УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року

м. Київ

Справа № 645/1959/20

Провадження № 51-105 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 06 жовтня 2022 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року щодо

ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 січня 2019 року за ч. 4 ст. 407, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі положень ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і 6 місяців,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 п.п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 06 жовтня 2022 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 п.п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, і призначено покарання: за ч. 3 ст. 15 п.п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю; за ч. 1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 січня 2019 року, визначивши ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років і 2 місяці з конфіскацією майна.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 ухвалено рахувати з 09 січня 2020 року. Відповідно до положення ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк призначеного покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_5 з 09 січня 2020 року. До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_5 залишено у виді тримання під вартою. Вирішені питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком ОСОБА_5 у квітні 2015 року під час несення військової служби поблизу дорожнього моста по вул. Мірошніченка в м. Константинівка Донецької області без передбаченого законом дозволу придбав бойові припаси, а саме патрон з осколково-трасуючим снарядом УОР6; бойовий крупнокаліберний патрон 12,7х108 калібру 12,7 мм; бойовий гвинтівочний патрон 7,62х54R калібру 7,62 мм; бойовий проміжний патрон 5,45х39 калібру 5,45 мм; бойовий пістолетний патрон 9х18 калібру 9 мм, які носив і зберігав, й у подальшому 09 січня 2020 року за місцем його проживання по АДРЕСА_1 вони були вилучені в ході проведення санкціонованого обшуку.

Крім того, 27 листопада 2019 року о 22:07 годині ОСОБА_5 , слідуючи через МАПП «Гоптівка», виїхав на територію РФ, де 28 листопада 2019 року не пізніше 01:33 години зустрівся зі співробітником ГУ Генерального штабу Збройних Сил РФ на ім`я ОСОБА_6 , за результатом чого отримав від останнього завдання за грошову винагороду здійснити збір і передачу інформації щодо організації забезпечення й дотримання охорони у військових частинах Національної гвардії України.

13 грудня 2019 року не пізніше 16:35 години ОСОБА_5 в повідомленні мобільного додатку «Телеграм» отримав наступну вказівку від особи на ім`я ОСОБА_6 : за грошову винагороду здійснити спостереження за громадянином України ОСОБА_7 для організації подальшого умисного вбивства ОСОБА_7 .

У проміжки часу 13 грудня 2019 року з 16 години 35 хвилин до 17 години 16 хвилин, 14 грудня 2019 року з 09 години 20 хвилин до 10 години 55 хвилин ОСОБА_5 на місцевості поряд з першим під`їздом багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 з використанням наданого йому особою на ім`я ОСОБА_6 мобільного телефону «Prestigio» здійснив фотофіксацію прилеглої території, місцезнаходження квартири ОСОБА_7 у середині під`їзду, його автомобіля, а також схематичне зображення пересування ОСОБА_7 від транспортного засобу до входу в під`їзд.

15 грудня 2019 року приблизно о 17 годині ОСОБА_5 на виконання вказівки особи на ім`я ОСОБА_6 біля входу в ТРЦ «Дафі» по вул. Героїв Праці, 9 у м. Харків зустрівся з ОСОБА_8 , унаслідок чого ОСОБА_8 надав згоду на участь із ОСОБА_5 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_7 групою осіб.

15 грудня 2019 року в проміжок часу з 21 години 35 хвилин до 22 години 14 хвилин на території МАПП «Гоптівка» особа на ім`я ОСОБА_6 підтвердив та конкретизував вказівку ОСОБА_5 про здійснення спільно з ОСОБА_8 збору інформації щодо розпорядку дня, маршрутів та засобів пересування ОСОБА_7 з метою його подальшого умисного вбивства шляхом підриву вибухового пристрою, закладеного в автомобіль ОСОБА_7 , за грошову винагороду в сумі 25 000 доларів США.

09 січня 2020 року після 06 години ОСОБА_5 разом з ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою групою осіб, з метою вбивства ОСОБА_7 на замовлення та з корисливих мотивів, способом, небезпечним для життя багатьох осіб, попередньо здійснивши заходи спостереження за ОСОБА_7 і конспірації, вирушив у напрямку першого під`їзду багатоквартирного житлового будинку за місцем проживання ОСОБА_7 по АДРЕСА_2 з метою закладення заздалегідь придбаного вибухового пристрою в порожнину коробки для розміщення інтернет-кабелів у під`їзді ОСОБА_7 для умисного вбивства останнього шляхом дистанційного ініціювання вибуху вибухового пристрою, однак ОСОБА_5 не зміг довести свої злочинні дії до кінця, оскільки був затриманий співробітниками СБ України.

Крім того, ОСОБА_5 після 13 грудня 2019 року в ході підготовки до вбивства ОСОБА_7 разом із ОСОБА_8 на місцевості поряд із Харківською окружною дорогою (магістраль «Е40») без передбаченого законом дозволу придбав вибуховий пристрій, після чого його носив, зберігав при собі та перемістив до першого під`їзду будинку по АДРЕСА_2 , де 09 січня 2020 року згаданий вибуховий пристрій було вилучено в ході огляду місця події слідчим СБ України.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 було задоволено частково, вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 06 жовтня 2022 року змінено.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року було зараховано ОСОБА_5 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 09 січня 2020 року до 28 лютого 2023 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В решті вирок суду залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушеннята особі засудженого, його явну несправедливість через суворість, просить змінити оскаржувані судові рішення й призначити засудженому покарання: за ч. 3 ст. 15 п.п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років і 5 місяців з конфіскацією всього майна, що є його власністю; за ч. 1 ст.263 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі положень ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим просить визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років і 5 місяців з конфіскацією всього майна, що є його власністю. А на підставі положень ст. 71 КК України просить частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 січня 2019 року й визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років і 6 місяців з конфіскацією майна.

На обґрунтування своїх вимог захисник, посилаючись на постанову Об`єднаної палати ККС ВС від 02 грудня 2019 року (справа №664/425/16-к) стверджує, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 максимальне покарання у виді позбавлення волі за ч. 3 ст. 15 п.п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України з урахуванням положень ч. 3 ст. 68 КК України, не врахувавши при цьому в повній мірі дані про особу засудженого, а також те, що він щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочинів, й з боку потерпілого до ОСОБА_5 немає претензій.

Вважає, що апеляційний суд формально погодився з висновками суду першої інстанції щодо призначеного покарання й належним чином доводи його апеляційної скарги не перевірив.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 3 ст. 15 п.п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Стосовно доводів захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_5 покарання, безпідставного неврахування обставин, які пом`якшують покарання, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Частиною 2 ст. 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_5 покарання ґрунтується на наведених вище вимогах закону.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до особливо тяжкого і тяжкого злочинів; дані про особу винного,зокрема те, що він раніше судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання стимуляторів без синдрому залежності.

Суд також врахував, що до затримання ОСОБА_5 працював охоронцем-водієм охоронної фірми «Галеон», є учасником бойових дій, за час проходження військової служби на посаді командира роти охорони батальйону забезпечення військової частини НОМЕР_1 характеризувався негативно.

Також суд врахував обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, сприяння розкриттю кримінальних правопорушень. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав рецидив злочинів.

Врахувавши вказані обставини, суд призначив ОСОБА_5 покарання в межах санкцій ч. 3 ст. 15 п.п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України й, призначаючи остаточне покарання відповідно до положень ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України обґрунтовано застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, а також принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за іншим вироком.

Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі стверджує, що суд призначив ОСОБА_5 максимально можливе покарання за ч. 3 ст. 15 п.п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України за вчинення замаху на кримінальне правопорушення з огляду на положення ч. 3 ст. 68 КК України, однак така позиція є необґрунтованою.

Захисник не правильно тлумачить окремі положення висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 02 грудня 2019 року (справа № 664/425/16-к, провадження № 51-5790кмо18), відповідно до якого при призначенні покарання особам, винним у вчиненні замаху на злочин, за який у санкції статті Особливої частини КК альтернативно передбачено захід примусу - довічне позбавлення волі, правила ч. 3 ст. 68 КК не застосовуються, оскільки найбільш суворим видом покарання у санкції закону залишається довічне позбавлення волі, а воно є таким, що виключає можливість визначення його двох третин.

У вказаному рішенні об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду зробила висновок про те, що при вчиненні особою замаху на злочин менш суворі, ніж довічне позбавлення волі, покарання у санкції можуть бути застосовані у розмірі, визначеному санкцією цієї статті (частини статті) Особливої частини КК України, безвідносно до положень ч. 3 ст. 68 КК України, адже за таких умов порівняно з довічним позбавленням волі всі інші види покарань є менш суворими.

Оскільки санкцією ч. 2 ст. 115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, то максимально можливе покарання у виді позбавлення волі на певний строк за вчинення замаху на цей злочин становить 15 років.

Таким чином, призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам ст. 65 ККУкраїни, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Посилання захисника на те, що при призначенні ОСОБА_5 покарання, суд не врахував позицію потерпілого ОСОБА_7 , який жодних претензій до нього не має, не може істотно впливати на обґрунтованість ухвалених рішень. Зокрема, як убачається зі змісту вироку місцевого суду ОСОБА_5 безпосередньо в судовому засіданні в присутності захисника ОСОБА_4 визнав свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку. Суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України обґрунтовано визнав недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин, які ніким не оспорюються, а тому позиція потерпілого ОСОБА_7 у вироку місцевого суду відсутня.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника щодо можливості пом`якшення покарання шляхом застосування положень ст. 69 КК України, які здебільшого є аналогічними доводам касаційної скарги захисника, та із зазначенням докладних мотивів ухваленого рішення в цій частині обґрунтовано залишив апеляційну скаргу захисника без задоволення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогамст. 419 КПКУкраїни.

Підстав для пом`якшення покарання ОСОБА_5 , зокрема й на підставі положень ст. 69 КК України, не убачає й колегія суддів касаційного суду, оскільки в касаційній скарзі відсутні посилання на обставини, які пом`якшують покарання і при цьому істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та доданих до касаційної скарги матеріалів не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 06 жовтня 2022 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3