Єдиний унікальний номер 448/1069/23
Провадження № 1-кп/448/205/23
В И Р О К

Іменем України

08.08.2023 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий - суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу суду в м.Мостиська (81300, м.Мостиська, вул.Грушевського, 1/9, Яворівського району Львівської області) кримінальне провадження №0000762 від 30 квітня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Довгомостиська, Мостиського району Львівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України,

учасники процесу:

прокурор ОСОБА_4 ,

потерпіла ОСОБА_5 ,

обвинувачений ОСОБА_6 ,

його захисник-адвокат ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и в:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним:

Судом визнано доведеним, що 29 квітня 2023 року приблизно о 22 годині 40 хвилин, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним у м.Судова Вишня, Яворівського району, Львівської області, при проїзді її ділянки по АДРЕСА_2 , порушив чинні вимоги Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001р., а саме: Розділу 1 п.п. 1.5, 1.10 (в частині значення термінів «дорожня обстановка», «дорожні умови», «проїзна частина», «узбіччя»), Розділу 2 п.п. 2.3 (б, д); 2. 9 (а); Розділу 10 п.п. 10.1; Розділу 12 п.п. 12.2, 12.4 та 12.9 (б), які виразилися в тому, що він керуючи транспортним засобом, будучи в стані алкогольного сп`яніння, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості не дотримався безпечної швидкості, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості, виїхав на праве по ходу свого руху узбіччя, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 .

Оскільки водій ОСОБА_3 , порушив Правила дорожнього руху і відповідно трапилась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пішохід ОСОБА_8 , отримав наступні тілесні ушкодження: рану на голові, садна на обличчі, садна на тулубі, тазі та лівій нозі, рану на правій руці, підшкірний крововилив на голові справа, крововилив в м`які оболонки головного мозку, розрив атланто-окципітального (черепно-хребтового) з`єднання з розривом спинного мозку, крововиливи в корені легень, перелом ребер справа по при хребтовій лінії (розгинальні), відшарування м`яких тканин по задньо - внутрішній поверхні правої гомілки.

Вказані ушкодження утворились від контактів з тупими предметами, якими могли бути елементи кузова автомобіля та дорожнього покриття, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент спричинення та перебувають у прямому причинному зв`язку із фактом настання смерті.

ІІ. Позиція учасників судового процесу:

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю. Додатково суду пояснив, що дійсно, 29.04.2023 року, приблизно о 22 годині 40 хвилин, керуючи автомобілем марки «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним у м.Судова Вишня, Яворівського району, Львівської області, при проїзді її ділянки по АДРЕСА_2 , порушив вимоги правил дорожнього руху та через свій стан алкогольного сп`яніння виїхав на праве по ходу свого руху узбіччя, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , котрий надалі внаслідок отриманих травм помер. Також обвинувачений вказав, що шкодує про вчинене та більше подібного не допускатиме. Просив суворо не карати. Заподіяну шкоду усунув повністю.

Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні зазначила, що обвинувачений в повному обсязі відшкодував матеріальну і моральну шкоду. Претензій до такого вона не має, просить суд його суворо не карати. За вчинене ним вибачився.

ІІІ. Мотиви Суду:

Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення, а саме: за частиною 3 статті 286-1 КК України відповідно до обвинувального акту згідно вимог ст.337 КПК України.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_10 повністю визнав свою вину та враховуючи його покази в судовому засіданні, суд вважає достовірними, а тому відповідно до вимог ст.349 КПК України суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, оскільки проти цього не заперечують учасники судового розгляду та ці обставини ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясував, що позиція обвинуваченого добровільна та він правильно розуміє зміст цих обставин. Суд роз`яснив про позбавлення права оспорювати фактичні обставини справи у апеляційному порядку при такому порядку вирішення справи.

Суд обмежився допитом обвинуваченого ОСОБА_11 та дослідженням документів, які характеризують обвинуваченого, як особу.

Показання обвинуваченого ОСОБА_11 , в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів у суду щодо правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Жодних розумних сумнівів щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення у суду немає та будь-які належні, допустимі і достовірні докази на спростування вищевказаного відсутні, жодних клопотань з цього приводу стороною захисту не заявлялося.

Суд переконаний, що дії обвинуваченого юридично вірно кваліфіковано органом досудового розслідування за частиною 3 статті 286-1 КК України, - порушення правил дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілій особі.

ІV. Призначення покарання:

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у Постанові від 10.07.2018р., (Справа №148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018р. (справа №760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у Постанові від 09.10.2018р. (справа №756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Верховний суд зауважив, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_12 , суд, у відповідності до ст.65 КК України, враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_10 , вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_12 відповідно до ст.66 КК України є щире розкаяння, а також повне та беззастережне визнання вини.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_12 , відповідно до ст.67 КК України, не встановлено.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року у справі № 1-33/2004 покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного; покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_10 , під час кримінального провадження добровільно, своєю активною поведінкою сприяв розкриттю кримінального правопорушення та з`ясуванню обставин його вчинення, у скоєному щиро розкаявся, дав критичну оцінку своїм злочинним діям, виказав готовність нести кримінальну відповідальність, враховуючи обставини справи, а також особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризуються виключно позитивно, не перебуває на спеціальному обліку у лікаря нарколога та психіатра, а також думку потерпілої особи, котра просила обвинуваченого суворо не карати, з огляду на те, що такий вибачився за вчинене, усунув заподіяну шкоду, а тому суд приходить до переконливого висновку, про необхідність призначити обвинуваченому ОСОБА_12 , основне покарання, у виді позбавлення волі, в межах санкції ч.3 ст.286-1 КК України.

Крім того, суд враховує, що санкція частини 3 статті 286-1 КК України передбачає також додаткове покарання - позбавлення права керування транспортними засобами.

Зі змісту вказаної норми убачається, що при засудженні особи за ч.3 ст.286-1 КК України позбавлення права керування транспортним засобом є обов`язковим додатковим покаранням.

З вищенаведеного випливає, що визначене законодавцем у ч.3 ст.286-1 КК України додаткове покарання справедливо обмежує на певний строк можливість особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину щодо безпеки руху та експлуатації транспорту, реалізувати у майбутньому, після відбуття основного покарання, право на керування транспортними засобами.

Зі змісту частини третьої статті 55 КК України убачається, що при призначенні позбавлення права займатися певною діяльністю як додаткового покарання до позбавлення волі на певний строк - воно поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_12 , додаткового покарання, передбаченого санкцією частини 3 статті 286-1 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує порушення Правил дорожнього руху з боку обвинуваченого ОСОБА_11 , свідоме нехтування обвинуваченим правил безпеки та правил дорожнього руху України, що спричинило загибель людини, а тому, з метою забезпечення міри виховного характеру, суд приходить до висновку про призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом на строк 5-ть років.

Відповідно до ст.3 Загальної Декларації прав людини кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність. Згідно з положеннями ст.6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на життя є невід`ємним правом людини, яке охороняється законом. Зазначені положення міжнародних правових стандартів мають універсальний характер і відображені в Конституції України. Зокрема, у ст.3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а обов`язок держави - захищати життя людини. Формою державного захисту життя та особистої недоторканності людини є встановлення кримінальної відповідальності за злочини проти життя і здоров`я.

Суд дійшов глибокого переконання, що таке покарання (основне і додаткове) перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

V. Інші рішення, щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку:

Цивільний позов під час досудового розслідування та судового розгляду не пред`явлено.

Згідно положень ст.174 КПК України, накладений арешт майна підлягає скасуванню.

Долю речових доказів необхідно вирішити у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати відповідно до ст.124 КПК України необхідно стягнути з обвинуваченого ОСОБА_11 на користь Держави.

Щодо клопотання сторони захисту про зміну до вступу вироку в законну силу запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_10 на домашній арешт, то з даного приводу слід зазначити наступне.

Обвинувачений ОСОБА_10 був затриманий в порядку ст.208 КПК України - 30.04.2023 року об 03:15 год., а 01.05.2023 року щодо такого слідчим суддею Галицького районного суду м.Львова був обраний запобіжний захід - тримання під вартою без визначення розміру застави, котрий неодноразово продовжено.

Оскільки ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, є реальними і триваючими, об`єктивно існують, а також те, що обвинуваченому призначено судом реальна міра покарання, тому обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_11 запобіжний захід - тримання під вартою без визначення розміру застави слід залишити попередній до набрання вироком законної сили.

Відповідно до статті 72 КК України зарахувати ОСОБА_12 , у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 30.04.2023 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_12 , рахувати з часу фактичного затримання, - 03 год. 15 хв. 30 квітня 2023 року.

На підставі частини 15 статті 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись статтями 368, 370, 374 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною третьою статті 286-1 КК України та призначити йому покарання 5 (п`ять) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років.

Строк відбуття основного покарання ОСОБА_3 рахувати з часу фактичного затримання, - 03 год. 15 хв. 30 квітня 2023 року.

Зарахувати ОСОБА_3 , відповідно до статті 72 КК України, в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 30 квітня 2023 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Строк додаткового покарання у виді позбавленням права керування транспортними засобами ОСОБА_13 обчислюється з моменту відбуття основного покарання.

Обраний відносно ОСОБА_3 запобіжний захід - тримання під вартою без визначення розміру застави, - залишити до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов потерпілою особою під час досудового розслідування та судового розгляду не пред`явлено.

Заходи забезпечення у виді арешту, які накладені на підставі ухвал слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 01.05.2023 року - скасувати.

Речовий доказ: автомобіль марки «Volvo», реєстр.номер НОМЕР_1 , належний ОСОБА_3 , котрий знаходиться на території стоянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , - повернути ОСОБА_3 .

Речові докази: фрагмент бокового дзеркала, фрагмент пластмаси чорного кольору, фрагмент «протитуманки», які упаковані у спец пакет «Національна поліція» WAR 1046293; фрагмент пластмаси чорного кольору схожий на корпус правого бокового дзеркала, який упакований у спец пакет «Національна поліція» №INZ2042534; фрагмент пластмаси схожий на частину корпусу правого бокового дзеркала, який упакований у спец пакет «Національна поліція» №3551949; уламок пластмаси чорного кольору, який упакований у спец пакет «Національна поліція» №3555566; уламок пластмаси чорного кольору, який упакований у спец пакет «Національна поліція» №3551947, котрі знаходяться в камері зберігання речових доказів Яворівського РВП ГУНП у Львівській області (квитанція 000193*) - знищити.

Процесуальні витрати за проведення експертиз, зокрема: - судової автотехнічної експертизи із дослідження технічного стану транспортного засобу №1874-Е на суму 5974,50 грн.; - судової транспортно-трасологічної експертизи №1875-Е на суму 5257,56 грн.; - судової автотехнічної експертизи із дослідження обставин і механізму ДТП №2004-Е на суму 4301,64 грн., а всього на загальну суму 15 533 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот тридцять три) гривні 70 коп. стягнути з ОСОБА_3 в користь Держави.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Мостиський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.15 ст.615 КПК України, після складання та підписання повного тексту вироку суд обмежується проголошенням його резолютивної частини.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

З текстом вироку суду можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Суддя Юрій БІЛОУС