ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 207/317/18

провадження № 51- 32 км 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

а також в режимі відеоконференції:

засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001672, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2018 року за ч. 3 ст. 185, ст. 71 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця с. Думанці Черкаського району Черкаської області, жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених п. п. 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією майна; за п. п. 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років з конфіскацією майна.

ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією майна; за п. п. 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк чотирнадцять років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк чотирнадцять років з конфіскацією майна.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_11 , судові рішення щодо якого не оскаржуються у касаційному порядку.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінено. Постановлено вважати його засудженим за ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією майна; за п. п. 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років,

а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 15 березня 2018 року більш суворим покаранням за новим вироком визначено вважати ОСОБА_7 засудженим до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років з конфіскацією майна.

В решті вирок залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 визнано винуватими у тому, що вони за обставин, встановлених судом та наведених у вироку, 09 грудня 2017 року приблизно о 01 год. 20 хв., знаходячись на другому поверсі залізничного вокзалу в м. Кам`янське, розташованого за адресою: м. Кам`янське Дніпропетровської області, пр. Свободи, 107, маючи умисел на здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном, вступили в попередню змову між собою.

Реалізуючи свій прямий умисел, спрямований на здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном, ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , підійшли до раніше незнайомого їм потерпілого ОСОБА_12 та, утримуючи його попід руки, поза волею потерпілого, вивели останнього з приміщення залізничного вокзалу на платформу прибуття, а далі повели його до буд.

АДРЕСА_3 . Знаходячись біля вказаного будинку, ОСОБА_11 разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , діючи узгоджено, з метою заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_12 , збили з ніг останнього та одночасно завдали йому множинні удари руками та ногами по голові, корпусу тіла, верхніх та нижніх кінцівках, від яких потерпілий впав на землю та втратив свідомість, чим спричинили йому тяжкі тілесні ушкодження. Після чого ОСОБА_11 разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , скориставшись тим, що ОСОБА_12 не може контролювати своє майно, обшукали кишені його одягу та заволоділи грошовими коштами потерпілого в сумі 400 грн.

Заволодівши викраденими у ОСОБА_12 грошовими коштами, ОСОБА_11 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись ними на власний розсуд, чим завдали потерпілому матеріальної шкоди на вищевказану суму.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 09 грудня 2017 року в період часу

з 01 год. 30 хв. по 03 год. 30 хв. ОСОБА_11 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , діючи узгоджено за попередньою змовою між собою, маючи умисел на протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_12 , з метою приховати раніше вчинений відносно нього злочин, утримуючи в руках фрагмент шлакоблоку, почергово почали наносити ним множинні удари по голові та шиї потерпілого, чим спричинили ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок чого настала смерть останнього.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на припущеннях. Посилається на порушення вимог статей 17, 94, 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки, на її думку, суди достатньою мірою не врахували обставин справи, не надали оцінки зібраним доказам окремо та в їх сукупності, обґрунтували своє рішення на суперечливих доказах, взявши до уваги лише доводи сторони обвинувачення, фактично не оцінивши показань ОСОБА_6 , не проаналізувавши їх у взаємозв`язку з іншими дослідженими доказами. При цьому стверджує, що судом не було доведено умислу ОСОБА_6 саме на вбивство потерпілого. Зазначає, що під час проведення слідчого експерименту на ОСОБА_6 здійснювався тиск. Також вказує, що пред`явлення особи для впізнання за участю підозрюваного ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 проведено з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому, на думку захисника, процесуальні документи, складені за їх результатами, не можуть бути визнані допустимими доказами. Також зазначає, що судами не було встановлено знаряддя злочину, механізм та спосіб вбивства потерпілого.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , вказуючи на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасувати іпризначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що судовий розгляд у суді першої інстанції проведений неповно, висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи. Посилається на порушення судом першої інстанції вимог статей 17, 94,

370 КПК. Зазначає, що суд, на думку захисника, необґрунтовано та незаконно відмовляв у задоволенні заявлених стороною захисту клопотань про проведення процесуальних дій, які могли підтвердити або спростувати обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення для прийняття законного і справедливого судового рішення. Окрім цього вказує, що стороною обвинувачення не надано для дослідження витяги з ЄРДР, внаслідок чого не було перевірено, чи були внесені відомості по заяві ОСОБА_15 в ЄРДР та чи дійсно номера ЄРДР було присвоєно даному кримінальному провадженню. Також вказує, що судом не було перевірено повноваження слідчих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та прокурора ОСОБА_20 . Вказує, що стороною обвинувачення не було надано суду постанову керівника прокуратури про створення групи прокурорів чи доручення прокурору ОСОБА_21 . Також посилається на порушення вимог ст. 290 КПК та зазначає, що суду не надано чіткий перелік документів, які відкриває сторона обвинувачення стороні захисту, вказує про ненадання в повному обсязі матеріалів кримінального провадження для ознайомлення обвинуваченому ОСОБА_7 і захиснику ОСОБА_22 . Вважає, що в ході досудового розслідування прокурором було порушено вимоги ст. 384 КПК, оскільки до обвинувального акту не долучено письмове роз`яснення обвинуваченому про можливість, особливості та правові наслідки розгляду кримінального провадження судом присяжних. Крім того зазначає, що в матеріалах справи відсутні підтвердження про роз`яснення судом обвинуваченому права на розгляд судом присяжних. Вказує про порушення вимог ч. 3 ст. 214 КПК, посилаючись на те, що біологічні зразки були відібрані у ОСОБА_7 без згоди останнього на добровільне освідування та без роз`яснення прав, а також без участі захисника. Поряд з цим захисник звертає увагу на застосування до ОСОБА_7 недозволених методів слідства та надання пояснень під час слідчого експерименту під моральним та психологічним тиском. При цьому зазначає, що судом безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування з ДБР результатів досудового розслідування, розпочатого за вказаними фактами. Крім того, стверджує, що у ОСОБА_7 під час затримання було вилучено його особисті речі, але рішення про арешт тимчасового вилученого майна відсутнє, а тому, на думку захисника, вважати їх допустимими доказами неможливо. Вказує, що сторона обвинувачення не надала суду відомостей про те, що 09 грудня 2017 року у ОСОБА_7 були кровоточиві тілесні ушкодження, від яких на його одязі могла залишитись кров, тоді

як у висновках експертів зазначено на можливість утворення цих слідів за рахунок крові потерпілого та ОСОБА_7 . Вважає, що судом не встановлено знаряддя злочину, механізм на спосіб вбивства потерпілого. Вказує, що експерт констатував лише можливість отримання потерпілим тілесних ушкоджень при взаємному розташуванні обвинувачених, зазначених в ході проведення слідчого експерименту, тобто не встановив механізм завдання тілесних ушкоджень. Стверджує, що жоден зі свідків не вказав на причетність ОСОБА_7 до настання смерті потерпілого. Також зазначає, що у порушення вимог статей 404, 405 КПК суд апеляційної інстанції повторно не дослідив обставин кримінального провадження, не провів повної перевірки доказів. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки в ній не наведено вичерпних відповідей на доводи апеляційної скарги захисника, а лише перераховано докази, покладені в основу вироку. Крім того звертає увагу на те, що у вступній частині вироку не вказано прізвище потерпілого ОСОБА_15 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_22 , які брали участь у судовому розгляді, що, на її думку, є порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали касаційну скаргу останньої та вважали обґрунтованою касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 .

Засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_9 підтримали касаційну скаргу останньої та вважали обґрунтованою касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 .

Захисник ОСОБА_10 вважав касаційні скарги захисників обгрунтованими та просив їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційні скарги захисників необґрунтованими та просив судові рішення щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишити без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_10 та прокурора ОСОБА_23 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають на таких підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Відповідно до ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на думку колегії суддів касаційного суду, було дотримано.

Зі змісту касаційних скарг захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 вбачається, що вони не погоджуються із встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами кримінального провадження та вказують на неповноту судового розгляду, що згідно зі ст. 438 КПК не є предметом перевірки у касаційному порядку.

При розгляді касаційних скарг суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції дослідив зібрані у ньому докази в їх сукупності за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, забезпечивши сторонам кримінального провадження передбачені КПК умови для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, та дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п. п. 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК.

У суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 , визнавши вину частково, показував, зокрема, що 09 грудня 2017 року він дійсно перебував з іншими обвинуваченими на вокзалі та мав намір пограбувати ОСОБА_12 .

У судовому засіданні в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вину не визнав та показував, зокрема, що перебував в районі залізничного вокзалу 09 грудня 2017 року і зустрічався зі своїм знайомим.

Показання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про їх непричетність до вчинення розбою та умисного вбивства суд першої інстанції всебічно й повно дослідив та з наведенням відповідних мотивів обґрунтовано оцінив критично, зазначивши, що вина обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень є встановленою згідно з критерієм її доведеності «поза розумним сумнівом», підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні.

При цьому суд послався у вироку на показання потерпілого ОСОБА_24 про те, що вбитий ОСОБА_12 - це його рідній брат, про вбивство останнього він дізнався зі слів працівників поліції та був присутній при впізнанні трупу. Він впізнав свого вбитого брата за рисами обличчя та за одягом.

Крім того, судом досліджено та наведено у вироку показання свідка ОСОБА_25 та дані протоколу проведення за його участю слідчого експерименту від 28 грудня 2017 року, згідно з якими 09 грудня 2017 року він бачив на залізничному вокзалі, як ОСОБА_7 та ОСОБА_11 били ОСОБА_12 на першій платформі, потім вивели його з вокзалу та продовжували завдавати удари потерпілому руками та ногами. Йому також пропонували побити потерпілого, але він відмовився та, злякавшись, пішов.

Водночас суд, перевіривши посилання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що його доставили до відділу поліції, хоча працівники поліції шукали хлопця на ім`я ОСОБА_26 , зазначив у вироку, що свідок ОСОБА_25 помилково вказав ім`я обвинуваченого ОСОБА_27 як « ОСОБА_26 », при цьому маючи на увазі ОСОБА_28 .

Також суд першої інстанції оцінив та врахував показання свідка ОСОБА_14 про те, що 09 грудня 2017 року вона разом з подругою ОСОБА_13 знаходились на залізничному вокзалі в м. Кам`янське, де вони бачили ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та потерпілого, а також спілкувались з останнім, після чого вона пішла.

Разом з тим, у вироку судом наведено й показання свідка ОСОБА_13 , котра підтвердила показання свідка ОСОБА_14 та пояснила, що після того, як потерпілий пішов за кавою, ОСОБА_7 сказав ОСОБА_6 і ОСОБА_11 , щоб вони подивилися чи у нього є гроші. Потім за вказівкою ОСОБА_7 вони вивели ОСОБА_12 з приміщення вокзалу, а коли повернулись вже без останнього, ОСОБА_7 сказав, що вони прибили потерпілого та забрали в нього грошові кошти. Наступного дня їй дзвонив ОСОБА_7 та цікавився обстановкою на вокзалі з приводу того, що вони накоїли.

Суд обґрунтовано визнав належними та допустимими доказами показання свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , якими підтверджується, що обвинувачені дійсно перебували на залізничному вокзалі разом з потерпілим. При цьому свідок ОСОБА_13 показувала, що обвинувачені мали намір заволодіти грошовими коштами потерпілого, для чого вивели його з вокзалу і про заподіяння смерті потерпілому вона дізналась саме від ОСОБА_7 , а свідок ОСОБА_25 вказував на те, що бачив як ОСОБА_7 та ОСОБА_6 завдавали удари потерпілому.

При цьому суд вказав, що свідки ОСОБА_25 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 попереджались про кримінальну відповідальність, вони не є зацікавлені в результатах розгляду кримінального провадження стосовно обвинувачених, мотивів для надання неправдивих показань суду й обмови обвинувачених вони не мали. До того ж, як зазначив суд, про достовірність показань свідків свідчать ті обставини, що деякі з них знайомі з обвинуваченими та між собою, неприязні стосунки між ними відсутні, а наявність незначних протиріч не спростовують висновків про винуватість у вчиненні інкримінованих злочинів.

Крім того, судом досліджено та наведено у вироку дані протоколу огляду трупа ОСОБА_12 від 09 грудня 2017 року з фототаблицею та протоколу огляду місяця події від 09 грудня 2017 року, відповідно до якого оглянута ділянка місцевості, розташована в дворі будинку АДРЕСА_3 .

Судом досліджено та наведено у вироку дані, що містились у висновку судово-медичного експерта № 1449-Е від 10 січня 2018 року, відповідно до якого смерть ОСОБА_12 настала від сполученої тупої травми голови, шиї з множинними переломами кісток черепу та обличчя, під`язичної кістки, яка супроводжувалась крововиливами під оболонки, в речовину та шлуночки мозку, про що свідчить наявність множинних ран, саден в області голови, множинних переломів кісток лицевого черепу, кісток основи мозку, під`язичної кістки, крововиливів під м`якими мозковими оболонками, речовину мозку та шлуночку мозку, набряку головного мозку, рідкої крові в порожнинах серця та просвітку судин. Сполучена тупа травма голови, шиї з множинними переломами кісток черепу та обличчя, під`язичної кістки відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, що в даному випадку викликала смерть і виникла внаслідок сукупності травматичних дій з місцем прикладання сили відповідно вказаних пошкоджень в області голови, шиї, незадовго до настання смерті; а виявлені пошкодження у вигляді саден на правій гомілці, синців на лівій гомілці відносяться до легких тілесних ушкоджень, які мають незначні скороминущі наслідки, виникли внаслідок дії тупого твердого предмету, предметів, незадовго до настання смерті та в причинному зв`язку з настанням смерті не знаходяться.

Крім того, судом досліджено та наведено у вироку дані, що містились у висновку судово-медичного експерта № 1449 від 29 січня 2018 року, згідно з яким враховуючи стан трупних явищ під час огляду трупу на місці події та під час дослідження трупу в морзі, смерть ОСОБА_12 настала близько 01.30 - 3.30 годин 09 грудня 2017 року; враховуючи характер, масивність пошкоджень, їх розташування, при їх виникненні зазвичай виникає втрата свідомості, що унеможливлює виконання активних дій; смерть ОСОБА_12 настала від сполученої тупої травми; враховуючи характер та розташування пошкоджень, вони виникли внаслідок не менше 25-ти травматичних дій; пошкодження розташовані поряд в області голови, в одній анатомічній зоні, не виключено могли виникати одномоментно; виявлені у ОСОБА_12 пошкодження, від яких наступила смерть, не є характерним для виникнення при падінні з висоти власного росту на площині; враховуючи характер ступеню вираженості запальної реакції в області пошкоджень, вони виникли в незначний проміжок часу, який не може вимірюватися хвилинами, можливо десятками хвилин; враховуючи характер та розташування пошкоджень в області голови, найбільш вірогідне, що під час їх виникнення потерпілий знаходився в положенні лежачі, здебільшого, обличчям до гори; виявлені пошкодження у потерпілого ОСОБА_12 могли виникнути при взаємному розташуванні потерпілого та нападників, як відображено в наданих протоколах проведення слідчих експериментів.

Судом першої інстанції покладено в основу вироку й дані, що містились у протоколах пред`явлення особи для впізнання від 09 грудня 2017 року

та 10 грудня 2017 року, відповідно до яких свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_13 впізнали ОСОБА_11 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як чоловіків, котрі знаходились на залізничному вокзалі 09 грудня 2017 року.

Суд у вироку послався й на дані, що містились у протоколі пред`явлення особи для впізнання від 10 грудня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_11 впізнав ОСОБА_7 як чоловіка, з яким разом вбивав потерпілого 09 грудня 2017 року; протоколі пред`явлення особи для впізнання від 10 грудня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_6 впізнав ОСОБА_7 як чоловіка, з яким разом вбивав потерпілого 09 грудня 2017 року;протоколі пред`явлення особи для впізнання від 10 грудня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_11 впізнав ОСОБА_6 як чоловіка з яким разом вбивав потерпілого 09 грудня 2017 року.

Також судом було досліджено та надано оцінку й даним протоколу огляду

від 04 січня 2018 року та відеозапису з камер відеоспостереження магазину «АТБ» на залізничному вокзалі, відповідно до якого о 03 год. 15 хв. обвинувачені разом зайшли до магазину, закупились та вийшли разом з нього.

Суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості й обґрунтовано послався у вироку на дані протоколів проведення слідчих експериментів від 09 грудня 2017 року, 10 грудня 2017 року, 11 грудня 2017 року та відеозаписи цих слідчих (розшукових) дій за участю ОСОБА_11 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , з яких убачається, що вони в присутності понятих і захисника розповідали та на місці показували, яким чином вони вчинили злочин відносно ОСОБА_12 .

Також суд у вироку послався й на дані, що містились у протоколах відібрання зразків для експертизи від 09 грудня 2017 року та 11 грудня 2017 року, огляду предмету від 09 грудня 2017 року, затримання від 09 грудня 2017 року, 10 грудня 2017 року, відповідно до яких у ОСОБА_11 вилучено куртку, на якій під час огляду були виявлені плями бурого кольору, у ОСОБА_6 - спортивні штани та кросівки, у ОСОБА_7 - штани, черевики та куртку.

Крім того, на підтвердження встановлених обставин суд навів у вироку дані висновків судово імунологічних експертиз № № 1275/Н, 1274/Н, 1276/Н

від 13 грудня 2017 року, № 1279/Н від 12 січня 2018 року, № 1282/Н від 12 січня 2018 року, № 1284/Н від 12 січня 2018 року, № 1283/Н від 12 січня 2018 року, згідно з якими у змивах з рук ОСОБА_12 наявні сліди крові людини, які можуть походити як від самого потерпілого, так і в якості домішки за рахунок крові ОСОБА_7 ; на доставленій для дослідження куртці, вилученій у ОСОБА_11 , встановлена наявність крові людини, яка може належати потерпілому ОСОБА_12 ; на штанях та черевику на праву ногу, вилучених у ОСОБА_7 , встановлена наявність крові людини, яка може належати потерпілому ОСОБА_12 та в якості домішки - ОСОБА_7 ; на спортивних штанях і кросівку на праву ногу, вилучених у ОСОБА_6 , встановлено наявність крові людини, яка може належати потерпілому ОСОБА_12 .

Разом з тим, судом на підтвердження вини обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були досліджені речові докази: кусок шлакоблоку, пара кросівок синього кольору, що належать ОСОБА_6 , куртка обвинуваченого ОСОБА_11 , спортивні штани ОСОБА_6 , зразки крові обвинувачених, 2 закладні до ломбарду на ім`я ОСОБА_12 на павербанк (155 грн) та болгарку (150 грн)

від 07 грудня 2017 року, упаковка з-під сосисок, шапка чорного кольору, одяг ОСОБА_12 - куртка, кофта, джинси, футболка, шкарпетки, взуття, нижня білизна, куртка ОСОБА_7 , штани ОСОБА_7 , черевики ОСОБА_7 .

Також суд дослідив і послався у вироку на висновок судово-психіатричної експертизи № 3 від 26 грудня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_7 на хронічне психічне захворювання, недоумство, тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності інший хворобливий стан психіки в період інкримінованих йому діянь не страждав і в теперішній час не страждає. Виявляв раніше і виявляє в теперішній час емоційно не стійкий розлад особистості. Іспитований у період часу, до якого відносяться інкриміновані йому діяння, міг усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. За своїм психічним станом іспитований у теперішній час також може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Крім того, місцевим судом досліджено висновок судово-психіатричної експертизи № 2 від 26 грудня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_6 на хронічне психічне захворювання, недоумство, тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності, інший хворобливий стан психіки в період інкримінованих йому діянь не страждав і в теперішній час не страждає. Виявляв раніше і виявляє в теперішній час емоційно не стійкий розлад особистості. Іспитований у період часу, до якого відносяться інкриміновані йому діяння, міг усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. За своїм психічним станом іспитований у теперішній час також може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Суд першої інстанції ретельно перевірив на предмет належності та допустимості докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , та, виходячи із сукупності всіх встановлених судом обставин вчиненого діяння, дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії обвинувачених були спрямовані на заволодіння майном потерпілого, оскільки обвинуваченим завідомо було відомо про наявність у нього майна, яке представляло для обвинувачених матеріальну цінність, що загалом свідчить про фактичну наявність корисного мотиву в діях останніх.

Крім того, судом зазначено, що про наявність умислу у обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вбивство ОСОБА_12 також свідчить і те, що вони у темну пору доби, знаходячись на залізничному вокзалі в пізній час, цілеспрямовано вибрали ОСОБА_12 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, та, застосовуючи до нього фізичне насильство і погрози, почали вимагати гроші.

Оцінюючи в сукупності зібрані та досліджені докази, суд дійшов висновку, що ні самі обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ні їх захисники не навели жодної обставини, на підставі якої можна було б піддати сумніву докази, надані на підтвердження їх вини.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, суд першої інстанції надав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а в сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мали умисел саме на розбій, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб, а так само й на умисне вбивство з метою приховати інше кримінальне правопорушення, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК та є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 правильно кваліфіковані судом за п. п. 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК.

Водночас даних, які би свідчили, що під час досудового розслідування та судового розгляду цього провадження допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке було б безумовною підставою для скасування судових рішень, перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 посилається нанеповне дослідження судом підстав внесення відомостей до ЄРДР через ненадання стороною обвинувачення витягів.

При цьому захисник зазначає, що відомості до ЄРДР було внесено двічі, з подальшим об`єднанням кримінальних проваджень, а судом не з`ясовано дійсність номеру, що було присвоєно кримінальному провадженню.

Відповідні доводи апеляційної скарги, які аналогічні вказаним доводам касаційної скарги, були предметом перегляду суду апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження. Так, апеляційний суд зазначив, що витяги з ЄРДР були долучені до матеріалів провадження та досліджені судом (т. 5 а.п. 238, 242), а підставою для внесення двічі відомостей до ЄРДР було виключно різна попередня правова кваліфікація злочинів, тоді як постанова про об`єднання матеріалів досудового розслідування міститься у матеріалах кримінального провадження та відомості про зазначене процесуальне рішення відображені у Реєстрі матеріалів досудового розслідування (т. 3 а.п. 133, т. 1 а.п. 7-12).

Неспроможними є й доводи захисника ОСОБА_8 про відсутність повноважень на здійснення досудового розслідування у слідчих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та у прокурора ОСОБА_20 .

Так, у касаційній скарзі захисник вказує на відсутність доручення керівника органу досудового розслідування на його здійснення цими слідчими, а також постанови керівника прокуратури про створення групи прокурорів чи доручення прокурору ОСОБА_20 .

Відповідний довід також був предметом перевірки суду апеляційної інстанції та не знайшов свого підтвердження, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що окрім витягів з ЄРДР судом також було долучено до матеріалів провадження та досліджено постанови про визначення групи прокурорів від 09 грудня 2017 року та 11 грудня 2017 року, а також постанови про доручення розслідування групі слідчих від 09 грудня 2017 року та 11 грудня 2017 року, якими і визначено повноваження зазначених захисником осіб (т. 5 а.п. 235-237, 239-241).

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 посилається і на порушення вимог

ст. 290 КПК й зазначає, що суду не надано чіткий перелік документів, які відкриває сторона обвинувачення стороні захисту, та не надано в повному обсязі матеріалів кримінального провадження для ознайомлення обвинуваченому ОСОБА_7 та захиснику ОСОБА_22 .

Однак, відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 та захиснику ОСОБА_22 30 січня 2018 року в порядку ст. 290 КПК були відкриті всі матеріали досудового розслідування № 0001672, з якими вони ознайомилися в повному обсязі, при цьому жодних заяв чи клопотань не заявляли.

Крім того, протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 30 січня 2018 року поряд з іншими документами був долучений до матеріалів провадження та жодних відомостей, які б давали підстави вважати порушеним право обвинуваченого ОСОБА_7 на ознайомлення з матеріалами досудового розслідування він не містить (т. 5 а.п. 234).

Що ж стосується доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_8 про порушення права засудженого ОСОБА_7 на суд присяжних, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Ст. 384 КПК визначено, що прокурор, суд зобов`язані роз`яснити обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, можливість та особливості розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних. Письмове роз`яснення прокурора про можливість, особливості і правові наслідки розгляду кримінального провадження судом присяжних додається до обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування, які передаються до суду. Суд також зобов`язаний роз`яснити право на розгляд справи судом присяжних під час підготовчого судового засідання

та у разі, якщо обвинувачений заявить таке клопотання, призначити кримінальне провадження до розгляду саме таким складом суду.

Відповідно до висновку щодо застосування норми ст. 384 КПК, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 13-32кс18, за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що в результаті роз`яснення права на суд присяжних на стадії судового розгляду обвинувачений мав реальну можливість ефективно скористатися ним, суд касаційної інстанції вправі не визнати відсутність роз`яснення такого права прокурором при направленні обвинувального акта до суду і судом у підготовчому судовому засіданні безумовною підставою для скасування вироку. Вирішуючи це питання, суду належить виходити з того, чи забезпечили фактично застосовані час і спосіб роз`яснення обвинуваченому права на суд присяжних можливість його реалізації.

Водночас, як убачається з матеріалів кримінального провадження, у цій справі відсутнє письмове роз`яснення прокурора обвинуваченим про можливість, особливості і правові наслідки розгляду кримінального провадження судом присяжних.

З журналу судових засідань від 29 березня 2018 року і від 03 вересня 2018 року та аудіозапису цих судових засідань, які містяться на технічному носії, вбачається, що районний суд двічі роз`яснив обвинуваченим їх право на розгляд кримінального провадження судом присяжних (т. 1 а. п. 55-57, т. 2 а. п. 37-42).

При цьому головуюча суддя після вручення обвинуваченим пам`яток про права та обов`язки з`ясувала у останніх, чи зрозумілі їм їхні права та обов`язки, на що ті у присутності своїх захисників, ствердно відповіли, що права зрозумілі, при цьому жодних клопотань вони не заявляли.

Отже, допущене прокурором невиконання вимог ст. 384 КПК при направленні обвинувального акту до суду було усунуто судом шляхом вручення відповідного роз`яснення та створено необхідні умови для ефективного використання права на суд присяжних.

Таким чином вказане свідчить про те, судом в повній мірі виконано вимоги

ст. 384 КПК щодо обов`язкового роз`яснення обвинуваченим можливості та особливостей розгляду кримінального провадження стосовно них судом присяжних.

На думку колегії суддів касаційної інстанції, неспроможними є й доводи захисника ОСОБА_8 про порушення порядку відібрання біологічних зразків у обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме проведення слідчої (розшукової) дії без згоди останнього, якому не роз`яснили процесуальні права, а також без участі захисника.

Відповідні доводи апеляційної скарги, які аналогічні вказаним доводам касаційної скарги, були належно перевірені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Так, на спростування вказаних доводів суд апеляційної інстанції послався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 182/715/19, який зауважив, що така процесуальна дія, як отримання зразків для експертизи, пов`язана з необхідністю отримання доказів, які носять об`єктивний характер і не залежать від волі особи, у якої вони відбираються, а тому не може розглядатися як така, що порушує право особи зберігати мовчання. Присутність чи відсутність захисника у цьому випадку не може позначитися на змісті отриманих під час цієї дії результатів.

Такий підхід узгоджується з позицією Верховного Суду, зокрема викладеною у постановах від 03 грудня 2018 року (справа № 722/1172/16-к), від 25 червня 2019 року (справа № 423/1766/16), від 02 квітня 2020 року

(справа № 415/1864/14-к), від 07 грудня 2020 року (справа № 728/578/19), де касаційний суд не знайшов підстав вважати відсутність захисника при отриманні зразків для експертизи порушенням права на захист особи, у якої вони відбираються.

Крім того, як убачається з даних, що містяться в протоколах про отримання зразків для експертизи від 10 грудня 2017 року та від 11 грудня 2017 року, під час проведення зазначеної слідчої (розшукової) дії підозрюваному ОСОБА_7 в присутності понятих та спеціаліста було роз`яснено його права та обов`язки, що підтверджується його підписом (т. 3 а.п. 118, 120).

Також, на думку колегії суддів касаційної інстанції, безпідставними є й доводи захисника ОСОБА_8 про те, що у ОСОБА_7 під час затримання було вилучено його особисті речі, але рішення про арешт тимчасового вилученого майна відсутнє.

Відповідні доводи також були предметом перевірки апеляційного суду та не знайшли свого підтвердження. При цьому судом апеляційної інстанції зазначено, що ухвалою слідчого судді Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська

від 11 грудня 2017 року накладено арешт на всі речові докази у кримінальному провадженні, в тому числі на речі, вилучені як у обвинуваченого ОСОБА_7 , так і у ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , що вказує на дотримання органом досудового розслідування вимог ч. 5 ст. 171 КПК (т. 3 а.п. 30-32).

Що ж стосується доводів захисника ОСОБА_8 щодо ненадання стороною обвинувачення відомостей про те, що 09 грудня 2017 року у ОСОБА_7 були кровоточиві тілесні ушкодження, внаслідок яких на його одязі могла залишитись кров, що не суперечить висновку судово-медичної імунологічної експертизи, то апеляційний суд зазначив, що виявлена кров може належати потерпілому

та в якості домішку й обвинуваченому ОСОБА_7 , але це не спростовує висновків суду першої інстанції про доведеність вини останнього за умови наявності у матеріалах провадження інших доказів, якими повністю підтверджено його участь у злочині.

Обґрунтовуючи доводи про недопустимість протоколів проведення слідчих експериментів, захисники вказують на застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 недозволених методів досудового розслідування.

Разом з тим, на підставі ухвали Дніпровського апеляційного суду 24 січня 2022 року Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Полтаві, проведено перевірку застосування недозволених методів слідства як відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , так і щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , за наслідками якої закрито кримінальне провадження за відсутністю в діях працівників Південного ВП Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК (т. 7 а.п. 7-10).

Що стосується протоколів слідчих експериментів, на підставі яких було встановлено механізм спричинення тілесних ушкоджень, то вони обґрунтовано визнані судом належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Частиною 2 цієї статті передбачено, що під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу.

Тобто метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Відомості, повідомлені свідками під час проведення слідчого експерименту, є складовою частиною змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів - протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.

Тобто відомості, які надаються під час слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК є документом.

Відповідно ж до правової позиції, викладеної в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17, провадження № 51-6070кмо19), приписи ч. 4 ст. 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які було отримано в порядку, передбаченому ст. 225 КПК, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів, згідно зі ст. 95 КПК. При цьому показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту. Проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК.

Судом першої інстанції повно та всебічно було досліджено протоколи слідчих експериментів від 10 грудня 2017 року та 11 грудня 2017 року за участю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 й встановлено, що зазначені слідчі дії проведені із дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Під час слідчого експерименту, який відбувався у присутності захисників, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожен окремо, не тільки розповідали, але й показували на місці механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілому. Тобто слідчі експерименти відбувалися у формі, що містили ознаки відтворення дій, обстановки, обставин події, що свідчило про те, що ці слідчі (розшукові) дії були проведені із дотриманням вимог закону та прав підозрюваних. Суд у вироку послався на протоколи проведення цих слідчих (розшукових) дій як на цілісний документ, що є джерелом доказів, а не на показання підозрюваних, яке за своєю природою є самостійним джерелом доказів, визначеним ст. 84 КПК.

Аналізуючи відтворені відеозаписи слідчих експериментів, суд першої інстанції не взяв до уваги посилання обвинувачених, надані в судовому засіданні, про те, що нібито все вони показували та розповідали зі слів працівників поліції. При цьому суд зазначив у вироку, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 впевнено вказували, де зустріли потерпілого, де зупинялися з ним і де повалили потерпілого, показували й те, що перетягали тіло потерпілого під дерево, тобто розповідали про обставини, які не могли бути відомі працівникам поліції.

Судом першої інстанції також враховано і ті обставини, що під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_6 і ОСОБА_7 давали показання добровільно, без будь-якого тиску з боку працівників поліції, підтвердили і учасники цих слідчих дій - поняті своїми підписами у протоколі. Зауважень з приводу проведення слідчого експерименту як від учасників, так і від підозрюваних не надходило. Протокол проведення слідчого експерименту підписано слідчим, підозрюваними, захисниками, понятими та учасниками. Під час слідчої (розшукової) дії здійснювалась її відеофіксація цифровою відеокамерою марки «Samsung» із збереженням інформації на компакт-диску формату DVD-R.

Зазначеним протоколам слідчих експериментів суд першої інстанції надав відповідну правову оцінку з точки зору належності та допустимості в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні.

Зокрема, спростовуючи аналогічні доводи захисника під час апеляційного розгляду, апеляційний суд в ухвалі вказав, що протоколи слідчих експериментів обґрунтовано враховані судом як належні, допустимі та достовірні.

При цьому апеляційний суд зазначив, що висновком судово-медичного експерта № 1449 від 29 січня 2018 року встановлено, що виявлені у потерпілого тілесні ушкодження могли виникнути при взаємному розташуванні потерпілого та нападників, як відображено в протоколах проведення слідчих експериментів.

А тому доводи захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про невстановлення механізму спричинення потерпілому тілесних ушкоджень є безпідставними.

Неспроможними є й доводи захисника ОСОБА_9 щодо недопустимості як доказів протоколів пред`явлення для впізнання за участю підозрюваного ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Відповідно до вимог ст. 228 КПК перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

Як убачається з наявних у справі протоколів пред`явлення особи для впізнання

від 10 грудня 2017 року, перед впізнанням у підозрюваного ОСОБА_11 та свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 було з`ясовано, чи можуть вони впізнати особу, та поставлено їм питання про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вони її бачили. В протоколах зазначено ознаки, за якими вони упізнали особу, пред`явлену для впізнання, а саме за рисами обличчя, кольором волосся, зростом та одягом і цією особою виявився ОСОБА_6 . Протоколи пред`явлення особи для впізнання були підписані всіма учасниками, зауважень до зазначених проколів від учасників слідчої (розшукової) дії не надходило (т. 3

а.п. 66-69, 70-71, 73-76).

Що ж стосується доводів захисника ОСОБА_8 про те, що у вступній частині вироку не вказано прізвище потерпілого ОСОБА_15 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_22 , які брали участь у судовому розгляді, то відсутність цих прізвищ є технічною помилкою, яка, на думку колегії суддів касаційного суду, не впливає на законність і обґрунтованість судового рішення.

Колегія суддів не погоджується і з доводами захисника ОСОБА_8 про порушення апеляційним судом вимог статей 404, 419 КПК.

Так, у ч. 3 ст. 404 КПК визначено обов`язок суду апеляційної інстанції повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, якщо про це надійшло клопотання учасників судового провадження.

І хоча захисник ОСОБА_8 подавала апеляційну скаргу на вирок місцевого суду, але про повторне дослідження апеляційним судом обставин, встановлених під час кримінального провадження, в зв`язку з їх дослідженням судом першої інстанції неповністю або з порушеннями, під час апеляційного розгляду жодних клопотань вона не заявляла.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог статей 404, 419 КПК належно перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , в тому числі шляхом безпосереднього дослідження протоколу ознайомлення зі справою ОСОБА_7 , постанови від 07 жовтня 2021 року про закриття кримінального провадження та листа з Територіального управління Державного бюро розслідувань, про проведення перевірки щодо застосування недозволених методів слідства відносно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , надав на них вичерпні відповіді та обґрунтовано відмовив у її задоволенні, навівши докладні мотиви й підстави ухваленого рішення, з якими погоджується й колегія суддів касаційної інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Призначене ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, за своїм видом та розміром є необхідним для їх виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для зміни або скасування судових рішень, не встановлено.

А тому касаційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в:

Вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду

від 03 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників

ОСОБА_9 та ОСОБА_8 - без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3