Справа №705/3910/23
Провадження №1-кс/701/4/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2023 року Маньківський районний суд Черкаської області

у складі: головуючого слідчого -судді - ОСОБА_1

за участю секретаря - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду смт. Маньківка скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР,

В С Т А Н О В И В :

Скаржник звернувся до суду із скаргою на бездіяльність слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

В обгрунтування скарги вказав, що він звернувся до Уманського РУП про порушення кримінальної справи за фактом фальсифікації судового розгляду по справі №705/1087/20 -4с/705/24/23 суддею Уманського міськрайонного суду ОСОБА_4 , який використовуючи службові повноваження перешкоджав правосуддю і надав необгрунтовану перевагу особистому інтересу. Слідчий уповноважений РУП на прийняття повідомлень про кримінальні правопорушення не дотримався вимог ст. 214 КПК України і не вніс відомості з ЄО-10650 від 29.07.2023 р. до ЄРДР.

У зв`язку з вказаним скаржник звернувся до суду зі скаргою і просив визнати дії Уманського РУП при реєстрації ЄО-10650 від 29.07.2023 р. як бездіяльність та слідчого Уманського РУП внести відомості про злочинні діяння проти правосуддя з ЄО-10650 від 29.07.2023 р. до ЄРДР.

Скаржник будучи повідомленим про час та місце розгляду скарги до суду не з"явився, причини неявки визнані поважними невідомі, заяв та клопотань не надходило, тому враховуючи положення ч.2 ст. 306 КПК України щодо строку розгляду скарги, розгляд даної скарги можливо провести у відсутність повідомленого скаржника.

Представник Уманського РУП ГУНП в Черкаській області будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду скарги до суду не з"явився, причини неявки визнані поважними невідомі, заяв та клопотань не надходило, тому враховуючи положення ч.3 ст. 306 КПК України, розгляд даної скарги можливо провести його відсутність, оскільки його неявка не є перешкодою для розгляду скарги.

Суд, дослідивши матеріали, додані до скарги, встановив наступне.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Встановлено, що скаржник звернувся до Уманського РУП про порушення кримінальної справи за фактом фальсифікації судового розгляду по справі №705/1087/20-4с/705/24/23 суддею Уманського міськрайонного суду ОСОБА_4 , який використовуючи службові повноваження перешкоджав правосуддю і надав необгрунтовану перевагу особистому інтересу. Згідно сповіщення про фальсифікацію судового розгляду скаржник просив внести до ЄРДР відомості про перевищення повноважень і вчинення службового підроблення суддею ОСОБА_4 за ст.ст. 364 та 366 КК України і відкрити провадження.

При обгрунтуванні даної скарги скаржник зазначає, що слідчий уповноважений РУП на прийняття повідомлень про кримінальні правопорушення не дотримався вимог ст. 214 КПК України і не вніс відомості з ЄО-10650 від 29.07.2023 р. до ЄРДР.

При дослідженні змісту заяви ОСОБА_3 про злочин (фальсифікацію судового розгляду) встановлено, що її суть зводиться до незгоди заявника з процесуальним рішенням судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області, а саме винесення ухвали у справі №705/1087/23 про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову про закінчення виконавчого провадження.

Сумніви скаржника щодо законності судового рішення не є підставою для внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування. Припущення заявника про постановлення суддею з причин некомпетентності завідомо неправосудного та незаконного рішення ґрунтуються на суб`єктивній оцінці та ставленні до зазначених у заяві про злочин обставин, оскільки злочинність дій судді не підтверджується ніякими об`єктивними даними, а тому, підстав для ініціювання кримінального провадження та проведення досудового розслідування не вбачається.

Приписами ч.1 ст.214 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Положення ст.214 КПК України перебувають у тісному взаємозв`язку з ч.1 ст.2 та ст.11 КК України, згідно з якими підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою не будь-яких дій, а суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки конкретного складу злочину кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення відомостей до ЄРДР.

Системний аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що саме фактичні дані, які вказують на ознаки злочину кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до ЄРДР. Подання лише заяви не може бути безумовною підставою для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про вчинення злочину є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину).

Тобто, не підлягає внесенню до ЄРДР та не є підставою для початку досудового розслідування інформація, яка не містить об`єктивних даних, що дійсно свідчать про ознаки злочину.

Розглядаючи положення ст.214 КПК України через призму ст.375 КК України заявнику необхідно зазначити дані, які підтверджують постановлення суддею (судом) саме неправосудного рішення та вчинення вказаних дій саме з усвідомленням відсутності правових підстав для його ухвалення.

Таким чином, у разі незгоди сторони з судовим рішенням та на цьому підґрунті подання заяви до правоохоронних органів про внесення відомостей до ЄРДР щодо вчинення суддею кримінального правопорушення, вбачається вплив на суддю. Як наслідок має місце в подальшому неможливість розгляду іншої справи суддею, щодо якого внесено відомості до ЄРДР, де однією із сторін є скаржник, за чиєю скаргою було внесено відомості до ЄРДР.

Крім того, ст.126 Конституції України закріплено гарантії незалежності і недоторканності судді та передбачено, що вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється та суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Аналогічні положення містить ч.1 ст.49 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Рекомендація № СМ/Rec (2010) Комітету міністрів Ради Європи від 17.11.2010р. щодо незалежності, ефективності та обов`язків суддів містить положення про те, що виконавча та законодавча влада повинні гарантувати незалежність суддів і утримуватися від дій, які можуть підірвати незалежність судової влади або довіру суспільства до неї.

Конституційний Суд України у своїх численних рішеннях від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 р. № 10-рп/2008, від 03 червня 2013р. № 3-рп/2013 послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та в низці інших міжнародних документів, а саме: Основні принципи незалежності судових органів, схвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів, затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної ради ООН, Європейська хартія "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994 року та інших.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч.1, 2 ст.126 Конституції України та ч.2 ст.13 Закону України "Про статус суддів" (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Відповідно до положення ч.1 ст.126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч.3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Вищої ради правосуддя затриманий або утримуваний під вартою чи арештом до винесення обвинувального вироку судом.

Разом з тим відповідно до положення ч.1 цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч.3 статті 126 Конституції України. Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами.

Відповідно до ч.6 ст.48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об`єднання зобов`язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.

Згідно п.4.2 рішення Конституційного Суду України №6-рп/2001 від 23.05.2001р. у справі №12-17/2001, процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питання підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належить до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

У міжнародних документах з питань статусу та незалежності суддів, зокрема у Монреальській універсальній декларації про незалежність правосуддя (Перша світова конференція з незалежності правосуддя, Монреаль, 1983 рік), Основних принципах незалежності судових органів (схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та від 13 грудня 1985 року), Рекомендаціях щодо ефективного впровадження основних принципів незалежності судових органів (прийнятих резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 1989/60 та схвалених резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/162 від 15 грудня 1989 року), Європейському статуті судді (схваленому Європейською Асоціацією Суддів у 1993 році), Європейській хартії щодо статусу суддів (10 липня 1998 року), Всесвітній (Універсальній) хартії судді (схваленій Міжнародною Асоціацією Суддів 17 листопада 1999 року, Тайбей (Тайвань), Декларації щодо принципів незалежності судової влади, прийнятої Конференцією голів верховних судів країн Центральної та Східної Європи 14 жовтня 2015 року, звернуто увагу на необхідність усіма можливими національними та міжнародними органами гарантувати незалежність суддів, зокрема на те, що суддя не може бути притягнений до відповідальності за виконання своїх професійних обов`язків. Гарантування незалежності суддів також полягає у тому, щоб жоден суддя не міг приймати рішення у справі через страх, очікування користі будь-якого походження або через будь-який неналежний вплив.

З огляду на зазначене, вимоги національного та міжнародного законодавства передбачають та гарантують незалежність судової влади, цінність такого інституту в кожному суспільстві. Незалежність судочинства є невід`ємною складовою права на справедливий судовий процес.

Частиною 1 статті 364 КК України передбачена кримінальна відповідальність за зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.

Частиною 1 статті 364 КК України передбачена кримінальна відповідальність за складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів.

Таким чином, в розумінні диспозицій ст.ст. 364, 366 КК України, вказані злочини характеризуються тільки прямим умислом.

У цьому контексті необхідно враховувати, що основним складовим елементом об`єктивної сторони будь-якого злочину є його суспільна небезпечність. Злочин серед інших правопорушень характеризується найвищим ступенем суспільної небезпечності і саме це дозволяє відмежовувати його від близьких за об`єктивними і суб`єктивними ознаками інших правопорушень (адміністративних, дисциплінарних та інших). Саме по собі припущення щодо постановлення суддею завідомо неправосудного рішення не є свідченням вчинення злочину, оскільки суперечить визначальним засадам правового регулювання побудови та діяльності судової влади.

Серед іншого у скарзі відсутні передбачені ч.5 ст.214 КПК України відомості та фактичні обставини, які могли б свідчити про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст.364, 366 КК України.

Таким чином, подання тільки заяви до правоохоронних органів про внесення до ЄРДР відповідних відомостей, без зазначення фактичних даних, які б вказували на ознаки складу злочину, не може бути безумовною підставою для внесення до ЄРДР відповідних відомостей та задоволення скарг на бездіяльність слідчих, прокурорів, щодо невнесення до ЄРДР відомостей стосовно вчинення суддями правопорушень.

Згідно п.4 ч.2 ст.307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги та вважає за необхідне відмовити у її задоволенні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.214, 303-307 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого Уманського РУП ГУНП в Черкаькій області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за його заявою від 29.07.2023 р. - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1