Номер провадження: 11-кп/813/855/23
Справа № 522/6997/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судових засідань: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

прокурорів: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

потерпілої ОСОБА_11 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_12 ,

захисників: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

обвинуваченого ОСОБА_16 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001169 від 11.03.2020 року за апеляційними скаргами представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_16 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 22.12.2022 року, стосовно:

ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Одесі, громадянина України, з вищою освітою, пенсіонера, одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

встановив:

оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_16 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та йому призначено покарання у виді 1 (одного) місяця арешту, з позбавленням права керування транспортними засобами, строком на 1 (один) рік.

Вироком суду вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_16 не застосовувався.

Оскарженим вироком суду ОСОБА_16 визнаний винуватим у тому, що він, 10.03.2020 року, приблизно о 18:17 год., при вечірніх сутінках, в умовах необмеженої видимості та сухого дорожнього покриття, здійснював рух по правій смузі свого напрямку руху проїзної частини вул. Слепньова у Приморському районі м. Одеси, з боку просп. Гагаріна в напрямку вул. Середньофонтанської, на якій організовано двосторонній рух по одній смузі руху в кожному напрямку руху.

Під`їжджаючи до нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг вул. Слепньова - вул. Середньофонтанська, режим проїзду транспортних засобів на якому на момент дорожньо-транспортної пригоди регулювався дорожніми знаками 2.1 «Дати дорогу» та 4.2 «Рух праворуч» згідно Правил дорожнього руху України, встановленими перед даним перехрестям по ходу напрямку руху автомобіля «Nissan Note», р.н. НОМЕР_1 , водій ОСОБА_16 зупинився у своїй правій смузі руху проїзної частини вул. Слепньова перед перехрестям з вул. Середньофонтанська, яка являється головною дорогою по відношенню до вул. Слепньова.

При виникненні необхідності відновлення руху, в`їзду на перехрестя вул. Слепньова - вул. Середньофонтанська та виконання маневру правого повороту з вул. Слепньова на вул. Середньофонтанська водій ОСОБА_16 був не уважним, за дорожньою обстановкою не слідкував, що позбавило його можливості безпечно керувати транспортним засобом, контролювати його рух та вчасно реагувати на можливу зміну дорожньої обстановки для нього, перед початком та відновленням свого руху не в повному обсязі переконався в безпеці маневру: у тому що це буде безпечним і не створить перешкод чи небезпеки для інших учасників дорожнього руху, не впевнився у відсутності перешкод чи небезпеки для руху попереду керованого ним автомобіля, відновив свій рух та почав в`їжджати на нерегульоване перехрестя Слепньова - вул. Середньофонтанська для наступного виконання маневру правого повороту з вул. Слепньова на вул. Середньофонтанська. Починаючи рух водій ОСОБА_16 при виникненні небезпеки для подальшого руху, яку він об`єктивно міг та повинен був виявити - у вигляді пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка тримаючи за руку зліва від себе малолітнього пішохода ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на вказаному перехресті у дозволеному місці: а саме по лінії тротуару вул. Середньофонтанська перетинали проїзну частину вул. Слепньова, рухаючись зліва направо по ходу напрямку руху автомобіля «Nissan Note», р.н. НОМЕР_1 , своєчасно не вжив заходів для зменшення своєї швидкості руху до зупинки транспортного засобу, в результаті чого передньою правою кутовою частиною кузову даного автомобіля здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, з якими була доставлена та госпіталізована до КНП «Міська клінічна лікарня № 1» ОМР.

ОСОБА_11 в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми в формі забою головного мозку середнього ступеню, подапоневротичної гематоми потиличної області з права; закритої травми правого колінного суглобу, до складу якої входять: перелом латерального (зовнішнього) виростку великогомілкової кістки, перелом голівки малогомілкової кістки, ушкодження окремих волокон передньої хрестоподібної та медіальної окольної зв`язок, тріщин менісків; закритих переломів основи 2-3-4 плеснових кісток правої стопи.

Вказані тілесні ушкодження спричинені дією тупих твердих предметів, якими могли бути частини кузову легкового автомобіля та дорожнє покриття в умовах ДТП (зіткнення автомобіля та пішохода) 10.03.2020 року, і відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Також встановлено, що в умовах даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Nissan Note», реєстраційні номер НОМЕР_1 виконуючи належним чином вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України мав технічну можливість запобігти даній події та його дії, що не відповідали вказаним вимогам пункту Правил дорожнього руху України, перебували у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, водій ОСОБА_16 своїми необережними діями допустив порушення вимог п. п. 2.3 (б), 4.7; 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, які вказують на те, що:

п. 2.3 ПДР «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 4.7 ПДР «Пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч»;

п. 10.1 ПДР «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

п. 12.3 ПДР «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Не погоджуючись з вироком суду представник потерпілої - адвокат ОСОБА_12 в інтересах потерпілої ОСОБА_11 та захисник ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_16 подали апеляційні скарги.

Представник потерпілої просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_16 покарання у виді 6 (шести) місяців арешту, з позбавленням права керування транспортними засобами, строком на 3 (три) роки.

Представник потерпілої посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, з огляду на те, що судом не враховано обтяжуючої обставини - вчинення кримінального правопорушення у присутності дитини, в розумінні п.6 ч.1 ст.67 КК України. Вказує, що обвинувачений після скоєння правопорушення, не надав потерпілій та дитині першої медичної допомоги, жодним чином не цікавився станом здоров`я потерпілої та дитини, під час проходження реабілітації потерпілою, не намагався відшкодувати завдану кримінальним правопорушенням шкоду та не вибачився перед потерпілою. За наведених обставин апелянт вважає, що призначене судом мінімальне покарання є занадто м`яким та не відповідає тяжкості кримінального правопорушення. Представник потерпілої звертає увагу, що під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, обвинувачений дозволяв собі зухвалу поведінку, не з`являвся в судові засідання, що потягло за собою затягування розгляду справи та застосування до останнього приводу. На стадії апеляційного розгляду обвинувачений оголошувався у розшук.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_13 , у своїй апеляційній скарзі, просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, та застосувати до ОСОБА_16 при призначенні покарання положення ст.ст. 69, 75 КК України.

Захисник посилається на неврахування судом того факту, що обвинувачений є особою похилого віку, має ряд тяжких хвороб, його дружина також є особою похилого віку, яка самостійно не пересувається та потребує постійного догляду.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції не оскаржений.

Під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції захисником ОСОБА_15 подане клопотання в інтересах обвинуваченого ОСОБА_16 про звільнення останнього від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Останнє судове засідання апеляційного суду проведено за відсутності представника потерпілої ОСОБА_18 адвоката ОСОБА_12 , який в судове засідання не з`явився, надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні його апеляційної скарги з урахуванням його письмових пояснень, в яких він заперечував щодо застосування до ОСОБА_16 положень п.2 ч.1 ст.49 КК України, посилаючись на існування фактів ухилення обвинуваченого від суду на стадії судового розгляду справи, що слугувало підставами для неодноразового застосування приводу, а також оголошення у розшук.

Також представник потерпілої звертає увагу, що обвинувачений порушив умови арешту його транспортного засобу, накладеного ухвалою слідчого судді на стадії досудового розслідування, зокрема використовував його всупереч забороні, що стало підставою для внесення до ЄРДР відомостей про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.382, ч. 1 ст. 388 КК України. Даний факт, на думку представника потерпілої, свідчить про те, що обвинувачений є особою, яка після вироку вчинила новий злочин, а тому строки давності притягнення останнього до кримінальної відповідальності не можуть бути застосовані.

Заслухавши захисника ОСОБА_15 та обвинуваченого ОСОБА_16 , які підтримали клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та просили його задовольнити; потерпілу ОСОБА_19 , яка підтримали доводи поданої її представником апеляційної скарги та заперечували проти задоволення клопотання захисника; прокурора ОСОБА_9 , який не заперечував проти задоволення клопотання захисника; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК України (далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стосовно обґрунтованості заявленого захисником клопотання прозвільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. У зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, кримінальне провадження закривається судом (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК).

Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Частиною 3 ст. 288 КПК передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, оцінивши доводи сторін кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення клопотання захисника ОСОБА_15 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_16 від кримінальної відповідальності, з огляду на таке.

Строк давності - це передбачений ст.49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення, що визначено в обвинувальному акті та встановлено судом, і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Чинна ч. 1 ст. 49 КК України передбачає, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Вказаною нормою кримінального закону встановлено: строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення відповідно до класифікації, визначеної приписами ст. 12 КК України, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення; правила обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення і переривання.

Суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність (ч. 3 ст. 288 КПК).

Згідно вироку суду обвинувачений ОСОБА_16 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке мало місце 10 березня 2020 року.

Фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікація дій ОСОБА_16 та доведеність його вини сторонами провадження не оспорюються.

На дату скоєння кримінального правопорушення 10 березня 2020 року, діяла санкція ч.1 ст.286 КК України (в редакції ЗУ від 15.04.2008 року №270-VI), яка передбачала покарання у виді штрафу від 200 (двохсот) до 500 (п`ятисот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до 2 (двох) років, або арештом на строк до 6 (шести) місяців, або обмеженням волі на строк до 3 (трьох) років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 (трьох) років або без такого.

Законом України від 22.11.2018 року №2617-VIII внесені зміни до ст.286 КК України, а саме в абзаці другому частини першої слова «від двохсот до п`ятисот» замінені словами «від трьох тисяч до п`яти тисяч», а слова «або без такого» виключені.

Таким чином, враховуючи внесенні зміни до кримінального закону, протиправні дії, передбачені ч.1 ст.286 КК України, згідно ст. 12 цього Кодексу, віднесені до категорії нетяжких злочинів.

Загальне правило щодо дії закону про кримінальну відповідальність в часі відповідно до ч.2 ст.4 КК України передбачає, що кримінальна протиправність і карність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до приписів ч.1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Слід зазначити, що у даному випадку, на момент апеляційного розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_16 , кримінальна відповідальність, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, була посилена відповідно до вищезазначеного закону, а тому положення інкримінованої обвинуваченому статті закону мають зворотню дію у часі.

Відповідно до положень ст.49 КК України (в чинній редакції) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили, зокрема минуло 3 (три) роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років. При цьому, вказані положення кримінального закону можуть бути застосовані у разі, якщо: протягом вказаного строку особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

В постанові від 05.04.2021 року Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі ККС ВС) у справі №328/1109/19 (провадження №51-5464кмо20) зробила висновок щодо застосування норм закону України про кримінальну відповідальність, відповідно до якого: особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у ч. 1 ст. 49 КК України диференційовані строки давності за умови, що протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

Перебіг строків давності зупиняється, якщо особа, котра вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цьому разі перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. Одночасно факт умисного вчинення особою будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства або суду є обставиною, яка виключає благополучне закінчення строків давності, і зупиняє диференційовані строки, визначені в ч. 1 ст. 49 КК України. В цьому випадку закон передбачає загальний строк давності притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які ухиляються від слідства чи суду: п`ятнадцять років з часу вчинення злочину, п`ять років з часу вчинення кримінального проступку. За таких обставин час, який минув із дня вчинення кримінального правопорушення до дня, коли особа почала ухилятися від слідства або суду, не втрачає свого значення, а зберігається і зараховується до загального строку давності, що продовжує спливати. Крім того, до загального строку також зараховується період такого ухилення, а також проміжок часу, що пройшов із дня з`явлення особи із зізнанням або затримання до дня набрання вироком законної сили.

Строки давності диференційовані залежно від виду вчиненого злочину, а щодо проступків від виду передбаченої у санкції статті покарання.

Початковим моментом перебігу строку давності є день вчинення особою кримінального правопорушення. Строки давності починають спливати з нуль годин тієї доби, яка настає після доби вчинення злочину. Строк давності закінчується після того, як сплила передбачена ст. 49 кількість повних років, о 24 годині останньої доби відповідного строку.

Окрім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2023 року (справа №735/1121/20, провадження №13-26кс22), в якому ВП відступила від вищезгаданого висновку Об`єднаної палати ККС ВС, міститься правовий висновок про те, що у разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого ч. 1 ст. 49 КК України, подовженого на період ухилення.

У даному кримінальному провадженні, за загальним правилом, початком перебігу строку давності є день, коли кримінальне правопорушення було вчинено, тобто 10 березня 2020 року.

Таким чином, в даній справі строк давності притягнення ОСОБА_16 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, мав закінчитися 10 березня 2023 року.

Однак, обвинувачений ОСОБА_16 ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.03.2023 року був оголошений у розшук, а провадження по справі було зупинене, а тому строк давності зупинився.

Проте, обвинувачений ОСОБА_16 самостійно з`явився до апеляційного суду 13.03.2023 року та надав суду докази на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання апеляційного суду, а тому саме з цього дня, в даному кримінальному провадженні, відновлюється перебіг строків давності притягнення останнього до кримінальної відповідальності.

Будь-яких інших відомостей стосовно того, що обвинувачений ОСОБА_16 оголошувався у розшук в даному кримінальному провадженні матеріали провадження не містять.

Час ухилення обвинуваченого ОСОБА_16 від суду з відповідними проміжками часу, а саме з 06.03.2023 року по 13.03.2023 року, тобто з моменту оголошення обвинуваченого у розшук та до дня його самостійної явки до суду, становить 8 (вісім) днів.

З урахуванням вищенаведених правових позицій Верховного суду, саме з дня з`явлення особи до суду, відновлюється перебіг строку давності, а не з моменту постановлення рішення суду про відновлення зупиненого провадження у справі.

Таким чином, з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2023 року, обвинувачений ОСОБА_16 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності після спливу диференційованого строку з 10.03.2023 року, який продовжився на час його розшуку до явки до суду та становить 8 (вісім) днів, а тому строки давності притягнення останнього до кримінальної відповідальності у такому випадку сплинули 18.03.2023 року.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що на день апеляційного розгляду існують законні підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_16 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку зі спливом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду в постанові від 29.07.2021 (справа №552/5595/18), за змістом ст.ст. 284-288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність таких умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено. Передбачений законом інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ними своєї вини у вчиненні злочину.

Апеляційний суд враховує, що положення ст. 49 КК України, ч.ч. 2, 8 ст.284, ч.3 ст.288 КПК України за своєю суттю є імперативними та не залежать від думок учасників судового провадження та від розсуду суду.

Отже, у випадку встановлення усіх обставин, які є підставою для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності з цих підстав, та при наявності згоди обвинуваченого на це, незалежно від визнання ним своєї вини, суд зобов`язаний прийняти рішення про звільнення його від кримінальної відповідальності та про закриття кримінального провадження, незалежно від думок учасників судового провадження.

Водночас апеляційний суд вважає за необхідне аргументувати мотиви прийнятого рішення в розрізі доводів представника потерпілої щодо відсутності підстав для звільнення ОСОБА_16 від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строків давності, які ґрунтуються на тому, що обвинувачений ухилявся від суду та є особою, яка вчинила новий злочин після ухвалення оскарженого вироку.

Стосовно даного питання апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 19.03.2015 року (справа №5-1кс15), під ухиленням від досудового слідства та суду у контексті вказаної норми закону про кримінальну відповідальність належить розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за скоєний злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа №598/1781/17). Крім того, в даній постанові суд касаційної інстанції висловився і щодо відкладення судових засідань за клопотаннями сторін або ж з інших причин, що за висновками ВП не є ухиленням від слідства і суду, та не може бути підставою для зупинення перебігу давності відповідно до ст. 49 КК.

Підсумовуючи зазначені висновки касаційного суду, колегія суддів звертає увагу на те, що судові засідання як в суді першої, так і апеляційної інстанції неодноразово відкладались, при чому причинами таких відкладень, окрім застосування приводу до обвинуваченого, були неявка прокурора, захисників, представника потерпілої, що не може вважатися умисними діями обвинуваченого щодо ухилення від суду та затягування розгляду справи.

Крім того, згідно вищезазначених висновків суду касаційної інстанції, саме з моменту наявності підстав для розшук і затримання особи, яка ухиляється, вона вважається такою, що ухиляється, оскільки такі обставини встановлюються судом (в даному випадку) та знаходять своє відображення у відповідному рішенні суду, на підставі якого правоохоронні органи мають право затримати таку особу та доставити її до суду. Будь-яких інших підстав, які б надавали право правоохоронному органу право на затримання особи у зв`язку з ухиленням від суду, ніж рішення суду, діючий КПК не передбачає.

Стосовно доводів представника потерпілої щодо існування факту переривання строків давності притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_16 , апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.11 КК України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Частиною першою ст. 18 КК України визначено, що суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

Відповідно до норм діючого КПК, особа стає суб`єктом кримінального правопорушення на початковому етапі досудового розслідування у випадку, визначеному ч.1 ст.42 КК України, а саме, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй в наслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

При цьому, в розумінні поняття «вчинила злочин», що є підставою переривання перебігу давності відповідно до ч.3 ст.49 КК України не передбачає наявності вироку суду, яким таку особу визнано винуватою, або набрання вироком законної сили. Тобто, законодавцем закріплено поняття «вчинила новий злочин» у розумінні визнання такої особи хоча б у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, підозрюваною.

З огляду на наведене, для висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_16 у даному кримінальному провадженні є особою, яка вчинила новий злочин, який перериває перебіг строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, апеляційний суд має переконатись у наявності повідомлення про підозру такій особі, до спливу строків давності у кримінальному провадженні.

Під час апеляційного розгляду, представником потерпілої до суду надані копії витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000501 та №0000501, про внесення 05.04.2023 року відомостей про вчинення ОСОБА_16 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.382 та ч.1 ст.388 КК України.

Однак, апеляційний суд не може розцінювати вказані відомості, як докази вчинення ОСОБА_16 нового кримінального правопорушення, оскільки з відповіді т.в.о. начальника ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області від 21.07.20235 року вих.№60.1/вх3249, досудове розслідування в кримінальних провадженнях №0000501 та №0000501 здійснюється за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.382 та ч.1 ст.388 КК України, але станом на 20.07.2023 року зібраних матеріалів не достатньо для повідомлення ОСОБА_16 про підозру.

За наведених обставин ОСОБА_16 не можна вважати особою, яка в розумінні норм діючого КПК є особою, яка вчинила новий злочин, оскільки останньому на день ухвалення рішення апеляційним судом не повідомлено про підозру в іншому кримінальному провадженні.

Такий висновок колегії суддів відповідає правовій позиції Верховного Суду у Постанові від 30 травня 2023 року (справа №761/13685/14-к), відповідно до якої заява про вчинення злочину за своєю правовою природою не є доказом у розумінні положень ст. 84 КПК, а виступає підставою для відповідного реагування органів досудового розслідування, внесення ними відомостей до ЄРДР по фактах, висвітлених у такій заяві, та здійснення їх кримінально-правової перевірки.

Тобто, наявність заяви про вчинення кримінального правопорушення та відомостей, внесених до ЄРДР не є підставою вважати, що взагалі особі, в подальшому обов`язково буде повідомлено про підозру, оскільки обов`язок збирання доказів та встановлення достатності підстав для повідомлення про підозру, покладається на орган досудового розслідування, а в разі відсутності таких підстав дізнавачем (слідчим, прокурором) виноситься мотивована постанова про закриття кримінального провадження.

Враховуючи наведені обставини, на даний час відсутні законні підстави для висновку, що ОСОБА_16 є особою, яка вчинила новий злочин, а тому перебіг строку давності притягнення останнього до кримінальної відповідальності в даному кримінальному провадженні не перервався.

Таким чином, враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2023 року (справа №735/1121/20), колегія суддів вважає, що на день розгляду клопотання про звільнення ОСОБА_16 від кримінальної відповідальності, сплили строки давності, визначені п.2 ч.1 ст.49 КК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що під час розгляду клопотання захисника ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_16 , судом з`ясовані всі обставини, які б могли ставити під сумнів наявність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_16 від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

У постанові від 06.12.2021 року (справа №521/8873/18) Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновків, що за змістом п.1 ч.2 ст.284, ч.3 ст.285, ч.ч.1,4 ст.286, ч.3 ст.288 КПК, суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок відповідно роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності те, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчились строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення.

Враховуючи той факт, що захисником ОСОБА_15 заявлено клопотаннями про звільнення ОСОБА_16 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України із закриттям кримінального провадження, яке підтримано обвинуваченим, впевнившись в добровільності волевиявлення обвинуваченого та усвідомлення останнім наслідків закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, приймаючи до уваги, що інкриміноване ОСОБА_16 кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, скоєно 10.03.2020 року, з урахуванням відомостей щодо періоду зупинення строку давності, та відсутності відомостей про вчинення обвинуваченим до спливу зазначеного строку нового злочину, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання сторони захисту.

Відповідно до положень ч.1 ст.417 КПК суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

Питання про долю речових доказів вирішується апеляційним судом відповідно до приписів ст. 100 КПК України.

Питання щодо процесуальних витрат апеляційним судом вирішується відповідно до ст.126 КПК.

За наведених вище обставин, клопотання захисника підлягає задоволенню, апеляційні скарги сторони обвинувачення та захисту підлягають частковому задоволенню, вирок суду підлягає скасуванню, із закриттям кримінального провадження, у зв`язку із закінченням строків давності.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 417, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_16 задовольнити частково.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 22.12.2022 року в кримінальному провадженні №0001169 від 11.03.2020 року, яким ОСОБА_16 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України скасувати.

Клопотання захисника ОСОБА_15 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_16 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України задовольнити.

Звільнити ОСОБА_16 від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження №0001169 від 11.03.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_16 за ч.1 ст.286 КК України закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, в зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності.

Речовий доказ у даному кримінальному провадженні:

- транспортний засіб «Nissan Note» державний номерний знак НОМЕР_1 , повернути законному володільцю ОСОБА_16 або уповноваженій ним особі;

- DWD диск зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Процесуальні витрати у сумі 1961 (одна тисяча дев`ятсот шістдесят одна) гривня, пов`язані з проведенням судових експертиз в даному кримінальному провадженні, віднести на рахунок держави.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4