УХВАЛА

Іменем України

27 червня 2023 року

м. Київ

справа № 948/959/22

провадження № 51-3847 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Машівського районного суду Полтавської області від 10 січня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2023 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000384 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Машівка Полтавської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , згідно ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Машівського районного суду Полтавської областівід 10 січня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Відповідно до вироку суду 10 жовтня 2022 року в ранковий час ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем у військовому званні солдат, проходячи військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , яка розташована в АДРЕСА_3 , на посаді старшого такелажника такелажного відділення бази зберігання засобів РХБЗ, в умовах воєнного стану, у порушення вимог статей 65, 68 Конституції України, статей 1, 12, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, без дозволу командування та без поважних причин, самовільно залишив базу зберігання засобів РХБЗ та незаконно перебував за її межами до 24 листопада 2022 року.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 08 травня 2023 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Машівського районного суду Полтавської області від 10 січня 2023 року - без змін.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить вказані судові рішення змінити і призначити більш м`яке покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зазначає, що суди:

? при призначенні покарання не взяли до уваги відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, безпідставно не застосували норми ст. 69 КК України;

? не врахували, що злочин скоєно у жовтні 2022 року, а Закон України № 2839-ІХ від 13 грудня 2022 року набрав чинності 27 січня 2023 року;

? висновки судів у частині призначення ОСОБА_4 реальної міри покарання належним чином не вмотивовані.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Так, зі змісту ст.433 КПК України вбачається, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги засудженого, які є аналогічними доводам його апеляційної скарги, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Нормою ч. 3 ст. 65 КК України передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 КК України.

Відповідно до ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині КК України.

Тобто застосування ст. 69 КК України передбачає наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, зокрема, що він за місцем проходження служби характеризується виключно негативно, має шкідливі звички, зловживає енергетиками та алкогольними напоями, має низький рівень авторитету та поваги серед товаришів, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 185 КК України, проте, в силу ст. 89 КК України, є не судимим.

Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд врахував наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, у виді щирого каяття, активного сприяння у розкритті злочину. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, не встановлено.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи засудженого щодо необхідності застосування положень ст. 69 КК України при призначенні йому покарання.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені обвинуваченим в апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для зміни вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі засудженого відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 69 КК України до нього, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Варто зауважити, що в оскаржуваних судових рішеннях також відсутнє посилання на Закон України № 2839-ІХ від 13 грудня 2022 року, який обмежує застосування статей 69 та 75 КК України зокрема, у випадку засудження особи, за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, в умовах воєнного стану.

Отже, касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 413, 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни вироку Машівського районного суду Полтавської області від 10 січня 2023 року та ухвали Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2023 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Машівського районного суду Полтавської області від 10 січня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 08 травня 2023 року стосовно нього відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3