Справа № 638/2736/23
Провадження №1-кп/638/1132/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2023 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова кримінальне провадження №0000001 від 01.01.2023 року стосовно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харкова, громадянина України, українця, із середньою освітою, не одруженого, має дитину 2013 р.н., не працюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України, -

встановив:

31 грудня 2022 року приблизно о 15 годині 00 хвилин , більш точний час в ході судового розгляду не встановлено, ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем «ВАЗ 2106» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , на якому рухався по вул.Залютинській в місті Харкові зі сторони вул.Кутузівської в напрямку вул.Джанкойської на швидкості 35-40 км/год. Під час руху по вказаній вулиці в районі будинку 20 ОСОБА_5 , діючи необережно та безпечно, маючи об`єктивну можливість виявити на полосі свого руху пішохода, не вжив заходів для зменшення швидкості керованого ним транспортного засобу, аж до його зупинки або безпечного об`їзду пішохода, чим грубо порушив вимоги п.2.9а) та п.12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

-п.2.9а) «водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин»;

-п.12.3 «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»

та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який стояв на проїжджій частині вул.Зачепилівській обличчям до нього з права по ходу руху автомобіля «ВАЗ 2106» д.н.з. НОМЕР_1 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної події ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно висновку судово-медичної експертизи №12-14/7-А/23 від 25.01.2023 отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому середньої третини діафізу великогомілкової кістки та закритого перелому голівки правої малогомілкової кістки правої гомілки зі зміщенням кісткових уламків.

Дії водія ОСОБА_5 згідно висновків судових автотехнічних експертиз №СЕ-19/121-23/1281-ІТ від 24.01.2023 та №СЕ-19/121-23/5610-ІТ від 22.03.2023 перебувають у причинному зв`язку з подією та наслідками, що настали.

У судовому засіданні ОСОБА_5 свою провину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердивши зазначене вище у повному обсязі. Зокрема пояснив, що 31.12.2023 року приблизно о 16 годині їхав на автомобілі ВАЗ 2106 у стані алкогольного сп`яніння по вул.Залютинській у м.Харкові. Під час руху не встиг побачити пішохода та збив його. Після чого зупинився та викликав швидку допомогу. У скоєному щиро кається. Цивільний позов визнав частково, заперечував щодо розміру моральної шкоди, визнавши її у розмірі 50 000 гривень.

Захисник обвинуваченого в судовому засіданні просив при призначенні покарання застосувати статтю 69 КК України, посилаючись на наявність у ОСОБА_5 малолітньої дитини, мати похилого віку, щире каяття останнього, часткове визнання цивільного позову, а також співпрацю зі слідством.

Винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст.349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_5 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, вчинене в стані алкогольного сп`яніння, що заподіяло потерпілому ОСОБА_7 тяжкі тілесні ушкодження та кваліфікує його дії за ч.2 ст.286-1 КК України.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , суд визнає щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 , судом не встановлено.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 раніше не судимий, не одружений, має дитину 2013 р.н., не працюює, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на диспансерному (профілактичному) обліку в КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває; впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «Харківський міський психоневрологічний диспансер №3» ХМР не звертався, за місцем мешкання характеризується позитивно, згідно досудової доповіді Шевченківського РВ філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як високий.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Обвинуваченому суд призначає покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому суд враховує фактичні обставини кримінального провадження, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України - є тяжким злочином, суб`єктивне ставлення обвинуваченого до скоєного та його поведінку після вчинення злочину, соціальну характеристику особи: її вік, стан здоров`я, соціальне становище, наявність обставини, яка пом`якшує покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, враховуючи думку потерпілого, який просив застосувати максимальну міру покарання, та зваживши на всі фактори в їх сукупності і взаємозв`язку, приходить до висновку про призначення покарання у межах санкції інкримінованої статті у виді позбавлення волі.

Щодо клопотання сторони захисту про застосування при призначенні покарання ст.69 КК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті Особливої частини цього Кодексу.

Пом`якшуючі обставини - це встановлені судом різні відомості, що свідчать про менший ступінь небезпечності особи винного та вчиненого ним злочину й дають підстави для застосування до нього менш суворого покарання.

Відповідно до ст.66 КК України до обставин, які пом`якшують покарання належать як зазначені, так і не зазначені в законі, але встановлені судом за конкретною справою об`єктивні та суб`єктивні чинники, що не є ознаками конкретного складу злочину і не впливають на його кваліфікацію, проте свідчать про занижений ступінь суспільної небезпеки вчиненого діяння і (або) особи винного і тим самим надають суду право для пом`якшення покарання.

Як встановлено вище, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого судом визнано щире каяття обвинуваченого. Інших обставин судом не встановлено.

Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду від 24.10.2003 року №7 «Про практику застосування судами кримінального покарання» (із змінами внесеними згідно з Постановами Верховного Суду) суди, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, повинні виходити з класифікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб вчинення, кількість епізодів, характер і ступінь тяжкості наслідків тощо). Призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК України) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Разом із цим, встановлені судом обставини не впливають на суспільну небезпечність вчиненого діяння та не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

З огляду на викладене, підстави для застосування ст.69 КК України судом не встановлено.

Крім того, вчинення дорожньої транспортної пригоди водієм, який перебуває у стані алкогольного сп`яніння, унеможливлює звільнення його від призначеного покарання з випробуванням відповідно до вимог ст. 75 КК, оскільки зазначеною статтею передбачена заборона у її застосуванні.

Також обвинуваченому ОСОБА_5 необхідно призначити додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на п`ять років.

Призначення такого покарання буде необхідним, достатнім та дієвим заходом для виправлення обвинуваченого та запобігання нових кримінальних правопорушень, таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання суд також керується положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Щодо питання зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання обвинуваченому, то слід відмітити таке.

ОСОБА_5 був затриманий 29.03.2023 року та перебував під вартою до 18.05.2023 року. Ухвалою суду від 18.05.2023 року до обвинуваченого застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.08.2018 року у справі № 663/537/17 сформувала правовий висновок щодо застосування норми права, передбаченої ч.5 ст.72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання) у такому ракурсі, що якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.

Якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №2046-VIII (пряма дія Закону№2046-VIII).

З огляду на те, що ОСОБА_5 вчинив кримінальні правопорушення після 20 червня 2017 року, рахується попередньо ув`язненим з 29.03.2023 року по 18.05.2023 року, зазначений період йому слід зарахувати в строк покарання, згідно ч.5 ст.72 КК України із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавленні волі.

Оскільки судом призначається покарання, пов`язане з ізоляцією від суспільства, за відсутності виняткових обставин, передбачених ч.3 ст.377 КПК України, враховуючи встановлені та викладені раніше обставини, у тому числі визначені ст. 178 КПК України, які підтверджують ризики, передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, на переконання суду з метою виконання вироку, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганню спробам обвинуваченого ухилитися від суду, ризик чого значно підвищується в умовах введеного в Україні воєнного стану, обвинуваченому слід до набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді домашнього арешту залишити без змін.

Процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експерта під час здійснення досудового розслідування - підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Цивільний позов ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_5 матеріальної шкоди підлягає частковому задоволенню, а саме у розмірі 53 698,99 грн, так як завдана шкода на зазначену суму підтверджується матеріалами справи, а саме наданими потерпілим копіями квитанцій та чеків. Також потерпілим заявлено цивільний позов, про стягнення з обвинуваченого 500 000 грн. моральної шкоди. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість проводження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В пункті 9 цієї Постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом враховано, що внаслідок вчинення правопорушення потерпілому було завдано фізичних та моральних страждань. При визначенні розміру моральної шкоди суд приймає до уваги характер правопорушення, ступінь душевних страждань потерпілого, тривалість відновлення його здоров`я. Одночасно суд також враховує матеріальний стан обвинуваченого, тому, керуючись ст.ст.23, 1167 ЦК України, беручи до уваги зазначені вище обставини, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню та з обвинуваченого на користь потерпілого підлягає стягненню 50 000 гривень в рахунок погашення моральної шкоди.

Щодо стягнення з обвинуваченого судових витрат на надання правничої допомоги у розмірі 3000 гривень, потерпілий не позбавлений права звернутись до суду в порядку цивільного судочинства, надавши відповідні докази в підтвердження понесених витрат.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

Строк покарання обчислювати з моменту його фактичного затримання та взяття під варту.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишити без змін - у вигляді домашнього арешту, заборонивши ОСОБА_5 залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу суду з 22.00 год. до 06.00 год. наступного дня та покласти на ОСОБА_5 обов`язки, передбачені п.п.1, 2, 3, 4 ч.5 ст.194 КПК України, а саме: прибувати до суду за першою вимогою; не відлучатися за межі міста Харкова без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 суму майнової шкоди у розмірі 53 698 (п`ятдесят три тисячі шістсот дев`яносто вісім) гривень 99 копійок та суму моральної шкоди у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави на відшкодування процесуальних витрат за проведення судових експертиз у загальному розмірі 4530 гривень 72 копійки.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 06.01.2023 року.

Речовий доказ - автомобіль ВАЗ 2106 д.н.з. НОМЕР_1 - повернути законному власнику.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1