Справа № 361/7304/19
Провадження № 1-кп/361/178/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.04.23 Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

потерпілого - ОСОБА_6 ,

представника потерпілого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бровари кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001786 від 25.06.2019 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бровари Київської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: в АДРЕСА_1 , не депутат, не інвалід, маючого на утриманні малолітню дитину, раніше судимого:

вироком Броварського районного суду Київської області від 06.10.2010 р. за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років 3 місяців позбавлення волі. 23.05.2014 р. звільнений на умовно достроковий термін з невідбутим строком покарання 1 рік 7 місяців;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

25 червня 2019 року, о 10:30 годин, ОСОБА_4 керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 21099» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Київській у м. Бровари Київської області, зі швидкістю 68,7...69,7 км/год, чим порушив п. 12.4 Правил дорожнього руху України, яким передбачено, що «у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год», із напрямком руху від м. Чернігів у напрямку до м. Київ та під`їжджаючи до регульованого пішохідного переходу, який розташований біля АЗС «WOG» (вул. Київська, 331 у м. Бровари) не був уважний, чим порушив п. 2.3 «б» Правил дорожнього руху України, яким передбачено, що «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну», рухаючись у лівій смузі руху, під`їжджаючи до вище вказаного регульованого пішохідного переходу, виявивши, що загорівся жовтий сигнал світлофора, не зупинився на даний сигнал перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), чим порушив п. 8.10 Правил дорожнього руху України, яким передбачено, що «у разі подання світлофором або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водій повинен зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія)», продовжуючи рух, перетнув дорожню розмітку 1.12 (стоп-лінія) на червоний сигнал світлофору, не надавши перевагу в русі пішоходу ОСОБА_6 , який рухався по пішохідній розмітці на зелений сигнал світлофору, чим порушив п. 8.7.3 «е» Правил дорожнього руху України, яким передбачено, що «червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух», у результаті чого, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , який перетинав проїжджу частину дороги, рухаючись з ліва на право відносно руху автомобіля марки «ВАЗ 21099» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 .

У наслідок порушень ОСОБА_4 пунктів 2.3 «б», 12.4, 8.10 та 8.7.3 «е» Правил дорожнього-руху України, відбулась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої ОСОБА_6 отримав згідно висновку судово-медичної експертизи №45 від 27.08.2019 року, тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя у вигляді: закритої травми грудної клітини у вигляді емфіземи правої половини грудної з поширенням на шию та черево, переломи 1-7 ребер справа без зміщення уламків, забій легень тяжкого ступеню, двосторонній гемопневматоракс, пневмомедіастінум, дихальна недостатність III ст., закрита травма черева та тазу у вигляді переломів тіл 12 грудного - 2 поперекового хребців, гребеня правої здухвинної кістки, гематома печінки та правої нирки, забій селезінки, садна у верхній третині правої гомілки та в області правого колінного суглобу.

Порушення водієм ОСОБА_4 вимог пунктів 2.3 «б», 12.4, 8.10 та 8.7.3 «е» Правил дорожнього руху України, перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення потерпілому ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження потерпілому, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, при обставинах, викладених в обвинувальному акті, визнав в повному обсязі, щиро розкаявся та пояснив, що дійсно викладені в обвинувальному акті обставини відповідають дійсності. Так, повідомив суду, що 25 червня 2019 року, о 10:30 годин, ОСОБА_4 керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 21099» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Київській у м. Бровари Київської області із напрямком руху від м. Чернігів у напрямку до м. Київ та під`їжджаючи до регульованого пішохідного переходу, який розташований біля АЗС «WOG» (вул. Київська, 331 у м. Бровари) не був уважний, у результаті чого, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , який перетинав проїжджу частину дороги. В скоєному щиро кається. Щодо заявленого цивільного позову, обвинувачений ОСОБА_4 визнав його частково.

Покази ОСОБА_4 , є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті та беручи до уваги, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутність сумніву щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_4 суд вважає за необхідне відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

На підставі викладеного, суд вважає доведеною вину ОСОБА_4 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_6 , тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2013 №7, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, що свідчить згідно ст. 12 КК України, про вчинення обвинуваченим тяжкого злочину.

Вирішуючи питання про призначення виду і міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер і ступінь тяжкості злочину, сукупність всіх обставин його вчинення та дані про особу обвинуваченого, який повністю визнав свою вину, надав суду зізнавальні покази, подав суду клопотання про розгляд справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КК України, щиро розкаявся в скоєному, цивільний позов по кримінальному провадженню визнав частково.

Крім того суд враховує, що ОСОБА_4 , як особа позитивно характеризується за місцем проживання, не зловживає спиртними напоями, офіційно не працевлаштований, має на утриманні малолітню дитину, 2017 р.н., має постійне місце проживання, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, дає критичну оцінку своїм діям, надав суду викривальні покази та частково добровільно відшкодував потерпілому завдані збитки.

Щодо наявності пом`якшуючих відповідальність обставин, суд, у відповідності до ст. 66 КК України, відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, надав суду викривальні покази.

У відповідності до ст. 67 КК України, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Потерпілий ОСОБА_6 просив суд призначити покарання обвинуваченому у вигляді восьми років позбавлення волі з позбавленням пава керувати транспортним засобом 3 (три) роки. Щодо заявдених вимог просив задовольнити в повному обсязі.

З урахуванням викладеного, суд вважає за доцільне призначити покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Підстави для застосування положення ст. 69 КК України судом не встановлені.

Разом з тим, виходячи із фактичної тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, зокрема, характеру діяння, обстановки, способу і місця його вчинення, з урахуванням форми, ступеня вини, обставин, що характеризують поведінку обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, обставин, що безпосередньо пов`язані із вчиненням кримінального правопорушення, та характеризують поведінку останнього після вчинення кримінального правопорушення, та індивідуальних особливостей обвинуваченого, зокрема способу життя, характеризуючи його данні, вік, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відсутність обтяжуючих відповідальність обставин, визнання частково вимог потерпілого ОСОБА_6 , добровільне часткове відшкодування збитків, наявність на утриманні малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що вищенаведені обставини свідчать про можливість призначення покарання з іспитовим строком, оскільки на думку суду, перевиховання ОСОБА_4 ще можливе без ізоляції від суспільства, безпосередньо під наглядом державних органів влади.

Зазначене у своїй сукупності утворює підставу для висновку суду про доцільність застосування до ОСОБА_4 положення ст. 75 та ст. 76 КК України, призначивши покарання з іспитовим строком три роки з визначенням відповідних обов`язків судом, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, оскільки таке покарання буде відповідати вимогам закону та особі винної.

Підсумовуючи все вище зазначене, суд вважає, що саме дана міра покарання відносно обвинуваченого є необхідною і достатньою для виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів, враховуючи тяжкість вчиненого злочину та особу обвинуваченого.

Щодо заявленого у ході розгляду кримінального провадження 04.12.2019 року ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, до обвинуваченого ОСОБА_4 суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно -небезпечне діяння. Це означає, що законодавець обмежив часові рамки пред`явлення позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом.

Згідно ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Положеннями ч. 1 ст. 56 КПК України передбачено, що потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Основними умовами пред`явлення цивільного позову в кримінальному процесі є подання позовної заяви; процесуальна правоздатність позивача; відсутність винесеного судом рішення за тією ж підставою та предметом позову.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду позивач у своїй позовній заяві, надає обґрунтування того, що внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди та спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 зазнав душевних страждань та фізичного болю.

Статтею 1166 ЦК визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до положень ст.1166 ЦК єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду; протиправне діяння особи, яка її завдала; причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

У відповідності до вимог частин першої та другої статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо-і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собакта собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовійпідставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Аналізуючи докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог в частині стягнення з відповідача ОСОБА_4 на його користь 18 996 грн 85 коп. грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди, оскільки позивач - потерпілий ОСОБА_6 лікувався, суд приходить до висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів суду заподіяну матеріальну шкоду та причинно-наслідковий зв`язок, у зв`язку з чим вимоги підлягають задоволенню.

Окрім того, суд приймає до уваги повне визнання матеріальних збитків з боку цивільного відповідача, та часткове їх відшкодування потерпілому, що підтверджується розпискою, наданою стороною захисту.

Щодо моральної шкоди, суд приходить до наступного.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, а згідно п. 1 ч. 2 тієї ж статті моральна шкода відшкодовується незалежно від вини, якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Як зазначено у ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно ч. 3 цієї ж статті моральна шкода відшкодовується грішми у розмірі який, визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, при цьому враховуються вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Як роз`яснено в п. 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів» від 02 липня 2004 року № 13, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за позовом потерпілого суди повинні керуватися відповідними положеннями Цивільного кодексу України та роз`ясненнями, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (Із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, від 27 лютого 2009 року № 1) від 31 березня 1995 року № 4 (далі - Постанова).

Відповідно до п. 3 вищевказаної Постанови під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У абзаці 1 пункту 9 цієї ж Постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на вище викладене та керуючись ст. 2 КПК України, згідно якої завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням всіх обставин справи, наслідків, що настали від вчиненого кримінального правопорушення, характеру та обсягу фізичних, душевних страждань потерпілого через отримання тяжких тілесних ушкоджень, зважаючи на те, що відповідачем визнано частково моральну шкоду, враховуючи також визнання ОСОБА_4 тої обставини, що є причинно-наслідковий зв`язок між його діями і моральними душевним хвилюванням потерпілого, суд, з врахуванням викладеного визначає розмір моральної шкоди завданої потерпілому ОСОБА_6 в розмірі 100 000 грн. задовільняючи частково позовні вимоги в цій частині.

Щодо вимоги про стягнення з обвинуваченого - цивільного відповідача ОСОБА_4 судового збору, суд зазначає наступне.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 23 січня 2019 р. по справі № 187/291/17, провадження № 51-274км17, зазначила, що у главі 8 КПК чітко врегульовано питання процесуальних витрат у кримінальному провадженні. Вичерпний перелік видів таких витрат міститься у ст. 118 цього Кодексу, а їх розподіл регламентовано ст. 124 КПК. Зокрема, законодавець визначив такі види процесуальних витрат, які складаються: з витрат на правову допомогу; з витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; з витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; з витрат, пов`язаних зі зберіганням і пересиланням речей і документів. Отже, судовий збір до вказаних витрат не належить.

Закон не передбачає сплати судового збору при поданні цивільного позову у кримінальному провадженні. Отже суд відмовляє в задоволені даної вимоги позивача.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відповідно до статті 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Питання щодо речових доказів слід вирішити згідно з вимогами ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід не обирався.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 318, 322, 342-351, 358, 363-368 КПК України, ст. ст. 65-66, 75-77, ч. 4 ст. 185 КК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

В силу ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися до уповноваженого органу з питань пробації на реєстрацію, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Іспитовий строк ОСОБА_4 рахувати з моменту проголошення вироку.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не застосовувати.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: в АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ), проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: в АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ), проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , матеріальну шкоду у розмірі 18 996 гривень 85 копійок.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені витрати:

- на проведення інженерно-технічної експертизи «Дослідження технічного стану транспортного засобу) у Київському науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України, висновок експерта №12-1/1488 від 29.07.2019 року вартістю 1884 гривень 12 копійок;

- на проведення інженерно-технічної експертизи (Дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди) експертизи у Київському науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України, висновок експерта №12-1/1975 від 24.09.2019 року вартістю 3140 гривень 20 копійок.

Речові докази: автомобіль марки ВАЗ 21099 реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 - повернути власнику майна.

На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення. Якщо вирок ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1