ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 466/2681/15-к

провадження № 51-2385км21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000146, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Острів Сокальського району Львівської області, який зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 367 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, на строк 3 роки.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, п. 3 ч. 1 ст. 80 КК ОСОБА_6 звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Також указаним вироком задоволено цивільний позов прокурора та ухвалено стягнути із ОСОБА_6 2 589 740 грн на користь Львівської міської ради в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення.

За вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, працюючи відповідно до наказу начальника Головного управління юстиції у Львівській області від 13 серпня 2012 року №1131/К на посаді головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, будучи службовою особою, 26 березня 2013 року здійснив неналежне виконання своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки.

Так, ОСОБА_6 у березні 2013 року у приміщенні, що на АДРЕСА_2 , не перевірив відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, повноту та відповідність вимогам законодавчих актів поданих ОСОБА_8 до реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції документів щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий номер :05:001:0075, що на АДРЕСА_3 , прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 березня 2013 року № 1160519

і зареєстрував право власності ОСОБА_8 на цю земельну ділянку, хоча відповідно до ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції Закону від 11 лютого 2010 року № 1848-VI, яка була чинною станом на березень 2013 року) за розглядом поданих документів повинен був прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

При цьому також установлено, що зазначена земельна ділянка на час подачі ОСОБА_8 заяви про реєстрацію прав на неї перебувала в комунальній власності, у власність чи користування іншої особи, в тому числі ОСОБА_9 , не передавалася, документи, що посвідчують такі права, останньому не видавалися.

Унаслідок таких дій ОСОБА_6 із власності територіальної громади м. Львова незаконно вибула земельна ділянка площею 0,15 га, кадастровий номер :05:001:0075, розташована на АДРЕСА_3 , вартістю 2 589 740 грн, що у 250 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян та згідно з приміткою до ст. 364 КК становить тяжкі наслідки.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 23 лютого 2021 року вирок щодо ОСОБА_6 скасував, а кримінальне провадження закрив у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК.

Касаційний кримінальний суд Верховного Суду постановою від 09 грудня 2021 року скасував це рішення апеляційного внаслідок істотних порушень вимог КПК та призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

01 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишив без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2019 року - без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційні скарги

Захисник ОСОБА_7 , не погодившись із постановленими щодо ОСОБА_6 судовими рішеннями, звернулася до суду з аналогічними за змістом касаційними скаргами, у яких ставить вимогу про скасування вироку Шевченківського районного суду м. Львова

від 23 грудня 2019 року та ухвали Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року

у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та наводить доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Захисник стверджує, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, оскільки суд вибірково перевірив доводи апеляційної скарги та не звернув уваги на ряд аргументів захисника, зокрема доводи про незаконність рішення суду в частині задоволення судом першої інстанції цивільного позову в кримінальному провадженні.

Також звертає увагу, що у своїй апеляційній скарзі наводила доводи про відсутність правових підстав у прокурора звертатися до суду із цивільним позовом, про те, що цивільним позивачем у провадженні має бути Львівська міська рада, а належним відповідачем - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, з яким ОСОБА_6 станом на 26 березня 2013 року перебував у трудових відносинах. Також стверджує, що позивач не довів розміру майнової шкоди, а тому цивільний позов задоволено безпідставно.

Крім того, за версією сторони захисту, земельна ділянка з кадастровим номером :05:001:0075, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , на день ухвалення вироку перебувала у власності Львівської міської ради, а тому суд не мав підстав для стягнення із ОСОБА_6 збитків, які було відшкодовано шляхом повернення належному власнику земельної ділянки на підставі постанови Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року у справі № 466/1875/14.

Захисник вказує, що поза увагою суду апеляційної інстанції лишилися доводи про реєстрацію 01 березня 2022 року вказаної вище земельної ділянки за Львівською міською радою та відшкодування заподіяної шкоди на день постановлення апеляційним судом оскарженої ухвали, про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_6 вартості цієї земельної ділянки, рішення про повернення якої у власність територіальної громади м. Львова ухвалене судом цивільної юрисдикції до винесення вироку в цій справі.

Також захисник стверджує про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 2 ст. 367 КК. Вважає, що ОСОБА_6 було подано всі необхідні документи для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а тому висновки суду про наявність підстав для відмови в державній реєстрації речових прав і про порушення п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є необґрунтованими. Свої твердження про правомірність дій ОСОБА_6 обґрунтовує правозастосовною практикою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо державної реєстрації права власності на іпотечне майно.

На переконання захисника, об`єктивна сторона злочину, інкримінованого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 367 КК, відсутня, оскільки не вбачає причинного зв`язку між його діянням та заподіяними наслідками.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні суду касаційної інстанції прокурор вважала, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково, оскаржені судові рішення - скасуванню в частині вирішення цивільного позову прокурора з його направленням в суд першої інстанції для розгляду в порядку цивільного судочинства.

Захисник підтримала подані касаційні скарги, просила скасувати оскаржену ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Засуджений підтримав доводи, викладені в касаційних скаргах, просив задовольнити вимоги сторони захисту.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Колегія суддів відхиляє доводи захисника про відсутність причинного зв`язку між діяннями ОСОБА_6 та заподіяними наслідками, про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність щодо кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 367 КК, як необґрунтовані.

Визнавши ОСОБА_6 винуватим, суд першої інстанції оцінив докази з урахуванням вимог ст. 94 КПК з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, розглянув провадження в межах висунутого обвинувачення, дійшов висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК, тобто у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки.

Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Переглядаючи провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , апеляційний суд не встановив неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та дати правильну юридичну оцінку вчиненому. Тому суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК, рішення цього суду залишив без зміни, при цьому належним чином обґрунтував свої висновки.

За змістом ч. 1 ст. 367 КК службова недбалість - це невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб.

Частина 2 цієї статті визначає відповідальність за вчинення того самого діяння, якщо воно спричинило тяжкі наслідки.

Таким чином, аналіз ст. 367 КК дає підстави вважати, що відповідальність за цією нормою настає лише у випадку, якщо дії, невиконання чи неналежне виконання яких спричинило передбачені в зазначеній статті наслідки, входили у коло службових обов`язків цієї службової особи, або якщо обов`язок діяти відповідним чином юридично був включений (законом, указом, постановою, наказом, інструкцією тощо) до кола службових повноважень такої особи.

За змістом посадової інструкції головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, затвердженої наказом начальника Львівського міського управління юстиції від 27 грудня 2011 року № 61, на ОСОБА_6 покладено обов`язок встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, зокрема відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, поданим документам.

З посадовою інструкцією ОСОБА_6 був ознайомлений 13 серпня 2012 року, про що свідчить його підпис. Він знав про закріплений за ним обов`язок з перевірки відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

Приймаючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину, суди обґрунтовано зважили на положення ст. 125 Земельного кодексу України

(у редакції, що діяла станом на день вчинення кримінального правопорушення; далі - ЗК), де закріплено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Рішення про винуватість ОСОБА_6 суд першої інстанції ухвалив, установивши, що ОСОБА_8 під час реєстрації права приватної власності на нежитлові будівлі (літ. «Б», площею 11,8 кв. м і літ. «В», площею 5,6 кв. м) та металевий навіс (літ. «Г», площею 25,4 кв. м), які розташовані по АДРЕСА_3 , на підставі договору іпотеки від 30 січня 2013 року, разом з іншими документами, долученими до заяви про оформлення права власності на земельну ділянку, також долучив договір купівлі-продажу комплексу АЗС від 22 грудня 2012 року, яким було підтверджено виникнення права власності у ОСОБА_9 лише на дві цегляні нежитлові будівлі, металевий навіс та ємкість для нафтопродуктів, що складають комплекс АЗС. Звертаючись із заявою про реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий номер: :05:001:0075, розташовану знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_8 подав аналогічні документи, однак договору купівлі-продажу чи будь-якого іншого документа, який би підтвердив виникнення права власності у ОСОБА_9 на цю земельну ділянку, не долучив.

Місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що заявлені 26 березня 2013року ОСОБА_8 права на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :05:001:0075, що на АДРЕСА_3 , не відповідали вимогам законодавства, оскільки подані документи не давали змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, та поданий заявником договір іпотеки не відповідав установленим законодавством вимогам, а отже, ОСОБА_6 не мав права проводити державну реєстрацію права приватної власності на вищевказану земельну ділянку за ОСОБА_8 .

Крім того, попередній власник комплексу АЗС, розміщеного на цій земельній ділянці, ОСОБА_9 , якого місцевий суд допитав у судовому засіданні як свідка, показав, що за договором купівлі-продажу він придбав дві нежитлові будівлі, бочку і навіс по АДРЕСА_3 , оскільки мав намір на їхньому місці збудувати АЗС. Вказав, що земельна ділянка не була предметом цього договору купівлі-продажу, однак він вважав, що після укладення договору до нього також перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розташовано придбані будівлі, бочка та навіс.

Стаття 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній станом на березень 2013 року) визначає підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Зокрема, за п. 4 ч. 1 цієї статті підставою для відмови у реєстрації такого права є невідповідність поданих документів вимогам, установленим законом, та відсутність змоги встановити відповідність заявлених прав документам.

Суд першої інстанції, відхиляючи версію сторони захисту стосовно дотримання ОСОБА_6 вимог законодавства під час державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер :05:001:0075, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , урахував дані, які вбачаються з документів, що було вилучено на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 04 червня 2014 року про тимчасовий доступ речей і документів. Місцевий суд небезпідставно встановив, що під час реєстрації права приватної власності на нежитлові будівлі (літ. «Б», площею 11,8 кв. м і літ. «В», площею 5,6 кв. м) та металевий навіс (літ. «Г», площею 25,4 кв. м), розташовані по АДРЕСА_3 , на підставі договору іпотеки від 30 січня 2013 року ОСОБА_8 разом з іншими документами, долученими до заяви про оформлення права власності на земельну ділянку, долучив також договір купівлі-продажу комплексу АЗС від 22 грудня 2012 року між ВАТ «Львівський дослідний нафтомаслозавод» та ОСОБА_9 . Зазначений договір підтверджував виникнення права власності у ОСОБА_9 лише на дві цегляні нежитлові будівлі, металевий навіс і ємкість для нафтопродуктів, які складають комплекс АЗС. Водночас під час звернення із заявою про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :05:001:0075, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_8 подав аналогічні документи, однак договору купівлі-продажу чи будь-якого іншого документа, який би підтвердив виникнення права власності у ОСОБА_9 на цю земельну ділянку, не долучив.

За таких обставин колегія суддів Касаційного кримінального суду вважає правильними рішення судів про те, що обвинувачений ОСОБА_6 , працюючи на посаді головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, не мав права проводити державну реєстрацію права приватної власності на вищевказану земельну ділянку за ОСОБА_8 , оскільки заявлені останнім вимоги та подані документи містили суперечності, не відповідали вимогам законодавства, яке регулювало порядок і підстави державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, та не давали підґрунть установити правову підставу набуття ОСОБА_8 права приватної власності на цю земельну ділянку, та погоджується з висновками судів попередніх інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК.

ОСОБА_6 як головний спеціаліст відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, здійснивши державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :05:001:0075, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , здійснив функції представника влади, делеговані йому у зв`язку з посадою Державою Україна на підставі приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», положення якого регулюють відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямовані на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Делегування державою відповідних повноважень особам, які здійснюють державну реєстрацію, визначає зміст і спрямованість функцій, покладених на таких осіб, які полягають у реалізації владних повноважень з упорядкування і регулювання суспільних відносин, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження і обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є засадами державної реєстрації прав за приписами ст. 3 вказаного вище Закону.

За приписами ст. 126 ЗК право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В свою чергу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК).

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виникають з моменту такої реєстрації (ч. 2 ст. 3 Закону). З моменту виникнення права власності на земельну ділянку припиняється відповідне право попереднього власника.

З підстав, наведених вище, колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту про те, що між діями засудженого та заподіяною шкодою відсутній необхідний причинний зв`язок.

Необхідний причинний зв`язок як зв`язок між явищами об`єктивної дійсності у кримінальних правопорушеннях із матеріальним складом має місце лише тоді, коли діяння виступає головною умовою, без якої неможливе настання наслідку (conditio sine qua non).

Як головна (визначальна) умова діяння породжує суспільно небезпечні наслідки і за обставин цього провадження саме діяння ОСОБА_6 , який здійснив державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий номер :05:001:0075, є причиною припинення права власності на неї територіальної громади м. Львова і заподіяння внаслідок цього матеріальної шкоди.

Посилання захисника на правозастосовну практику Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, якими захисник ОСОБА_7 обґрунтовує правомірність дій ОСОБА_6 , є нерелевантними, оскільки наведені в них висновки стосуються інших правовідносин, відмінних від обставин цього провадження.

Щодо доводів захисника про необґрунтоване задоволення цивільного позову прокурора колегія суддів дійшла наступних висновків.

Не погоджуючись із вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2019 року, захисник в апеляційній скарзі, серед іншого, стверджувала про відсутність підстав до стягнення із обвинуваченого шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, з огляду на те, що на виконання постанови Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року у справі № 466/1875/14 право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :05:001:0075), яка розташована на вул. Липинського, 27, у м. Львові, на час апеляційного перегляду зареєстровано за Львівською міською радою, яка на власний розсуд обрала спосіб захисту цивільного права, відмінний від того, який обрав прокурор, і задоволення позову прокурора суперечить приписам цивільного законодавства за таких обставин, а також, спираючись на положення Цивільного кодексу України порушувала питання про те, що ОСОБА_6 є неналежним відповідачем.

На обґрунтування своїх доводів, стороною захисту долучено рішення Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року за яким визнано недійсним договір іпотеки від 30 січня 2013 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у частині передачі земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :05:001:0075, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , та ухвалено витребувати в ТОВ «Інвест-Регіон» як добросовісного набувача зазначену земельну ділянку на користь Львівської міської ради, скасувати реєстрацію права власності на неї за ОСОБА_8 , ПП «Глобал Груп» і за ТОВ «Інвест-Регіон».

Під час апеляційного перегляду за відповідним клопотанням захисника 18 липня 2020 року до матеріалів провадження було долучено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (час формування витягу - 23 травня 2022 року) де відображена інформація, що 01 березня 2021 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної і комунальної власності» від 06 вересня 2012 року № 5245-VIта постанови Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року у справі № 466/1875/14 право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :05:001:0075) за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано за Львівською міською радою.

Натомість апеляційний суд залишив без уваги як вказані вище доводи апеляційної скарги сторони захисту, так і докази, надані стороною захисту на їх обґрунтування, відповідей на доводи сторони захисту на надав, з огляду на що оскаржену ухвалу не можна вважати такою, що відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Оскільки за наслідками касаційного перегляду не можуть бути усунуті порушення, допущені апеляційним судом, позаяк обґрунтовані відповіді на доводи сторони захисту потребують дослідження доказів, на які посилається захисник, і це перебуває поза межами компетенції суду касаційної інстанції, враховуючи приписи ст. 433 КПК, оскаржене рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції необхідно перевірити обґрунтованість доводів сторони захисту щодо наявності підстав до задоволення цивільного позову прокурора, дослідити відповідні докази та постановити рішення, яке відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3