ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/9661/21 (1-кс/953/2783/22) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/566/23 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: арешт майна
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду міста Харкова від 5 серпня 2022 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000042 від 09.02.2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 190, ч.3 ст. 365-2 КК України,-

УСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання слідчого.

Накладено арешт на нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення цокольного поверху № 90а-8-:-90а-10, 90а-12, 113-ІІ, 113-І, 113-5-:-113-8 загальною площею 97,5 кв.м в будинку за літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, які на теперішній час на праві приватної власності належать ОСОБА_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 , шляхом заборони відчуження та заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо вказаного нерухомого майна до скасування арешту майна у встановленому нормами КПК України порядку.

В обґрунтування прийнятого рішення слідчим суддею зазначено, що є обґрунтованими доводи прокурора в частині накладення арешту на вказане вище нерухоме майно з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки незастосування арешту вказаного майна, яке відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, може привести до його знищення, або настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню

В апеляційній скарзі представник власника майна просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити слідчому у задоволенні його клопотання про накладення арешту на майно.

Щодо поновлення строку зазначає, що оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без виклику власника майна і в подальшому копія ухвали не направлялася на адресу власника майна.

Повідомляє, що отримав копію ухвали лише 19 квітня 2023 року.

Щодо вимог апеляційної скарги зазначає, що майно, на яке накладено арешт було придбано ОСОБА_6 за договором купівлі продажу 30 червня 2021 року.

Вказаний договір є законним та посвідчений нотаріусом і відповідно проведена державна реєстрація правочину.

Згідно клопотання про накладення арешту, підозра нікому не пред`являлась, крім того не вказана саме необхідність накладення арешту, в чому вона полягала.

Ризики в ухвалі слідчого судді також не зазначені.

Таким чином, порушуються права власника майна.

Сторони кримінального провадження були повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином. Прокурор і захисник просили прводити судовий розгляд апеляційної скарги за їх відсутності.

За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе проводити судовий розгляд за відсутності сторін в порядку ст. 406 КПК України.

Клопотання апелянта про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає задоволенню, оскільки відповідне клопотання про арешт майна було розглянуто без участі власника майна та його представника, відповідна копія ухвалине направлялась, а отже апелянт довів поважність пропуску строків апеляційного оскарження.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим відділом Харківського районного управління поліції №1 ГУНП в Харківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000042, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 09.02.2021 ознаками кримінальних правопорушень злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 3 ст. 365-2 КК України.

Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні здійснюється Київською окружною прокуратурою міста Харкова..

Як вбачається із витягу з ЄРДР, Харківським районним управлінням поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000042 від 09.02.2021, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.365-2 КК України.

Відомості щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України внесені до ЄРДР 09.02.2021 за фактом того, що 17.12.2020 невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи майном, а саме нежитловими приміщеннями цокольного поверху 90а-8-:-90а-10, 90а-12. 113-ІІ, 113-І, 113-5-:-113-8, загальною площею 97,5 кв.м. в будинку за літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_1 , що призвело до незаконного вибуття із комунальної власності об`єкта нерухомого майна, чим завдали збитки у великих розмірах.

Відомості щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 365-2 КК України внесені до ЄРДР 07.09.2021 за фактом того, що 17.12.2020 державним реєстратором Красноградської районної державної адміністрації Харківської області ОСОБА_8 на підставі фіктивних документів, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (ДРРП) здійснено реєстрацію права власності на нежитлові приміщення цокольного поверху № 90а-8-:-90а-10, 90а-12. 113-ІІ, 113-І, 113-5-:-113-8, загальною площею 97,5 кв.м. в будинку за літ. «А-4», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які перебувають у власності територіальної громади м. Харкова за ОСОБА_9 .

Згідно постанови слідчого від 04.01.2022 року вказані приміщення визнані речовими доказами.

Так, ч.2 ст.170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1)збереження речових доказів; 2)спеціальної конфіскації; 3)конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1)правову підставу для арешту майна; 2)можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3,4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1)можливість спеціальної конфіскації майна(якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4)розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5)розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як вбачається з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Арешт з метою збереження речових доказів (п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України) може бути накладений на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України (ч. 3 ст. 170 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора в частині накладення арешту на вказане вище нерухоме майно з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки незастосування арешту вказаного майна, яке відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, може привести до його знищення, або настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, про що слушно зазначено слідчим суддею в ухвалі про накладення арешту на майно.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, колегією суддів не встановлено.

Підстав сумніватися в співмірності такого обмеження права власності завданням кримінального провадження у суду не виникає.

Обмеження права власності ОСОБА_6 в даному випадку є співмірним завданням кримінального провадження.

Накладення арешту на вказане майно не завдасть шкоди охоронюваним правам та інтересам осіб, а лише забезпечить можливість збереження речових доказів.

Апелянт у своїй апеляційній скарзі наголошує на тому, що ОСОБА_6 є добросовісним набувачем, набув право власності на підставі законного правочину, а тому підстав накладати арешт на його майно немає.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з огляду на наступне.

Вирішуючи питання щодо обмеження права власності особи під час кримінального провадження, суду слід керуватись нормами Кримінального процесуального законодавства України, які безпосередньо регулюють питання можливого обмеження права власності.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна, суть якого полягає у тимчасовій забороні, адресованій власнику чи володільцю майна, відчужувати його, розпоряджатися чи користуватися ним.

Таким чином з огляду на вказані норми права, в разі накладення арешту, встановлюється тимчасова заборона на майно власника і метою такої заборони в даному випадку є забезпечення збереження речового доказу та унеможливлення його знищення, або настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Крім того, прокурор у своєму клопотанні наводить відомості про те, що майно знаходилось на балансі юридичної особи, засновником якої є громада міста Харкова, а тому не застосування заходу забезпечення кримінального провадження може в тому числі завдати шкоди інтересам територіальної громади міста, що також враховується колегією суддів.

Решта доводів, на які посилається в апеляційній скарзі апелянт, також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вони не спростовують правильність висновків зазначених в ній, а ґрунтуються лише на суб`єктивних оціночних судженнях.

Слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення.

При розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею дотримані вимоги ч. ч. 2, 4 ст. 173 КПК України та ст. 172 КПК України, зміст ухвали слідчого судді в цілому відповідає вимогам ч. 5 ст. 173 КПК України.

Мотиви прийнятого рішення слідчим суддею викладені в мотивувальній частині ухвали, з чим погоджується і апеляційний суд.

Також, Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Крім того, відповідно до порядку, передбаченого ст.174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді обґрунтованою та належним чином мотивованою і підстав для її скасування, за доводами апеляційної скарги не вбачає.

Керуючись ст. ст. 392, 404, 405, 406, 407, 418, 419, 423 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання власника майна ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження - задовольнити.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду міста Харкова від 5 серпня 2022 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000042 від 09.02.2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 190, ч.3 ст. 365-2 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді