Провадження № 1-кп/761/3262/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_2 про закриття кримінального провадження №0001406 від 24.12.2015, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, у зв`язку з невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_3 ,

прокурора - ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ :

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_2 про закриття кримінального провадження №0001406 від 24.12.2015, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, у зв`язку з невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

За змістом вказаного клопотання, Другим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001406 від 24.12.2015 щодо рішення Європейського суду з прав людини від 15.02.2013 у справі «Гриненко проти України» за заявою № 33627/06, відповідно до якої встановлено факт жорстокого поводження та незадокументованого тримання заявника під вартою з 20.11.2003 по 21.11.2004 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України.

Зокрема у своєму рішенні Європейський суд з прав людини серед іншого зазначив, що 19 листопада 2004 року прокуратура м. Києва порушила щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та двох інших осіб кримінальну справу.

Близько 23:00 год. 20 листопада 2004 року заявника було затримано працівниками міліції в його квартирі в м. Харкові та в подальшому доставлено до м. Києва. Жодних процесуальних документів про затримання заявника не було складено.

Як стверджується заявником, тієї ночі та вранці 21 листопада 2004 року його було побито працівниками міліції з метою отримання від нього зізнання у вчиненні злочину.

Вранці цього ж дня заявника було допитано без присутності захисника в якості свідка по справі. Перед початком допиту заявника було попереджено про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань та дачу завідомо неправдивих показань. Крім того, йому було роз`яснено його право не свідчити проти себе. Після допиту заявник підписав явку з повинною.

О 13:30 год. 21 листопада 2004 року слідчим було складено протокол затримання заявника, в якому вказувалось, що підставою для затримання заявника було те, що очевидцем було вказано на нього як на особу, що вчинила злочин. Заявнику було роз`яснено його права підозрюваного.

Того ж дня до кримінального провадження було допущено двох захисників для заявника: один, призначений слідчими органами, та інший, найнятий батьком. В подальшому заявника неодноразово допитували в присутності лише захисника, призначеного слідчими органами.

30 листопада 2004 року заявнику було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину.

14 січня 2005 року під час допиту заявник повідомив слідчому, що його явка з повинною від 21 листопада 2004 року була надана ним в результаті жорстокого поводження з боку працівників міліції.

Під час судового провадження заявник також скаржився на жорстоке поводження з боку працівників міліції, при цьому детально описуючи їхні дії. Заявник стверджував, що таке поводження працівників міліції призвело до того, що він підписав явку з повинною. Працівники міліції, які були викликані до суду, заперечували вказані твердження заявника.

25 червня 2005 року апеляційний суд м. Києва визнав заявника винним у вчиненні злочину та призначив йому покарання у вигляді позбавлення волі. Постановляючи обвинувальний вирок, суд не виявив порушень права заявника на захист і взяв до уваги явку з повинною заявника від 21 листопада 2004 року, покази співобвинувачених та свідка.

2 лютого 2006 року Верховний Суд України залишив вищевказаний вирок без змін.

До Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) заявник скаржився за такими статтями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція): ст. 3 - на те, що 20 та 21 листопада 2004 року він зазнав жорстокого поводження з боку працівників міліції, а також, що за цим фактом не було проведено ефективного розслідування щодо цього; п. 1 ст. 5 - на те, що позбавлення його свободи з 23:00 год. 20 листопада до 13:30 21 листопада 2004 року не було задокументоване і його процесуальний статус залишався невідомим у цей період; підп. "с" п. 1 ст. 5 - на те, що тримання його під вартою, яке було задокументоване о 13:30 21 листопада 2004 року, було незаконним; п. 1 та підп. "с" п. З ст. 6 - на те, що після його затримання йому не було забезпечено право на доступ до захисника, право відмовитися від надання показань та право не свідчити проти себе. Заявник також скаржився за іншими статтями Конвенції, які Європейський суд в подальшому визнав неприйнятними.

Європейським судом було констатовано порушення процесуального аспекту ст. 3 Конвенції у зв`язку з відсутністю повного та ефективного розслідування тверджень заявника про жорстоке поводження з боку працівників міліції, оскільки такі твердження розглядались виключно судами під час дослідження прийнятності доказів. Обсяг такого розгляду обмежувався допитом працівників міліції, підсудних та одного свідка. За його результатами суди віддали перевагу показам працівників міліції, не вчинивши при цьому заходів, спрямованих на усунення розбіжностей між точними та конкретними твердженнями заявника та твердженнями працівників міліції.

Відсутність порушення матеріального аспекту ст. 3 Конвенції було констатовано у зв`язку з відсутністю медичних та інших доказів жорстокого поводження, а відтак і неможливістю встановити "поза розумним сумнівом", що заявника було піддано поводженню, забороненому вказаним положенням Конвенції.

Європейським судом було констатовано порушення підп. "с" п. 1 ст. 5 Конвенції у зв`язку з тим, що тримання заявника під вартою з 23:00 год. 20 листопада до 13:30 21 листопада 2004 року було незаконним, оскільки воно не було належним чином задокументовано і таким чином процесуальний статус заявника залишався невідомим у цей період.

Порушення підп. "с" п. 1 ст. 5 Конвенції також було констатовано у зв`язку з тим, що тримання заявника під вартою на підставі протоколу затримання від 21 листопада 2004 року було свавільним та таким, що не відповідає вимогам вказаного положення Конвенції, оскільки заявник тримався під вартою до 24 листопада 2004 року не на підставі відповідного судового рішення, а на підставі вказаного протоколу, в якому, зокрема, зазначалось, що заявника було ідентифіковано очевидцем як особу, яка вчинила злочин, але при цьому не було вказано, хто був цим очевидцем і чи справді ця особа була такою, а отже, такий протокол не містив посилань на фактичні обставини, які б могли переконати незалежного спостерігача в тому, що існувала обґрунтована підозра у вчиненні заявником злочину.

Порушення п. 1 та підп. "с" п. 3 ст. 6 Конвенції було констатоване в зв`язку з тим, що заявнику не було забезпечено право на захист та право не свідчити проти себе, оскільки:

- заявник мав право на доступ до захисника з самого початку його допиту 21 листопада 2004 року і Європейським судом не було встановлено жодних вагомих підстав для його обмеження в такому праві у цей період, а також наявність будь-якої відмови заявника від цього права. Однак захисника йому не було надано. Крім того, зізнання у вчиненні злочину, надані заявником того дня, в подальшому було використано судом під час його засудження, що призвело до того, що право заявника на захист було непоправно порушено;

- обставини справи вказують на те, що відсутність захисника на початковій стадії досудового слідства вплинула на реалізацію заявником його права відмовитися від надання показань та права не свідчити проти себе. Так, 21 листопада 2004 року заявника було допитано в якості свідка, незважаючи на те, що стосовно нього та інших осіб було порушено кримінальну справу. В ході такого допиту за відсутності захисника заявник, якого було попереджено як про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань, так і про право не свідчити проти себе, міг заплутатись у своїх правах;

- незважаючи на те, що заявнику було призначено двох захисників, його було неодноразово допитано виключно в присутності захисника, якого йому було призначено слідчими органами. При цьому не було жодних підтверджень того, що захисник, якого запросив батько заявника, був належним чином повідомлений про такі слідчі дії..

Згідно клопотання, в ході досудового розслідування проведено ряд інших слідчих, розшукових дій. Проте, проведеними слідчими діями не здобуто беззаперечних доказів, які свідчили б про осіб які вчинили вказане кримінальне правопорушення, які в своїй сукупності надали б можливість на повідомлення про підозру конкретним особам у даному кримінальному провадженні.

Жодній особі у кримінальному провадженні №0001406 підозра не оголошувалася.

Відповідно до ч. 3 ст. 365 КК України (в редакції станом на 20.11.2004 - 21.11.2004) передбачено кримінальну відповідальність за перевищення влади або службових повноважень, тобто умисне вчинення службовою особою дій, які явно виходять за межі наданих їй прав чи повноважень, якщо вони заподіяли істотну шкоду охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян, або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб, якщо воно супроводжувалося насильством, застосуванням зброї або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями та якщо вони спричинили тяжкі наслідки і карається позбавленням волі на строк від семи до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Зазначене кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

В той же час, можливою датою вчинення кримінального правопорушення, є проміжок часу між 23:00 год., 20.11.2004 та 13:30 год. 21.11.2004, тобто більше десяти років тому.

Прокурор ОСОБА_4 у судовому засіданні клопотання підтримала та просила закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Разом з тим, просила долучити до справи матеріали кримінального провадження № 0001406 від 24.12.2015. На уточнююче запитання прокурор пояснила, що після останньої винесеної прокурором постанови про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, жодної слідчої дії вчинено не було.

Суд, заслухавши прокурора, дослідивши клопотання та матеріали кримінального провадження № 0001406 від 24.12.2015 в 2-х томах, приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 365 КК України є тяжким злочином.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

Відповідно до п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Пункт 1-1 ч. 2 ст. 284 КПК України передбачає, що кримінальне провадження закривається судом з підстави передбаченої п. 3-1 частини першої цієї статті.

Судом встановлено, що Другим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001406 від 24.12.2015 щодо рішення Європейського суду з прав людини від 15.02.2013 у справі «Гриненко проти України» за заявою № 33627/06, відповідно до якої встановлено факт жорстокого поводження та незадокументованого тримання заявника під вартою з 20.11.2003 по 21.11.2004 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 0001406 від 24.12.2015, 14 жовтня 2022 року постановою слідчого вказане кримінальне провадження було закрито, у зв`язку з встановленням відсутності в діях працівників поліції складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України.

10 листопада 2022 року постановою прокурора скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження № 0001406 від 24.12.2015.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що прокурором Київської міської прокуратури ОСОБА_2 було вивченням постанови про закриття кримінального провадження встановлено, що слідчим не вжито всіх необхідних заходів для проведення повного та об`єктивного досудового розслідування, внаслідок чого на теперішній час неможливо зробити висновок про відсутність в діянні працівників правоохоронних органів складу кримінального правопорушення.

Так, прокурор зазначає, що під час проведення досудового розслідування слідчим не перевірена належним чином інформація, яка є предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001406, в матеріалах кримінальної справи № 50-3757, що унеможливлює перевірку доводів ОСОБА_5 .

Прокурор, скасовуючи рішення слідчого прямо вказує, що невстановлення наявності чи відсутності зафіксованих тілесних ушкоджень, спричинених ОСОБА_5 не дає можливості зробити висновок про відсутність в діянні зазначених працівників правоохоронних органів України складу кримінального правопорушення, що свідчить про необґрунтованість постанови слідчого про закриття кримінального провадження.

Надання оцінки законності, мотивованості та належного обгрунтування постанови прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_2 від 10 листопада 2022 року не входить до предмету судового розгляду даного клопотання, більш того жодних відомостей про те, що слідчий не погодився із доводами, викладеними прокурором у зазначеній постанові, зокрема шляхом її оскарження до прокурора вищого рівня в порядку ст. 311-313 КПК України - матеріали кримінального провадження не містять, з огляду на що суд приходить до висновку, що слідчий прийняв висновки прокурора у кримінальному провадженні та не заперечує проти їх правильності.

Водночас, матеріали кримінального провадження не містять будь-яких документів складених після винесення постанови прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_2 від 10 листопада 2022 року, зокрема і таких, які б свідчили про вчинення слідчим визначених прокурором у постанові слідчих та процесуальних дій. Більш того, про невчинення слідчим будь-яких слідчих чи процесуальних дій у кримінальному провадженні з моменту винесення прокурором вищезгаданої постанови було прямо вказано і прокурором ОСОБА_4 в ході судового розгляду даного клопотання.

Тобто, вищевикладені факти у своїй сукупності беззаперечно створюють уявлення у стороннього та незацікавленого спостерігача про те, що слідчий, погодившись із доводами прокурора про необхідність вчинення ряду слідчих та процесуальних дій, не вчинив жодної слідчої чи процесуальної дії в рамках даного кримінального провадження взагалі.

Закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження має закриватися після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.

Водночас, вищезазначені обставини створюють уявлення про безпідставно непослідовну поведінку сторони обвинувачення, яка, щонайменше за своїм характером, не може бути визнана «повним та ефективним досудовим розслідуванням».

При цьому, суд звертає увагу учасників провадження на значний суспільний інтерес до цього кримінального провадження, адже вказане провадження розпочато на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 15.02.2013 у справі «Гриненко проти України» за заявою № 33627/06, відповідно до якого встановлено факт жорстокого поводження та незадокументованого тримання заявника під вартою.

Слід враховувати, що подібні провадження не лише приковують до себе увагу громадян України, але й формує міжнародне бачення нашої держави у світі.

Щодо доводів, наведених у клопотанні прокурора про необхідність закриття кримінального провадження у зв`язку з тим, що не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, то слід звернути увагу на конкретні обставини цього кримінального провадження та документи, що містяться у матеріалах кримінального провадження.

Так, зі змісту протоколів судових засідань Апеляційного суду м. Києва у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за ст.ст. 14, 27, п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України вбачається, що в ході судового розгляду ОСОБА_5 прямо вказував на осіб, які будучи співробітниками поліції застосовували до нього насильство під час досудового розслідування (т.2 а.с. 83, 84, 86).

Отже, посилання на таку підставу для закриття кримінального провадження як не встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, видається необґрунтованим і таким, що суперечить матеріалам кримінального провадження.

Такі показання ОСОБА_5 залишись поза увагою слідчого та прокурора і не знайшли свого пояснення у клопотанні про закриття кримінального провадження.

Більше того, суд звертає увагу, що Європейським судом було констатовано порушення процесуального аспекту ст. 3 Конвенції у зв`язку з відсутністю повного та ефективного розслідування тверджень заявника про жорстоке поводження з боку працівників міліції, оскільки такі твердження розглядались виключно судами під час дослідження прийнятності доказів. Обсяг такого розгляду обмежувався допитом працівників міліції, підсудних та одного свідка. За його результатами суди віддали перевагу показам працівників міліції, не вчинивши при цьому заходів, спрямованих на усунення розбіжностей між точними та конкретними твердженнями заявника та твердженнями працівників міліції.

Однак відповідний вирок Апеляційного суду м. Києва у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за ст.ст. 14, 27, п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України, на якій посилається Європейський суд, у матеріалах кримінального провадження №0001406 від 24.12.2015 відсутній, що також не свідчить про повноту дослідження обставин у цьому кримінальному провадженні.

Суд зауважує, що оскільки закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, суд беззаперечно має встановити наявність передбачених п. 3-1 ч.1 ст.284 КПК України підстав для закриття провадження.

Отже, з досліджених матеріалів справи вбачається, що будь-яких дій для встановлення осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, після скасування прокурором постанови слідчого про закриття кримінального провадження, органом досудового розслідування не здійснено, оцінку показань ОСОБА_5 , наданих в ході судового розгляду в Апеляційному суді м. Києва - не здійснено, з цього приводу ОСОБА_5 детально не допитаний, тому слід констатувати, що слідчим у кримінальному провадженні не проведено всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки всіх зібраних та перевірених доказів.

За таких обставин, суд констатує, що у цьому кримінальному провадженні не було проведено повне та ефективне розслідування тверджень заявника про жорстоке поводження з боку працівників міліції, в контексті процесуального аспекту ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що при зверненні до суду із клопотанням та в ході судового розгляду прокурором не доведені підстави для закриття кримінального провадження, а відтак клопотання прокурора є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 49, 358 КК України, ст.ст. 26, 284, 314, 372, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_2 про закриття кримінального провадження №0001406 від 24.12.2015, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, у зв`язку з невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголосити 31 липня 2023 року о 10 год. 50 хв.

Суддя ОСОБА_1