39, речових доказів безпосереднім наслідком порушення цього права в значенні ч. 1 ст.87 КПК України, оскільки такі властивості цих доказів не залежали від волі особи і обшук міг бути проведений без участі обвинуваченого, тобто без будь-якого впливу інформації, отриманої від нього, та прийшов до передчасного висновку про недопустимість протоколу обшуку від 10 березня 2017 року з цих підстав.

Іншою підставою для визнання протоколу проведення обшуку від 10 березня 2017 року недопустимим суд першої інстанції вказав те, що матеріали кримінального провадження не містять квитанцію чи інших належних доказів отримання грошових коштів для проведення спеціального слідчого експерименту оперативним співробітником СБУ у касі Головного управління.

Разом з тим, суд не взяв до уваги правовий висновок Верховного Суду, що міститься у постанові від 25 вересня 2023 року у справі № 208/2160/18, згідно якого у матеріалах кримінального провадження має бути відображена інформація про походження грошових коштів, які використовувалися під час контролю за вчиненням злочину. Відсутність у матеріалах справи «корінця платіжного доручення» про видачу працівникам правоохоронних органів грошових коштів як видатків спеціального призначення та авансового звіту про використання коштів не є істотним порушенням вимог КПК України і має бути оцінена у взаємозв`язку з відомостями про джерело походження коштів.

Суд першої інстанції, встановивши відсутність у матеріалах провадження «корінця платіжного доручення» про видачу працівникам правоохоронних органів грошових коштів як видатків спеціального призначення та авансового звіту про використання коштів не оцінив наявні у матеріалах провадження документи з відомостями про джерело походження коштів та прийшов до передчасного висновку про неможливість ідентифікації грошових коштів, які були використані під час складання протоколу огляду грошових коштів від 10 березня 2017 року та усіх подальших слідчих діях.

Також, як слідує з практики Верховного Суду складання протоколу НСРД поза межами строку, визначеного приписами ч. 3 ст. 252 КПК України, не є підставою для визнання такого протоколу недопустимим доказом (правовий висновок Верховного Суду, що міститься у постанові від 25 вересня 2023 року у справі №208/2160/18)

Однак, вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції під час прийняття рішення про визнання протоколів за результатами проведення 10 березня 2017 року негласної слідчої (розшукової) дії, складених 18 квітня 2017 року, недопустимими у зв`язку з їх складанням поза межами строку, визначеного приписами ч. 3 ст. 252 КПК України.

Крім того, суд першої інстанції без належного обгрунтування прийшов до висновку про те, що відсутність протоколу про результати контролю за вчиненим злочином є істотним порушенням вимог ч. 4 ст. 271 КПК України та п.4.1 Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, що тягне за собою визнання НСРД недопустимим доказом.

Так, суд першої інстанції не врахував позицію Верховного Суду, що міститься у постанові від 31 серпня 2022 року у справі №756/10060/17, та не встановив, чи призвело недотримання процедури проведення НСРД, а саме відсутність протоколу про результати контролю за вчиненим злочином, до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини, який вплив порушень порядку проведення процесуальної дій на доказове значення отриманих у її результаті відомостей, вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Також суд не прийняв до уваги та визнав недопустимими дані за результатами НСРД, а саме надані прокурором відеозаписи на долучених носіях, оскільки всупереч правилам статей 107, 252 КПК України матеріали НСРД не містять даних про технічні засоби, за допомогою яких здійснювалося проведення НСРД.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 256 КПК України протоколи щодо проведення негласних слідчих (розшукових) дій, аудіо- або відеозаписи, фотознімки, інші результати, здобуті за допомогою застосування технічних засобів, можуть використовуватися в доказуванні на тих самих підставах, що і результати проведення інших слідчих (розшукових) дій під час досудового розслідування.

Суд першої інстанції не врахував, що не зазначення в протоколі НСРД технічних характеристик пристрою, на якому велася аудіофіксація телефонних розмов, а також фіксація відеоспостереження не ставить під сумнів належність та допустимість як доказу протоколу НСРД та СD-диску додатку до нього, з огляду на положення статей 85-87 КПК України, за умови, що такі слідчі (розшукові) дії проведені із дотриманням вимог процесуального закону, фундаментальних прав та свобод людини.

При цьому системний аналіз статей 22, 104, 105, 252, 290 КПК України вказує про те, що істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, в першу чергу є невідкриття стороні захисту протоколу про результати НСРД та додатку до нього, що є підставою визнання такого доказу недопустимим у розумінні ст. 87 КПК України, а не окремих відомостей із зазначеного протоколу щодо спеціальних технічних засобів, використаних оперативним підрозділом.

Однак, суд першої інстанції не врахував вищевказані вимоги закону та прийшов до передчасного висновку щодо недопустимості як доказів протоколів НСРД.

Викладене також узгоджується з позицією Верховного суду, викладеного у постанові від 07 липня 2022 року у справі 212/2822/17.

Апеляційний суд вважає, що вищенаведені процесуальні порушення, допущені судом першої інстанції, є істотними, тобто такі, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Крім того, як слідує з оскарженого вироку, обгрунтовуючи висновок про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, суд в порушення вимог ст.ст. 94, 374 КПК України взагалі не надав належної оцінки всім зібраним у провадженні доказам з огляду на їх сукупність та взаємозв`язок, окремі з них взагалі залишив без оцінки, не врахував характер вчиненого кримінального правопорушення та обставини його скоєння, що потребували більш детального аналізу та оцінки непрямих доказів кримінального провадження та перевірки достовірності та допустимості інших доказів.

Аналіз матеріалів кримінального провадження, протоколу судових засідань та ухваленого судового рішення свідчать про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам чинного закону провів судовий розгляд однобічно та неповно, оскільки не дослідив такі обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення для правильного вирішення справи.

Конституційний Суд України у рішенні № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства.

Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає слушними доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження й істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Виходячи з викладеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, внаслідок чого дійшов до передчасного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 .

При цьому, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості самостійно виправити допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону та неповноту судового розгляду, оскільки відповідно до ст. 404 КПК України переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги, а прокурор в апеляційній скарзі ставить питання про скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Згідно п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З огляду на наведені обставини апеляційний суд вважає за необхідне, керуючись ст. 9 КПК України, де вказано, що у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені зокрема п.п. 2, 15, 16 ч. 1 ст. 7 КПК України, скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

При новому розгляді провадження суду необхідно усунути зазначену вище неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та порушення кримінального процесуального закону, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини провадження, перевірити усі доводи, які викладені в апеляційній скарзі прокурора, й прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити частково.

Вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4