Постанова

іменем України

31 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 336/2304/21

провадження № 51-2062км23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

а також в режимі відеоконференції

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, засудженого ОСОБА_8 та представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 на вирок Запорізького апеляційного суду від 23 лютого 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000073, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителям АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2022 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права керування транспортними засобами. Звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 3 роки, якщо він протягом цього строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає ряд обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_8 у виді особистого зобов`язання залишено без змін.

Прийнято рішення щодо розподілу процесуальних витрат та долі речових доказів.

Запорізький апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалив у цій частині новий вирок від 23 лютого 2023 року, яким призначив ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки; звільнив від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 3 роки, якщо він протягом цього строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає ряд обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.

ОСОБА_8 засуджено за те, що він 31 січня 2021 року, приблизно о 15:40, керуючи автомобілем Ауді А4, д.н.з. НОМЕР_1 , здійснюючи рух по проїзній частині вул. Магістральна з боку вул. Виробнича в напрямку автодороги Харків - Сімферополь у м. Запоріжжя, маючи об`єктивну спроможність виявити пішохода, яка перетинала проїзну частину поза пішохідним переходом, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості руху керованого ним автомобіля аж до повної його зупинки, в результаті чого допустив наїзд на ОСОБА_11 .

Порушення ОСОБА_8 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою (далі - ДТП), внаслідок якої ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження від яких померла.

Також у цьому кримінальному провадженні Шевченківським районним судом м. Запоріжжя постановлено ухвали від 14 травня 2021 року та 20 вересня 2021 року, якими цивільний позов у кримінальному провадженні потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_8 та ТОВ «Страхова компанія «Кредо» про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди залишено без розгляду.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати вирок апеляційного суду, яким йому призначено додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Аргументуючи свою позицію зазначає, що поза увагою апеляційного суду залишились його характеризуючі дані, залучення до волонтерської діяльності у якості водія та перебування на утриманні дружини з інвалідністю, яку він періодично змушений доставляти до лікарні.

Прокурор у поданій касаційні скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого просить вирок апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Зазначає, що рішення апеляційного суду про застосування щодо обвинуваченого положень ст. 75 КК України є необґрунтованим, а доводи його апеляційної скарги фактично залишилися без відповіді. Стверджує, що обставини даного кримінального провадження та формальна наявність пом`якшуючих обставин не свідчили про можливість виправлення ОСОБА_8 без реального відбування покарання.

Представник потерпілої ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 у поданій касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого також просить вирок апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Крім доводів про необґрунтованість застосування щодо ОСОБА_8 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, які є аналогічними доводам сторони обвинувачення, потерпіла сторона звертає увагу на ігнорування апеляційним судом факту безпідставного залишення місцевим судом без розгляду цивільного позову.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_8 просили задовольнити їх прохання до суду касаційної інстанції та не підтримали вимоги касаційних скарг потерпілої та сторони обвинувачення.

Адвокат ОСОБА_6 просила задовольнити касаційні скарги прокурора та представника потерпілої ОСОБА_9 , а касаційну скаргу засудженого - залишити без задоволення.

Прокурор ОСОБА_5 просила задовольнити касаційну скаргу сторони обвинувачення, вимоги касаційної скарги представника потерпілої підтримала у частині безпідставного застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України та не погодилась із вимогами касаційної скарги засудженого.

Мотиви Суду

Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційних скаргах не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Доводи засудженого ОСОБА_8 щодо необґрунтованого призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання.

Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати цього покарання до особи.

Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку за апеляційними скаргами прокурора та представника потерпілої, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність рішення суду першої інстанції щодо не призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Такий висновок апеляційний суд зробив з урахуванням того, що суд першої інстанції недостатньо врахував фактичні обставини вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, його тяжкість та незворотність наслідків, що настали від цього правопорушення, у виді смерті постраждалої.

Крім цього, в порядку апеляційної процедури не було встановлено, що ОСОБА_8 забезпечує можливість пересуватись дружині, яка є особою з інвалідністю, працює водієм і його робота є джерелом доходу його та членів його сім`ї, для яких він є годувальником. Ті обставини, що обвинувачений раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався за порушення ПДР України визнано недостатніми для не призначення йому додаткового покарання.

З наведеним погоджується і колегія касаційного кримінального суду.

Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є їх роботою, джерелом засобів для існування тощо. Ці обставини потребують врахування з точки зору більш виваженого підходу до аспектів призначення покарання, однак не вказують на неможливість застосування такого додаткового покарання.

З огляду на викладене, переконливих доводів, які ставлять під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків щодо правильності призначення додаткового покарання, засуджений у касаційній скарзі не навів, а його позитивна характеристика, залучення до волонтерської діяльності та відсутність фактів притягнення до відповідальності за порушення у сфері безпеки руху і експлуатації транспорту, самі по собі не можуть бути противагою суспільній небезпечності вчиненого ним протиправного діяння.

Що стосується доводів прокурора та представника потерпілого про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, які призвели до призначення обвинуваченому покарання, що є надмірно м`яким, слід зазначити наступне.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Водночас загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання, чи від його відбування.

При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Місцевий суд за наслідками судового розгляду, проведеного в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, обираючи ОСОБА_8 покарання, взяв до уваги: характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, а за формою вини - необережним; конкретні обставини справи, а саме те, що ДТП сталося через неуважність обвинуваченого, який маючи об`єктивну спроможність виявити пішохода, яка перетинала проїзну частину поза пішохідним переходом, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до повної його зупинки, в результаті чого допустив наїзд на ОСОБА_11 , яка отримала тілесні ушкодження, що спричинили її смерть; позитивні характеризуючі дані та відсутність компрометуючої інформації щодо особи винного.

Обставинами, які пом`якшують покарання у даному кримінальному провадженні визнано щире каяття, сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданої злочином шкоди. Обтяжуючих покарання обставин встановлено не було.

Враховуючи зазначене, місцевий суд прийшов до висновку, що усе наведене у своїй сукупності є підставою як для призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, яке за своїм розміром наближене до мінімального, так і дозволяє застосування до останнього положень ст. 75 КК України.

При цьому, рішення місцевого суду щодо визнання вищевказаних обставин такими, що пом`якшують покарання є обґрунтованим, а аргументи сторони обвинувачення та потерпілої про зворотне визнано безпідставними з огляду на таке.

Так, обвинувачений під час розгляду справи підтвердив, що між ним та потерпілою ОСОБА_12 виникла емоційна напруга у взаєминах, а спілкування було неконструктивним, через що він не наполягав на його продовженні. У межах своїх власних фінансових можливостей останній частково відшкодував завдану шкоду та покладається на страхову виплату згідно ліміту відповідальності страховика, а у разі недостатності виплат - готовий нести фінансову відповідальність власним коштом.

При цьому, ОСОБА_8 надав критичну оцінку своїм діям, одразу після події ДТП вжив заходів для невідкладної допомоги потерпілій, послідовно визнавав винуватість у скоєному злочині і своїми активними діями сприяв органам слідства з`ясувати обставини вчинення злочину.

Враховуючи таке, аргументи касаційних скарг про декларативний характер щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину з боку обвинуваченого є неспроможними.

Переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційними скаргами прокурора та представника потерпілого, колегія суддів апеляційного суду із такими висновками погодилася та зазначила, що у даному кримінальному провадженні існують правові підстави для застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Верховний Суд також погоджується із такими висновками та зважає на те, що з огляду на усі вищенаведені обставини у сукупності з відомостями про особу, критичне ставлення засудженого до скоєного, усвідомлення останнім протиправності своїх дій та бажання стати на шлях виправлення, можна зробити висновок, що ОСОБА_8 загрози для суспільства не становить і його виправлення можливо без реального відбування ним покарання, але в умовах контролю за поведінкою та виконанням покладених на обов`язків органами з питань пробації протягом іспитового строку, який сам по собі втілює погрозу реального відбування призначеного покарання у разі невиконання умов випробування.

Стосовно аргументів касаційних скарг про неврахування попередніми судами позиції потерпілої щодо порядку відбування обвинуваченим заходу примусу, то вони також є безпідставними. Зі змісту вироку вбачається, що колегія суддів апеляційного суду взяла до уваги думку ОСОБА_12 та її представника, які наполягали на суворій мірі покарання для ОСОБА_8 . Разом із цим, така позиція сторони кримінального провадження не може бути врахована у відриві від інших обставин, що передбачені ст. 65 КК України і у своїй сукупності створюють правові підстави для застосування положень ст. 75 КК України.

Зважаючи на таке, доводи прокурора та потерпілої сторони в частині безпідставного застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України є необґрунтованими, а прийняте рішення суду у цій частині відповідає вимогам КК та КПК України.

Крім зазначеного, в ході касаційного перегляду вироку апеляційного суду Верховний Суд не встановив порушення апеляційним судом вимог ст. 419 КПК України в частині залишення без належної уваги доводів апеляційної скарги щодо необґрунтованого залишення без розгляду цивільного позову.

Відповідно до ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Тобто у своєму рішенні апеляційний суд повинен проаналізувати доводи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на них вичерпну відповідь.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, представник потерпілої, оскаржуючи вирок місцевого суду в частині призначеного обвинуваченому покарання, подав заперечення щодо ухвал Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2021 року та 20 вересня 2021 року, якими цивільний позов у кримінальному провадженні потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_8 та Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди залишено без розгляду, і просив задовольнити вимоги про стягнення із винної особи компенсацію за завдану шкоду.

Аргументуючи свою позицію, потерпіла сторона зазначала, що такі рішення місцевого суду не узгоджується із ч. 3 ст. 129 КПК України, відповідно до якої суд залишає позов без розгляду у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених ч. 1 ст. 326 КПК України, а таких обставин у цьому провадженні встановлено не було.

В свою чергу, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що оскаржувані потерпілою стороною ухвали ніким не скасовані, вимога про їх скасування у апеляційній скарзі відсутня і в судовому рішенні, яке було предметом перегляду, будь-яке рішення щодо цивільного позову не приймалось.

Враховуючи таке, апеляційний суд зазначив, що не має можливості вирішити цивільний позов потерпілої з огляду на положення ч. 1 ст. 404 КПК України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Разом із цим, колегія суддів наголосила, що залишення цивільного позову потерпілої без розгляду не позбавляє її права звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, чи невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які були б безумовними підставами для скасування судового рішення, судом касаційної інстанції не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Вирок Запорізького апеляційного суду від 23 лютого 2023 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 , прокурора та представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_13 ОСОБА_2 ОСОБА_3