Номер провадження: 11-кп/813/1248/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Приморського райсуду м. Одеси від 03.04.2023, якою під час судового розгляду к/п №0000337 від 19.07.2022 стосовно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Кузьминки, Джанбульської обл., респ. Казахстан, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, який працював на посаді продавця у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », без постійного місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 02.06.2023 із визначенням розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 03.04.2023 під час судового розгляду к/п №0000337 від 19.07.2022 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України було відмовлено у задоволені клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу, задоволено клопотання прокурора та продовжено відносно ОСОБА_6 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, до 02.06.2023 із визначення розміру застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 46 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 123 464 грн.

Мотивуючи зазначене рушення, суд зазначив, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення та до теперішнього часу не відпали та продовжують існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: обвинувачений ОСОБА_6 у разі обрання йому м`якого запобіжного заходу, може переховуватись від суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Також, суд враховуючи положення ч. 5 ст. 182 КПК України вважав за необхідне визначити заставу у розмірі 46 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що буде достатньою для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_6 обов`язків, передбачених КПК України.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 зазначив, що вважає оскаржувану ухвалу необґрунтованою та незаконною, з огляду на наступне:

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що до клопотання прокурора не додано жодного доказу на підтвердження існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України;

- судом 1-ої інстанції належним чином не обґрунтовано визначений розмір застави та не враховано того, що ОСОБА_6 є раніше не судимим, має постійне місце роботи та проживання, повністю визнав свою провину.

Посилаючи на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати відносно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 або зменшити розмір застави до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В судове засідання апеляційного суду захисник ОСОБА_7 та представник Приморської окружної прокуратури м. Одеси не з`явились, незважаючи на належне сповіщення про дату час та місце судового засідання, жодних клопотань до суду не надавали, окрім того, від обвинуваченого ОСОБА_6 будь-яких клопотань про забезпечення його явки в судове засідання до апеляційного суду не надходило, у зв`язку з чим, враховуючи положення ст. 422-1 та ч. 4 ст. 107 КПК України, колегія суддів вважає можливим розглянути провадження за відсутності сторін кримінального провадження та фіксацію судового засідання технічними засобами не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Приморському райсуді м. Одеси знаходиться к/п №0000337 від 19.07.2022 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

При цьому, положення ч. 2 ст. 422-1 КПК України встановлюють, що суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду 1-ої інстанції: 1) ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; 2) клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді 1-ої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою (у разі його наявності), ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, а також, в деяких випадках, копію обвинувального акту та журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Так, зважаючи на обставини інкримінованого ОСОБА_6 злочину, який пов`язаний із незаконним обігом наркотичних речовин за попередньою змовою групою осіб, його характеру та тяжкості, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винним (позбавлення волі на строк від 6-ти до 10-ти років із конфіскацією майна), колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього час продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Водночас, зважаючи на те, що свідки на теперішній час ще не допитані, остаточне рішення по справі відносно обвинуваченого не прийнято, існують ризики того, що ОСОБА_6 може незаконно впливати на свідків у вказаному кримінальному провадженні.

Також, в зазначеному кримінальному провадженні існує ризик можливого вчинення ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення, оскільки він офіційно не працевлаштований, тобто не має стабільного джерела доходу та законних засобів існування.

Окрім того, апеляційний суд також враховує суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», оскільки злочин, в якому обвинувачується ОСОБА_6 пов`язаний із незаконним обігом наркотиків, які в свою чергу мають негативний вплив на осіб, які вживають зазначені наркотичні засоби, що в подальшому тягне за собою систематичність такого вживання та подальші непоправні наслідки, які можуть статись із особами, які вживають такі засоби.

Разом із цим, апеляційний суд враховує твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він раніше не судимий та має постійне місце проживання, проте зауважує на тому, що зазначені обставини не свідчать про відсутність встановлених апеляційним судом ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України та не може слугувати беззаперечною обставиною для зміни запобіжного заходу.

Також, колегія суддів критично оцінює посилання обвинуваченого ОСОБА_6 щодо наявності в нього постійного місця роботи, оскільки матеріалами провадження та апеляційної скарги зазначена обставина не підтверджується.

Що стосується тверджень обвинуваченого ОСОБА_6 про необґрунтованість визначеного розміру застави, колегія суддів вважає безпідставними та зазначає наступне.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, який відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

Відповідно до положень п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При визначені розміру застави, суд 1-ої інстанції врахував майновий та сімейний стан обвинуваченого, а також наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, тому прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність застосування застави у розмірі 46 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки саме такий розмір застави є достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків.

Отже, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про наявність підстав для застосування відносно нього більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, апеляційний суд вважає безпідставними.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі , залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку тримання під вартою залишенню без змін, як законна та обґрунтована.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 183, 194, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03.04.2023, якою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України під час судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 02.06.2023, із визначенням розміру застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4