Справа № 157/39/23 Провадження №11-кп/802/415/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000531 від 08.11.2022 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 14 березня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Черкаси Ковельського району, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, непрацевлаштованого, розлученого, раніше судимого:

-вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04.04.2001 року за ч.3 ст.213 КК України до покарання у виді виправних робіт на строк 2 роки з відрахуванням 15% заробітку;

-вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15.02.2002 року за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185, ч.1 ст.309, ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

-вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16.05.2002 року за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186, ч.3 ст.186, ст.70, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільнений 23.02.2007 року по відбуттю строку покарання;

-вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.07.2007 року за ч.1 ст.296 КК України до покарання у виді арешту на строк 4 місяці;

-вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27.04.2010 року за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, 28.09.2011 року звільнений від відбування покарання на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію»;

-вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04.01.2013 року за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, вироком Апеляційного суду Волинської області від 20.03.2013 року змінено правову кваліфікацію на ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України та із застосуванням ст.69 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 02.12.2014 року звільнений умовно-достроково від відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 6 місяців;

-вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06.03.2013 року за ч.1 ст.164 КК України на підставі угоди про примирення засуджений до штрафу в розмірі 2000 гривень;

-вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25.02.2016 року за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді арешту на строк 4 місяці;

-вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 27.04.2017 року за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць, звільнений 05.06.2018 року по відбуттю строку покарання;

-вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28.11.2018 року за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді арешту на строк 4 місяці;

-вироком Маневицького районного суду Волинської області від 03.07.2019 року за ч.3 ст.15, ч.2 ст.185, ч.2 ст.185, ч.1 ст.70, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці;

-вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30.08.2019 року за ч.2 ст.185, ч.2 ст.309, ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, звільнений 04.02.2022 року по відбуттю строку покарання,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 3 (три) місяці.

Строк відбування покарання обвинуваченому рахувати з дня його затримання - 08.11.2022 року.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено попередній - тримання під вартою.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та арештованого майна.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 в дохід держави 755 (сімсот п`ятдесят п`ять) гривень 12 копійок процесуальних витрат на залучення експерта для проведення судової товарознавчої експертизи.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 08.11.2022 року близько 15 години, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14.03.2022 року №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 року №2119-ІХ, Указом від 18.04.2022 року №259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 року №2212-ІХ, та Указом від 17.05.2022 року №341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 року № 2263-ІX), продовженого з 05 години 30 хвилин 23.08.2022 року строком на 90 діб Указом Президента України №573/2022 від 12.08.2022 року, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №2500-ІХ від 15.08.2022 року, знаходячись у приміщенні магазину «Київстар» по вулиці Шевченка, 16/2а, міста Каменя-Каширського Волинської області, керуючись корисливим мотивом та метою викрадення чужого майна, шляхом відкриття скляних дверей проник до вітрини, звідки повторно, умисно, таємно викрав планшет марки «Lenovo Tab М7» чорного кольору, ІМЕІ: НОМЕР_1 , серійний номер НОМЕР_2 , чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 6140 гривень ( Том 2 а.с.59-60).

В своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого вказує на те, що обвинувачений із даним вироком незгідний, вважає його незаконним, необгрунтованим, а обране судом покарання, - таким, що не відповідає вимогам КК України, через надмірну суворість, при цьому не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Зазначає на те, що у вироку суд першої інстанції зазначає, що не вбачає обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 . Утім, обвинувачений визнав вину повністю та щиро розкаюється у скоєному, що помилково не було враховано, як пом`якшуючу покарання обставину. Також ОСОБА_7 вважає, що у вироку відсутнє обґрунтування необхідності застосування до нього покарання у виді позбавлення волі на строк саме 5 (п`ять) років 3 (три) місяці, оскільки переконаний, що достатнім для його виправлення було б покарання у виді позбавлення волі на мінімально можливий строк 5 (п`ять) років. Обвинувачений вважає, що призначене йому покарання є вочевидь несправедливим, занадто суворим, та таким, яке визначено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального права.

В даному конкретному випадку сторона захисту рахує за необхідне вказати, що висновок суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 3 (три) місяці є хибним та таким, що зроблено без дотримання норм матеріального права. Відтак вважає, що застосований до ОСОБА_7 розмір покарання є вочевидь неспівмірними з обставинами, які суд визнав встановленими в оскаржуваному вироку.

Просить вирок в частині призначеного обвинуваченому покарання змінити та призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років (Том 2 а.с.67-69).

В судове засідання не з`явилася потерпіла ОСОБА_9 , хоча належним чином повідомлялася про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від неї на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілої ОСОБА_9 . ЇЇ неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; думку обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити; прокурора, який проти задоволення апеляційної скарги заперечив; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, ґрунтується на об`єктивно досліджених доказах, які всебічно і повно перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінально процесуального законодавства, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Водночас щодо доводів захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що призначене ОСОБА_7 покарання є суворим та про наявність підстав для пом`якшення покарання, то вони є безпідставними та не обгрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

В той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Тобто, при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, особу винного, позицію потерпілої, яка не наполягає на обранні обвинуваченому суворої міри покарання.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції не вбачав.

До обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції відніс рецидив злочинів.

Враховано, що обвинувачений у минулому неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, за що відбував покарання в місцях позбавлення волі (Том 1 а.с.63-66), будучи звільненим після повного відбування покарання у виді позбавлення волі (Том 1 а.с.67), протягом короткого проміжку часу повторно вчинив умисний корисливий злочин, будучи працездатним, ніде не працював та не виявляв бажання працевлаштуватися. Наведені обставини свідчать про вперте небажання ОСОБА_7 стати на шлях виправлення.

Апеляційним судом також приймається до уваги те, що ОСОБА_7 перебуває під наглядом лікаря-нарколога з 13.03.2001 року з приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання опіоїдів із синдромом залежності (Том 1 а.с.68), не має місця реєстрації (Том 1 а.с.69) та має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Том 2 а.с.33).

Апеляційний суд зазначає, що позиція потерпілої сторони у судових засіданнях місцевого та апеляційного судів, щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України.

На переконання апеляційного суду враховуючи всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, у тому числі й ті, на які посилаються у своїй апеляційні скарзі захисник обвинуваченого, яким судом першої інстанції була надана вірна оцінка, місцевий суд обґрунтовано прийшов до висновку щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання лише у виді реального позбавлення волі, яке передбачене санкцією статті, за якою він притягується до кримінальної відповідальності, ближче до її мінімальної межі, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що місцевим судом вірно не віднесено до пом`якшуючих обставин обвинуваченого ОСОБА_11 визнання вини та щире каяття, як такі, що характеризують суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, оскільки такі обставини під час судового розгляду не встановлено. Та обставина, що обвинувачений фактично визнав свою вину вже під час судового розгляду справи, не може свідчити про наявність щирого каяття.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 18.09.2019 року (справа № 166/1065/18, провадження № 51-3392 км 19) щире каяття, розкаяння, передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого, у тому числі шляхом справедливої і достатньої сатисфакції потерпілому. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Також апеляційний суд вважає, що пом`якшити покарання ОСОБА_7 , як цього просить сторона захисту неможливо, оскільки покарання не буде відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання буде недостатнім для досягнення мети такого покарання, не буде співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно справедливим через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Верховний Суд неодноразово звертає увагу на те, що виправлення має на меті шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

А тому, апеляційний суд не знаходить підстав для скасування вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі захисником обвинуваченого.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 14 березня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий:

Судді: