УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0003900 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2021 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8

обвинувачений ОСОБА_6 ,

захисник ОСОБА_9

потерпілий ОСОБА_5 ( в режимі відеоконференції з Врадіївського районного суду Миколаївської області)

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Потерпілий ОСОБА_5 просить вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2021 року в частині призначеного покарання скасувати та призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України в виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком три роки, з покладенням на ОСОБА_6 обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Відповідно до положень ч. 5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_6 у строк відбуття покарання строк затримання з 07.10.2019 року по 09.10.2019 року.

Вирішено питання стосовно речових доказів.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 в дохід держави процесуальні витрати по залученню експертів у розмірі 785,05 грн.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 процесуальні витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. та витрати пов`язані з прибуттям до місця судового провадження у розмірі 5038,89 грн., а всього 10038,89 грн..

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави в особі Міської лікарні швидкої медичної допомоги м. Миколаєва в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_5 - 5085,04 грн.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 120 000 грн.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

Потерпілий, не оспорюючи правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 , доведеність його вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, вважає, що оскаржуваний вирок необхідно скасувати за м`якістю покарання та безпідставністю застосування ст. 75 КК України.

Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано застосував вимоги ст.ст. 75, 76 КК України, звільнивши ОСОБА_6 від відбуття покарання, тобто застосував закон, який не підлягав застосуванню.

Апелянт не погоджується з такою обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , як щире каяття, оскільки його поведінка, не дає змоги зробити таких висновків.

На думку апелянта, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 недостатньо врахував дані про особу винного, а саме те, що він притягувався раніше до кримінальної відповідальності, вчинив кримінальне правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, підвищену небезпеку вчинення тяжкого кримінального правопорушення проти здоров`я особи, подальшу поведінку, що не дало підстав для застосування ст. 75 КК України.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.10.2019 року, приблизно о 23-00 годині, більш точного часу в ході досудового розслідування та судового розгляду не встановлено, в районі готелю «Турист», по вул. Генерала Карпенка, 46 у м. Миколаєві, ОСОБА_6 разом зі своїми знайомими ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , перебували в салоні таксі «994» - автомобілю «Renault Duster», чорного кольору державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_12 ..

При цьому, між ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 з однієї сторони та водієм ОСОБА_12 з іншої сторони, виник словесний конфлікт, в ході якого водій за допомогою радіозв`язку викликав допомогу. Після чого ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , вийшли з салону автомобіля, а водій ОСОБА_12 , поїхав у невідомому напрямку.

В подальшому, за вищезазначеною адресою прибуло декілька автомобілів таксі «994», та між ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 з однієї сторони та водіями таксі, серед яких був потерпілий ОСОБА_5 , з іншої сторони, виник словесний конфлікт, у ході якого у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_5

06.10.2019 року, близько 23-30 год., точного часу в ході досудового розслідування та судового розгляду не встановлено, ОСОБА_13 , реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки, дістав з кишені ніж та наніс ним один удар потерпілому ОСОБА_5 зі спини, в область грудної клітини зліва, тим самим, спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді сліпого проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини зліва з пошкодженням дев`ятого ребра зліва з пораненням лівого куполу діафрагми та пролабацією в плевральну порожнину ділянки великого сальника, ускладнений лівобічним гемотораксом та зовнішньою кровотечою, які по ступеню тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.1 ст.121 КК України, як умисне нанесення тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого, на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, обвинуваченого та захисника, які заперечували проти доводів апеляційної скарги потерпілого, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно з ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, наведених у вироку, доведена дослідженими судом першої інстанції доказами, що, як і кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України апелянтом не оспорюються, внаслідок чого, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевірялись.

Зі змісту апеляційної скарги убачається, що потерпілий фактично порушує питання про недотримання судом першої інстанції визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи»; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, що скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання необхідне та достатнє для його виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання за № 7 від 24 жовтня 2003 року, відповідно до правил ч. 1 ст. 65 КК України, суди повинні призначати покарання у межах, встановлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, щиро покаялись, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, неповнолітнім, інвалідам, особам похилого віку, та призначати більш суворе покарання за злочини, вчиненні на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованої групи, тощо.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, а саме: що він раніше в силу ст. 89 КК України є несудимою особою, на обліку у Миколаївському обласному наркодиспансері та Миколаївській обласній психіатричній лікарні не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, має на утриманні малолітню доньку, добровільно відшкодував завдану матеріальну шкоду у значному розмірі, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, а саме добровільне часткове відшкодування завданої школи, та обставину що обтяжує покарання, це вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Рішення суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на визначений у вироку строк, передбачений санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, є вірним і достатньо умотивованим, узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З цими висновками погоджується і суд апеляційної інстанції.

Що стосується застосування положень ст. 75 КК України, апеляційний суд приходить до наступного.

Згідно положенням ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 п. 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Звільняючи обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував, що обвинувачений, щиро покаявся у спричинені ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, наслідком яких стало значне погіршення стану його здоров`я, таким чином відношення ОСОБА_6 до скоєного, а також його дії направленні на відшкодування завданої шкоди, що знижує ступінь його суспільної небезпечності, свідчать про те, що ОСОБА_6 став на шлях виправлення.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування основного покарання у виді позбавлення волі і, відповідно, його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Суд апеляційної інстанції також вважає непереконливими доводи потерпілого про те, що при ухваленні оскаржуваного вироку обставиною, яка пом`якшує покарання необґрунтовано визнано щире каяття обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкримінуються.

ОСОБА_6 в судовому засіданні вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, висловив щире каяття у вчиненому, добровільно відшкодував потерпілому завдану матеріальну шкоду у значному розмірі.

Тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке є підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції, а відтак і для задоволення апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_5 .

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2021 року, відносно ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді