Справа № 203/316/21
Провадження № 1-кп/0203/247/2023
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2023 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001195 від 17.05.2018 відносно обвинуваченого

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 21.11.2016 вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за ч.1 ст.190 КК України до 150 годин громадських робіт,

у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и в:

17.05.2018, приблизно о 02.35, ОСОБА_4 , разом з ОСОБА_5 , засудженого вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.04.2021, знаходячись за адресою: м. Дніпро, проспект О. Поля, маючи при собі заздалегідь приготовлені інструменти, керуючись злочинним умислом направленим на повторне таємне викрадення чужого майна, поєднаним із проникненням у сховище, підійшли до колодязя кабельної каналізації, в якому знаходиться кабельнопровїдникова продукція яка належить ПАТ «Українська залізниця», регіональна філія «Придніпровська залізниця» структурний підрозділ Придніпровська дистанція зв`язку» після чого визначили вказану продукцію, як об`єкт злочинного посягання.

З метою реалізації спільного злочинного умислу, ОСОБА_4 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_5 , діючи спільно, з єдиним умислом в досягненні злочинного результату, направленого на повторне таємне викрадення кабельнопровїдникової продукції з вищевказаного колодязя кабельної каналізації, розробили план та розподілили ролі кожного.

Згідно розробленого плану ОСОБА_4 слідкував, щоб їх злочинні дії не були помічені випадковими свідками, у той час як ОСОБА_5 відхилив металеву кришку люку та дотримуючись злочинного плану виконав раніше розподілені ролі проник до каналізації , звідти діючи умисно таємно з корисливих мотивів вирізав кабель зв`язку марки ТГ 4х4х1,2 довжиною 40 метрів, яку склав у 3 муфти.

Таким чином, ОСОБА_4 , за попередньою змовою з ОСОБА_5 групою осіб таємно, умисно, повторно, з корисливих мотивів, намагався заволодіти кабелем зв`язку ТГ 4x4x1,2 довжиною 40 метрів, що належить ПАТ «Українська залізниця», регіональна філія «Придніпровська залізниця» структурний підрозділ «Дніпровська дільниця зв`язку», вартістю 2647 гривень 60 копійок, однак, довести до кінця свій злочинний умисел та розпорядитися викраденим майном не змогли, з причин, що не залежали від їх волі, оскільки о 03:05 були зупинені працівниками поліції на місці скоєння злочину.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину визнав повністю, пояснивши суду, що дійсно 17.05.2018 року він з ОСОБА_5 в районі пр.О.Поля в м. Дніпро прийшли до люка та ОСОБА_5 відхилив металеву кришку люку та проник до колодязя, при цьому ОСОБА_4 залишався на вулиці спостерігати за обстановкою, щоб їх злочинні дії не було викрито. За допомогою заготовленого інструменту ОСОБА_5 зрізав кабель довжиною приблизно 30-40 м, порізав його на частки, однак витягнути його з люку не встиг, оскільки вони були зупинені працівниками поліції. В скоєному кається.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті і в матеріалах кримінального провадження, та приймаючи до уваги, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК України, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

В судовому засіданні встановлено, що 21.11.2016 року вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_4 було визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч.1 ст.190 КК України і призначено покарання у виді 150 годин громадських робіт. Вирок набув законної сили 22.12.2016 року.

З інформації Новокодацького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області, ОСОБА_4 не відбув покарання за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2016 року.

Згідно вимог ч.1 ст.80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано на протязі двох років у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

Згідно з ч.3 ст.80 КК України перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого від відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені п.п. 1-3 ч. 1 цієї статті, подвоюються.

Згідно з ч.4 ст.80 КК України перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у ч.1 та ч.3 цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.

Отже, ст.80 КК України застосовується у разі, якщо у встановлений законом строк вирок суду не був виконаний за умови, що засуджений не ухилявся від його відбування покарання, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності, та до закінчення строку виконання вироку не вчинив нового злочину, що є підставою для переривання строку давності.

Стаття 80 КК України передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

Положення ст.80 КК України свідчать, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання.

За таких обставин застосування ст.80 КК України передбачає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та факту ухилення засудженим від його відбування, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі №5-324кс15 (постанова від 24 грудня 2015 року) ухилення від відбування покарання, як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку, є особливим юридичним фактом, який може бути підтверджений лише обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання.

Редакція ч.3 ст.80 КК України певним чином співвідноситься зі статтями 389 та 390 цього Кодексу, оскільки ухилення від відбування покарання, про яке йдеться у ч.3 ст.80 Загальної частини КК, у своєму конкретному прояві відповідає складу одного із злочинів, передбачених зазначеними статтями Особливої частини КК. Отже, роблячи висновок про ухилення особи від відбування покарання при застосуванні ч.3 ст.80 КК України, суд тим самим фактично визнає її винною у вчиненні нового злочину. Таке правозастосування суперечить ч.1 ст.62 Конституції України, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду. Таким чином, вирішувати питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду можливо лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання.

Оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про ухилення засудженого від відбування покарання, зокрема притягнення його до кримінальної відповідальності за ст.389 КК України, та про вчинення ним нового злочину до закінчення строку давності, то немає підстав вважати, що перебіг строку давності зупинявся чи переривався.

При цьому суд враховує принцип презумпції невинуватості, закріплений у ратифікованих Верховною Радою України міжнародно-правових актах, зокрема у ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини та у п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права. Також у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Вказане положення становить підґрунтя для регламентації цього принципу в національному законодавстві. Так, у ч. 1 ст. 62 Конституції України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Цей конституційний принцип презумпції невинуватості майже аналогічно закріплено безпосередньо у тексті закону України про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 2 КК), а також відображено у кримінальному процесуальному законі (ст. 7 та ч. 1 ст. 17 КПК). Отже, згідно з чинним законодавством винуватість особи може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду.

Враховуючи принцип презумпції невинуватості, суд виходить з того, що факт вчинення особою нового злочину під час перебігу строків давності, передбачених ч.4 ст.80 КК України, без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи, коли такий факт розслідується органом досудового слідства чи розглядається судом, не можна вважати підставою для переривання перебігу давності строків.

Наведені висновки узгоджуються з правовими позиціями, викладеними в Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.09.20 року у справі № 591/4366/18 щодо аналогічної правової проблеми.

Враховуючи вищенаведене та той факт, що на даний час закінчились строки давності виконання обвинувального вироку Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2016, факт ухилення від відбування покарання та факт зупинення строків давності не встановлений вироком суду, суд вважає, що будь-яких підстав для застосування при призначенні покарання ОСОБА_4 вимог ст.71 КК України не має.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вина ОСОБА_4 в скоєні інкримінованого кримінального правопорушення доведена повністю та його дії правильно кваліфіковані за ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням до сховища.

Призначаючи покарання, суд приймає до уваги тяжкість скоєного кримінального правопорушення, а також те, що ОСОБА_4 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, характеризується посередньо, вину визнав повністю, щиро покаявся у скоєному.

Обставинами, що пом`якшують покарання є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

При призначенні покарання суд також приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини. В справі «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Також у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 має бути призначене покарання в межах санкції, передбаченої ч.3 ст.185 КК України, а саме у вигляді позбавлення волі, та знаходить можливим перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, що є необхідним і достатнім для виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.

Цивільний позов ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» розглянутий вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.04.2021 відносно ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Таким чином, суд, керуючись ст. ст. 124, 368 КПК України, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 в дольовому розмірі, виходячи з рівних часток, на користь держави витрати за проведення експертизи у розмірі 572 гривень 00 копійок, тобто у сумі 286 гривень 00 копійок.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15, ч.3 ст.185 КК України, та призначити покарання у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого від відбуття призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю два роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст.76 КК України зобов`язати засудженого періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_4 не обиралася.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави в рахунок відшкодування процесуальних витрат на залучення експерта 286 (двісті вісімдесят шість) гривень 00 копійок.

На вирок можуть подані апеляційні скарги до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок набирає законної сили після спливу 30 днів з дня його проголошення, у разі якщо учасниками судового провадження не буде подано апеляційних скарг. У разі подання апеляційних скарг, вирок суду набирає законної сили після ухвалення апеляційним судом рішення.

Копія вироку підлягає негайному врученню обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку звернувшись до суду із відповідною заявою.

Суддя ОСОБА_1