Номер провадження: 11-кп/813/2012/23
Справа № 521/8747/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали кримінального провадження №0000311 від 09.02.2023 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 01.08.2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, стосовно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився с. Першопокровка, Нижньосірогозького району, Херсонської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, непрацюючого, неодруженого, який тимчасово проживає у пункті незламності на території м. Херсон, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

встановив:

Малиновським районним судом м. Одеси розглядається кримінальне провадження №0000311 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 4 ст. 186 КК України.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 01.08.2023 року задоволено клопотання прокурора та в порядку ст.331 КПК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому, з визначенням розміру застави 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 80520 гривень, строком до 02.10.2023 року.

Не погоджуючись з ухвалою судузахисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу місцевого суду про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та постановити нову, якою відмовити прокурору в задоволенні клопотання. Захисник посилається на те, що обвинувачений не має на меті переховуватись від суду та здійснювати інші дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а визначена застава є завідомо непомірною для обвинуваченого.

Крім того, захисник зазначає, що запобіжний захід обвинуваченому продовжено після спливу строку дії ухвали від 26.05.2023 року, що є порушенням ст.197 КПК, оскільки запобіжний захід може застосовуватись не більше, ніж на 60 діб.

Судовий розгляд проведений за відсутності обвинуваченого та захисника, які не заявляли клопотання про особисту участь під час розгляду поданої апеляційної скарги.

Також, апеляційний розгляд проведено без участі прокурора, який будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, клопотань про здійснення розгляду в його присутності не заявляв.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Колегія суддів вважає, що в умовах воєнного стану відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення учасників судового розгляду на прибуття до суду, оскільки це може становити загрозу для вказаних осіб.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.422-1 КПК, апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача; вивчивши доводи апеляційних скарг; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

З матеріалів судової справи вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, який відносяться до категорії тяжкого, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 10 років.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тяжкістю покарання, яке може загрожувати ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим, а також наявністю ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду та вдатися до вчинення інших злочинів, також незаконно впливати на потерпілого та свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Колегія суддів звертає увагу, що апеляційний суд на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, а також продовження існування зазначених ризиків, виправдовуютьпродовження застосування найсуворішого запобіжного заходу та дають апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Посилання сторони захисту на відсутність ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду заслуговує на увагу, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_6 може здійснити спроби переховування від суду, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, навіть з огляду на можливе призначення покарання, яке слід буде відбувати реально.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Колегією суддів не виключається можливість вчинення ОСОБА_6 іншого злочину та такий ризик є цілком високий, оскільки останній не працевлаштований, щодо нього на розгляді місцевого суду знаходяться декілька кримінальних проваджень, в яких останньому інкримінується вчинення особливо тяжких злочинів.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків та потерпілого в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками та потерпілим у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні, оскільки покази свідків та потерпілого, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на свідків та потерпілого, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Крім того, апеляційний суд враховує практику ЄСПЛ, в даному випадку п. 33 рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, де визначено, що небезпека ухилення від правосуддя не може вимірюватися тільки в залежності від суворості можливого покарання; вона повинна визначатися з урахуванням ряду інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки ухилення від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що це не може служити виправданням утримання під вартою. При цьому, необхідно врахувати характер обвинуваченого, його моральні якості, його кошти, зв`язку з державою, в якому він переслідувався за законом, і його міжнародні контакти.

Враховуючи зазначені обставини апеляційний суд вважає, що на теперішній час відсутні дані, які б могли переконати суд у тому, що будь-який інший запобіжний захід, окрім тримання під вартою, зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечать його належну процесуальну поведінку.

Доводи сторони захисту щодо продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому, всупереч вимогам ст.197 КПК, ухвалою місцевого суду від 26.05.2023 року, апеляційний суд не може взяти до уваги, оскільки судом в даному випадку перевіряється законність ухвали місцевого суду від 01.08.2023 року, а тому суд апеляційної інстанції не вправі надавати оцінку попереднім ухвалам місцевого суду, які не є предметом даного розгляду.

Колегія суддів також визнає необґрунтованими доводи захисника щодо можливості визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у виді застави у меншому розмірі, оскільки обраний розмір застави визначений судом в мінімальному розмірі, визначеному ст.182 КПК, а тому такий розмір застави не можна вважати непомірним.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та захисником апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування ОСОБА_6 під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновок суду про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу обвинуваченого у вчиненні ним тяжкого злочину із застосуванням насильства, дають підстави вважати, що на даний час існують зазначені місцевим судом ризики, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 01.08.2023 року, якою ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4