Справа № 740/3263/22 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/315/23
Категорія - ч.1 ст.361, ч.4 ст.185, ч.4 ст.191 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000667 за апеляційною скаргою заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 січня 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , не одружений, освіта середня, не працює, раніше не судимий,

засуджений за:

- ч.1 ст.361 КК України до покарання у виді обмеження волі на трок 2 роки;

- ч.4 ст.185 КК України до покарання, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців;

- ч.4 ст.191 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Запобіжний захід ОСОБА_8 , до набрання вироком законної сили, не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 514,86 грн. процесуальних витрат.

Вироком місцевого суду встановлено, що 10.07.2022 близько 18:00 години, ОСОБА_11 , перебуваючи за місцем проживання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 , ввірив останньому мобільний телефон «Samsung А32» з усною домовленістю про те, що ОСОБА_8 зарядить та поверне його, так як у вищевказаному будинку відсутнє електропостачання.

У подальшому ОСОБА_8 , близько 22:00 години того ж дня, не маючи на це ні дійсного, ні передбаченого права, будучи обізнаним з користуванням послугами автоматизованих банківських систем, маючи злочинний намір, спрямований на несанкціоноване втручання у роботу інформаційних (автоматизованих) систем, з корисливих мотивів, за допомогою належного ОСОБА_11 мобільного телефону «Samsung А32» та з використанням раніше наданого потерпілим паролю, авторизувався у мобільному додатку «Приват24» АТ КБ «ПриватБанк», зареєстрованого та належного ОСОБА_11 з банківською картою АТ КБ «ПриватБанк» (розрахунковий рахунок НОМЕР_1 ), отримавши при цьому можливість розпоряджатись коштами та функціями вищезазначеного банківського рахунку всупереч волі власника.

Продовжуючи реалізовувати єдиний злочинний умисел, спрямований на заволодіння належними ОСОБА_11 грошовими коштами, ОСОБА_8 у період часу з 22:00 год. 10.07.2022 по 13:17 год. 11.07.2022, діючи в умовах воєнного стану, отримавши несанкціонований доступ до банківського рахунку НОМЕР_1 через мобільний додаток «Приват24» на мобільному телефоні марки «Samsung А32», перебуваючи у АДРЕСА_2 , здійснив ряд операцій на переказ грошових коштів з вказаного рахунку на власну банківську карту «ПриватБанк» на своє ім`я та оплату кросплатформових браузерних онлайн-ігр «FNX Pin-up» і «gameplanfinancial», всього на загальну суму 79436,92 грн., і таким чином викрав грошові кошти ОСОБА_11 , чим спричинив йому матеріальну шкоду на вказану суму.

11.07.2022 у невстановлений досудовим розслідуванням час, після того, як на рахунку ОСОБА_11 не залишилось коштів, ОСОБА_8 , повторно, в умовах воєнного стану, на залізничному вокзалі АДРЕСА_3 , продав невстановленій досудовим розслідуванням особі належний ОСОБА_11 мобільний телефон «Samsung А32», вартістю 5933,00 грн., за грошові кошти в сумі 1500,00 грн., який був ввірений йому потерпілим на підставі договірних відносин, чим здійснив розтрату ввіреного йому чужого майна та спричинив ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 5933,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок місцевого суду в частині засудження ОСОБА_8 за ч.4 ст.191 КК України, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.361, ч.4 ст.185 КК України, та призначити йому покарання: за ч.1 ст.361 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_8 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. В обґрунтування скарги послався на те, що об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України, полягає у привласненні та розтраті ввіреного обвинуваченому майна. Проте, наявні в матеріалах кримінального провадження відомості про обвинуваченого, свідчать про те, що останній не є сторонньою особою для майна (майно їй ввірено на юридичній підставі вчинення правочину (договір підряду, найму, міни, оренди тощо). Також відсутні документи, які б свідчили про те, що ОСОБА_11 видавалось спеціальне доручення, складене відповідно до вимог цивільного законодавства, на вчинення ОСОБА_8 дій на користь потерпілого. У даному випадку, суд, провівши розгляд у загальному порядку з дослідженням усіх матеріалів кримінального провадження, мав кваліфікувати дії ОСОБА_8 за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), що належить ОСОБА_11 , вчинена повторно в умовах воєнного стану. Крім того, вказав на безпідставне призначення місцевим судом обвинуваченому покарання за ч.4 ст.185 КК України із застосуванням вимог ст.69 КК України. Послався на відсутність у ОСОБА_8 щирого каяття з приводу вчинених ним злочинів. Також вказав на безпідставність та невмотивованість висновку суду про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства з призначенням йому іспитового строку, на підставі ст.75 КК України.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, котрий підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які просили вирок місцевого суду залишити без змін; дослідивши доводи скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.361 КК України, та кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України (щодо викрадення належних ОСОБА_11 грошових коштів в сумі 79436,92 грн.), в апеляційній скарзі прокурором не оскаржується.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Однак, при постановленні рішення, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.4 ст.191 КК України та призначеного покарання.

Відповідно до п.п.2, 4 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Пунктом 1 ч.1 ст.413 КПК України визначено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Згідно з пунктом 1 ч.1 ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення.

Суд першої інстанції при кваліфікації дій обвинуваченого за ч.4 ст.191 КК України допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а викладені у вироку висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до п.2, 4 ч.1 ст.409 КПК України є підставами для скасування судового рішення апеляційним судом.

Так, вироком місцевого суду ОСОБА_8 визнаний винним у розтраті чужого майна ОСОБА_11 , що було ввірене йому на підставі договірних відносин, вчинений повторно, в умовах воєнного стану.

Мотивуючи рішення про кваліфікацію дій обвинуваченого як розтрата чужого майна, що було ввірене особі на підставі договірних відносин, вчинена повторно, в умовах воєнного стану, та визнаючи ОСОБА_8 винуватим у вчиненні вказаного злочину, місцевий суд виходив з того, що обвинувачений 11.07.2022 у невстановлений досудовим розслідуванням час, після того, як на рахунку ОСОБА_11 не залишилось коштів, діючи повторно та в умовах воєнного стану, з метою протиправного збагачення, з корисливих мотивів, на залізничному вокзалі м. Ніжин, по вул. Вокзальна, 8, продав невстановленій досудовим розслідуванням особі належний ОСОБА_11 мобільний телефон «Samsung А32», вартістю 5933,00 грн., за грошові кошти в сумі 1500,00 грн., який був ввірений йому потерпілим на підставі договірних відносин. Своїми діями ОСОБА_8 вчинив розтрату належного ОСОБА_11 мобільного телефону «Samsung А32» вартістю 5933,00 грн, який був обвинуваченому ввірений потерпілим.

Однак, суд першої інстанції не здобув доказів, які б давали підстави стверджувати, що ОСОБА_8 мав прямий умисел на розтрату майна, яке було йому ввірене, оскільки таке майно йому ввірене не було.

Приймаючи рішення про спрямованість умислу ОСОБА_8 на розтрату майна, яке було йому ввірене, суд не врахував, що вказане майно, зокрема мобільний телефон, не було обвинуваченому ввірене. Тобто таке майно не знаходилось у правомірному володінні винного, останній не був наділений правомочністю по розпорядженню, управлінню, доставці або зберіганню такого майна. Така правомочність не була обумовлена жодними його обов`язками, договірними відносинами або спеціальним дорученням.

В судовому засіданні апеляційного суду, обвинувачений ОСОБА_8 підтвердив, що 10.07.2022 він запросив до себе в гості ОСОБА_11 . Останній був у нетверезому стані, дав йому свій мобільний телефон та пароль від нього, щоб сходити в магазин та зарядити. Після цього, обвинувачений, використавши пароль, за допомогою мобільного додатку перевів з рахунку потерпілого на свою карту близько 80 000 грн. та витратив їх на власний розсуд, а телефон продав на вокзалі невідомій особі.

Такі показання останнього узгоджуються із сукупністю об`єктивних доказів, досліджених апеляційним судом.

Так, із даних протоколу про прийняття заяви ОСОБА_11 про кримінальне правопорушення та іншу подію від 13.07.2022 вбачається, що цього ж дня потерпілий звернувся до Ніжинського районного відділу поліції із заявою, в якій вказував, що 11.07.2022 року ОСОБА_8 без його відома взяв належний йому телефон і через додаток «Приват24» перевів з його картки грошові кошти з сумі близько 80000 грн. та зник з його телефоном (а.к.п.53-54).

Згідно з протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 06.09.2022 з додатками до нього, надані представником АТ КБ «Приватбанк» документи містять інформацію щодо відкриття банківських рахунків та власника банківського рахунку НОМЕР_2 , яким є ОСОБА_11 , виписки «Приватбанк» по картці-рахунку НОМЕР_2 ОСОБА_11 за період з 10.07.2022 по 11.07.2022, яким підтверджено перекази на карту «Приватбанку» через додаток Приват24. Одержувач ОСОБА_8 , а також здійснення останнім інших витрат на загальну суму 79436,92 грн (а.к.п.57-69).

Відповідно до протокол огляду від 20.07.2022 з додатками до нього, за участю ОСОБА_8 та за його добровільної згоди, було оглянуто мобільний телефон «iPhone XR» в корпусі біло-чорного кольору, при відкритті мобільного телефону у додатку «Дія» наявний паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_8 , у додатку «Приват24» маються відомості про перекази грошових коштів за період 10.07.2022 - 11.07.2022 від ОСОБА_11 (а.к.п.72-73).

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової товарознавчої експертизи від 12.09.2022 № СЕ-19/125-22/6432-ТВ, ринкова вартість бувшого у використанні мобільного телефону марки «Samsung моделі A32 4/128 Gb Black з урахуванням зносу, станом на 10-11 липня 2022 року могла становити 5933,00 грн (а.к.п.76-80).

Отже, апеляційним судом встановлено, що 11.07.2022 у невстановлений досудовим розслідуванням час, ОСОБА_8 , діючи повторно, в умовах воєнного стану, з метою протиправного збагачення, з корисливих мотивів, на залізничному вокзалі м. Ніжин, по вул. Вокзальна, 8, продав невстановленій досудовим розслідуванням особі належний ОСОБА_11 мобільний телефон «Samsung А32», вартістю 5933,00 грн., за грошові кошти в сумі 1500,00 грн., чим спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 5933,00 грн.

З урахуванням наведеного, дії ОСОБА_8 за вищевказаним епізодом злочинної діяльності слід кваліфікувати за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Крім того, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, заслуговують на увагу, з наступних міркувань.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_8 розміру покарання, місцевий суд узяв до уваги, що останній формально позитивно характеризується за місцем проживання, повністю визнав свою вину у вчиненому, щиро розкаявся.

Однак, оскаржуваний вирок не містить переконливого обґрунтування того, що зазначені обставини у своїй сукупності дають підстави для призначення обвинуваченому покарання, із застосуванням ст.69 КК України, нижче від найнижчої межі санкції, передбаченої ч.4 ст.185 КК України, та зі звільненням від відбування призначеного остаточного покарання, на підставі ст.75 КК України.

Так, суд не дав належної оцінки встановленим ним обставинам, зокрема, що заволодіння ОСОБА_8 майном ОСОБА_11 не було обумовлено необхідністю задоволення своїх мінімальних соціальних потреб (придбання їжі, ліків, одягу тощо), тобто того, що дозволяє людині існувати.

Натомість, обвинувачений майже 80 000 грн. витратив на «геймерство»: «FNX Pin-up» - інтернет платформа КАЗІНО, а «gameplanfinancial» - ігрова платформа, що базується на блокчейні, постійному придбанні та вдосконаленні ігрових персонажів за рахунок національної чи іноземної валюти.

При цьому «геймерство» це психологічна залежність, яка не може позитивно характеризувати обвинуваченого.

Крім того, ОСОБА_8 вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення, користуючись перебуванням потерпілого у стані алкогольного сп`яніння, розраховуючи на те, що наслідки його злочинної діяльності не будуть виявлені.

Також, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу вчиненого та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину, добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

З огляду на викладене, щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Разом з тим, матеріали кримінального провадження не містять жодних доказів хоча б часткового відшкодування обвинуваченим завданих ОСОБА_11 збитків, що підтвердив у судовому засіданні апеляційного суду і сам ОСОБА_8 , незважаючи на те, що з моменту скоєння злочину минуло більше року. Не містять і будь-яких інших конкретних дій, спрямованих на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Позиція ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, беззаперечно свідчить про відсутність в обвинуваченого щирого каяття з приводу вчинених ним кримінальних правопорушень.

Наведеного місцевий суд повною мірою не врахував і не мотивував, зокрема, чому він вважає за можливе досягнення мети виправлення ОСОБА_8 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень за умови призначення покарання, із застосуванням ст.69, ст.75 КК України.

Тому визначене судом першої інстанції покарання, з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги при його призначенні, вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між обраним судом та тим розміром покарання, яке б мало бути призначене та яке б не становило «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідало б справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Відтак, призначене місцевим судом ОСОБА_8 покарання, зокрема, за ч.4 ст.185 КК України, не відповідає вимогам статей 50, 65 КК та є явно несправедливим, унаслідок його м`якості.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія визнає активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , колегією суддів не встановлено.

А тому, призначаючи покарання ОСОБА_8 , відповідно до вимог ст.65 КК України, колегія суддів бере до уваги ступінь суспільної небезпеки скоєного, конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень, відношення обвинуваченого до скоєного; дані про його особу, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, формально позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; обставину, яка пом`якшує покарання; відсутність обставин, які обтяжують покарання; та вважає за необхідне призначити йому остаточне покарання за ч.1 ст.361, ч.4 ст.185, із застосуванням положень ч.1 ст.70 КК України, у виді позбавлення волі, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 зазначив про те, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Тобто, покарання повинно перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного.

А тому, покарання ОСОБА_8 саме у виді позбавлення волі, з урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, не становить «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

За таких обставин, вирок місцевого суду в частині кваліфікації дій ОСОБА_8 та призначеного йому покарання підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 січня 2023 року щодо ОСОБА_8 скасувати, в частині кваліфікації його дій та призначеного покарання.

ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.361, ч.4 ст.185 КК України, та призначити йому покарання:

- за ч.1 ст.361 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки;

- за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з часу фактичного його затримання на виконання вироку суду.

У решті цей же вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4