Справа № 341/1784/22
Провадження № 11-кп/4808/231/23
Категорія ч.2 ст. 121 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2023 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та потерпілого ОСОБА_10 на вирок Галицького районного суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2023 року, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Більшівці, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, громадянина України, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Галицького районного суду від 24 лютого 2023 року, ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Запобіжний захід, до набрання вироком законної сили, залишено без змін у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 постановлено обчислювати з моменту фактичного затримання, тобто з 17.10.2022 року, зарахувавши в строк покарання відповідно до ч.5 ст. 72 КК України строк перебування під вартою з моменту затримання по день набрання вироком законної сили.

Знято арешт, накладений ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області 19.10.2022 року

Питання речових доказів вирішено у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що 15.10.2022 року ОСОБА_11 , разом із іншими односельчанами, допомагав ОСОБА_8 збирати картоплю із земельної ділянки останнього, розташованої в АДРЕСА_1 , при цьому вживали спиртні напої.

Близько 19 годин усі місцеві жителі розійшлись, а ОСОБА_8 та ОСОБА_11 пішли до приміщення літньої кухні, де продовжили вживати алкогольні напої.

Під час вживання спиртного між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 у приміщенні літньої кухні виник словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_8 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин вирішив спричинити ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження.

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на умисне спричинення ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та бажаючи їх настання, умисно наніс ОСОБА_11 удар кулаком руки у ділянку підборіддя зліва.

Від отриманого удару ОСОБА_11 упав на підлогу, а ОСОБА_8 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, наніс лежачому на підлозі ОСОБА_11 ще декілька ударів кулаками у ділянку обличчя, голови на шиї.

Внаслідок умисного нанесення ударів ОСОБА_11 у ділянки голови, обличчя та шиї, ОСОБА_8 спричинив останньому тілесні ушкодження у виді відкритої черепно-мозково-лицевої травми з забійними ранами лобної ділянки справа, підборіддя зліва та слизової оболонки верхньої і нижньої губи, саднами правої та лівої тім`яної ділянки, лівої скроневої ділянки та лівого вуха, синцями в ділянках повік обох очей та вух, крововиливами в слизову оболонку верхньої та нижньої губи, крововиливами в м`які тканини голови в лобно-тім`яно-скронево-потиличній ділянці зліва та лобно-скронево-потиличній ділянці справа, переломи виличної кістки справа з переходом на основу черепа та поширенням на скроневі кістки справа та зліва, переломами кісток носа та нижньої стінки лівої очниці, крововиливами над тверду мозкову оболонку в проекції переломів, крововиливами під м`яку мозкову оболонку в ділянці основи обох лобних доль та мозочка та забоєм головного мозку в ділянці мозочка та скроневої ділянки справа, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент спричинення та перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті, а також тілесні ушкодження у виді закритої тупої травми шиї з переломами великого рога під`язикової кістки зліва та верхнього рога щитоподібного хряща зліва з крововиливом у м`які тканини шиї, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя у момент спричинення і не перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті.

У подальшому, через кілька годин, ОСОБА_8 відвів ОСОБА_11 за межі свого господарства та залишив його на пасовищі де той від отриманих тяжких тілесних ушкоджень помер.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 , вважає вирок суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке хоч і не виходить за межі, встановлені ч.2 ст. 121 КК України, але за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Зазначає, що суд першої інстанції явно несправедливо призначив мінімальне покарання, передбачене ч.2 ст. 121 КК України, а саме 7 років позбавлення волі. При цьому суд у вироку належним чином не обґрунтував і не навів підстави, чому саме така найнижча межа покарання може виконати мету і завдання виправлення обвинуваченого, згідно ст. 50 КК України

Вказує, що особливою істотною обставиною тяжкості злочину, є кількість та тяжкість тілесних ушкоджень, які згідно висновку судово-медичної експертизи було нанесено потерпілому від 14 до 18 ударів. Також обвинувачений бачив, що під час побиття на обличчі потерпілого була кров, тобто він розумів, що наніс тілесні ушкодження, однак не вжив будь-яких заходів щодо надання невідкладної медичної допомоги, а залишив його в такому стані.

В судовому засіданні обвинувачений намагався переконати суд, що він наніс лише один чи декілька ударів, а всі інші загиблий отримав через 14 чи 18 разів падіння на тверду поверхню.

Суд не дав належної оцінки цим обставинам у вироку, вказуючи про те, що обвинувачений чистосердечно признався і щиро розкаявся.

Крім того, суд першої інстанції у вироку від 24.02.2023 року не дав належної оцінки і тим обставинам, що обвинувачений на другий день після скоєння злочину здійснив дії для приховування слідів злочину, а саме, викрав у вже мертвого ОСОБА_11 мобільний телефон з метою його приховання і можливості для слідства через мобільні дзвінки встановити особу, причетну до такого злочину.

Звертає увагу на те, що обвинувачений згідно ст. 89 КК України раніше не судимий, ніде не працює, не просив вибачення у сім`ї загиблого та не намагався хоч щось відшкодувати потерпілому.

Помилковою також є позиція суду у вироку щодо часткового немов би відшкодування шкоди на поховання зроблене сім`єю обвинуваченого, а не ним особисто, яке згідно вимог ЦК України, витрати на поховання не є відшкодуванням завданої шкоди від злочину.

Просить вирок Галицького районного суду від 24.02.2023 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді 10 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи правильність кваліфікації, доведеність вини обвинуваченого, вважає, що оскаржуваний вирок суду є незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі оцінив наявність такої обтяжуючої обставини, як вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Вказує, що фактичні обставини вчинення злочину свідчать про його більшу суспільну небезпеку, оскільки обвинувачений в стані алкогольного сп`яніння наніс значну кількість ударів в життєво-важливі органи потерпілому, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала смерть останнього.

Просить вирок Галицького районного суду від 24 лютого 2023 року з цих підстав скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років. В решті вирок суду залишити без змін.

В судове засідання апеляційного суду потерпілий ОСОБА_10 та його представник ОСОБА_12 не з`явились, хоча про дату та час апеляційного розгляду були повідомлені належним чином.

До початку апеляційного розгляду від представника потерпілого ОСОБА_12 надійшло клопотання в якому просить розглянути апеляційні скарги потерпілого та прокурора без його участі, а вказані апеляційні скарги підтримує та просить задовольнити.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав подані апеляційні скарги, просив вирок суду скасувати та призначити обвинуваченому більш суворе покарання;

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 , заперечили проти поданих апеляційних скарг прокурора та потерпілого, просили залишити їх без задоволення а вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Ухвалений вирок судом першої інстанції в силу ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення та кваліфікація його неправомірних дій за ч.2 ст. 121 КК України, відповідає встановленим судом фактичним обставинам, і це в апеляційних скаргах не оспорюється.

Як вбачається із вироку Галицького районного суду від 24 лютого 2023 року, ОСОБА_8 , в порядку ч.3 ст.349 КПК України, правильно зрозумів зміст обставин справи, і у зв`язку із повним визнанням вини, вважав недоцільним дослідження в судовому засіданні доказів, зібраних на досудовому слідстві, і що в подальшому він не матиме права оскаржити фактичні обставини справи в апеляційному порядку. Інші учасники судового розгляду проти цього не заперечили.

Разом з тим, при розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, будь-яких прав учасників судового розгляду порушено не було. Крім цього, в поданих апеляційних скаргах не оспорюється порушення судом вимог ст. 349 КПК України.

Колегія суддів не вбачає порушень проведення судом судового розгляду в порядку ч.3 ст.349 КПК України, а тому фактичні обставини справи, які ніким з учасників процесу не оспорюються, апеляційним судом не перевірялися.

Покликання прокурора та потерпілого ОСОБА_10 на м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання з підстав невідповідності призначеного обвинуваченому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, є необґрунтованим, виходячи із наступного.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 цього ж Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Так, призначаючи ОСОБА_8 , покарання, суд в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, які відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії тяжких злочинів.

Пленум Верховного суду України у своїй Постанові № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», п. 2, роз`яснив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог в частині призначення обвинуваченому покарання дотримався. Призначене покарання є справедливими та законними з врахуванням всіх фактичних обставин по справі, у їх сукупності, відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_8 , є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а доводи апеляційної скарги прокурора та потерпілого в цій частині, є безпідставними та непереконливими.

Поряд з вищенаведеним, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_8 , врахував також дані про його особу та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, зокрема: ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та незворотність наслідків які настали, а саме настання смерті потерпілого ОСОБА_11 в результаті злочинних дій останнього, він одружений, проживає разом із дружиною та дорослою донькою в с. Нараївка, офіційно не працевлаштований, займається підсобним господарством, на «Д» обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, він раніше в силу ст. 89 КК України не судимий, вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду справи визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, за місцем проживання характеризується добре.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що про щире каяття обвинуваченого свідчить його поведінка, так як він, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, послідовно надавав покази та визнавав свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, вживав заходи щодо відшкодування спричиненої їм шкоди, відшкодувавши 30000 гривень на поховання ОСОБА_11 , про що свідчить письмова розписка (а.с.140).

Обставиною, що відповідно до ст. 67 КК обтяжує покарання обвинуваченого, суд першої інстанції визнав вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи наведене, а саме обставини, на які посилається прокурор та потерпілий ОСОБА_10 в апеляційних скаргах, як на підстави для призначення обвинуваченому суворішого покарання, були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 .

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, встановивши вину ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України та виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення йому покарання у межах санкції статті за вказаний злочин, а саме у виді 7 років позбавлення волі, та що це покарання відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та його індивідуалізації.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_10 слід залишити без задоволення, а вирок Галицького районного суду від 24 лютого 2023 року без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_10 залишити - без задоволення.

Вирок Галицького районного суду від 24 лютого 2023 року щодо ОСОБА_8 обвинуваченого за ч.2 ст. 121 КК України без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той же термін з часу вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5