Справа № 624/429/22
провадження № 1-кп/624/16/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року Кегичівський районний суд Харківської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Кегичівка, Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000157 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Кегичівка, Кегичівського району, Харківської області, громадянки України, з середньою спеціальною освітою, розлученої, працюючої соціальним робітником відділення соціальної допомоги вдома Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Первомайської міської ради Харківської області, інваліда ІІІ групи, зареєстрованої та фактично мешкаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України,

з участю сторін кримінального провадження:

- обвинувачення: прокурорів Кегичівського відділу Красноградської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,

- захисту: обвинуваченої ОСОБА_3 , адвокатів: ОСОБА_8 , ОСОБА_9

в с т а н о в и в:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

14 березня 2022 року близько 11-00 години, під час перебування ОСОБА_3 разом з потерпілою ОСОБА_6 , біля магазину «Колосок», розташованого по вул. 1 Травня, 1, смт. Кегичівка, Красноградського району, Харківської області, між ними виникла сварка на ґрунті неповернення ОСОБА_3 боргу ОСОБА_6 .

В ході сварки ОСОБА_3 діючи зі злочинною недбалістю, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків від своїх злочинних дій, хоча повинна була і могла передбачати це, штовхнула обома руками в груди ОСОБА_6 , в наслідок чого остання впала правим боком на асфальтобетонне покриття дороги поблизу магазину «Колосок».

В результаті протиправних дій ОСОБА_3 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 12-14/24-КР/22 від 16.05.2022, потерпілій ОСОБА_6 спричинено закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням відламків, який відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, за критерієм тривалості розладу здоров`я, згідно до п.п. 2.2.1 в, 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 6 від 17.01.1995.

Позиція учасників провадження.

Прокурор ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначила, що під час судового розгляду обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, викладені в обвинувальному акті стосовно ОСОБА_3 , знайшли своє підтвердження, а її вина підтверджується дослідженими в судовому засіданні належними та допустимими доказами та показаннями потерпілої і свідків. Просила визнати ОСОБА_3 винною у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України та призначити їй покарання у виді громадських робіт строком 240 годин.

На клопотання сторони захисту прокурором подано заперечення, в якому, сторона обвинувачення вважає, що відповідно до усталеної судової практики щодо допустимості доказів, викладеної у постановах ККС ВС від 22.10.2021 у справі № 487/5684/19 та від 27.10.2021 у справі № 668/69/16-к), обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом (частина 3 статті 62 Конституції України). Обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням: конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних, не уповноваженою на те особою тощо (абзац 5 пункту 3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20.10.2011). Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК (частина 1 статті 86 КПК). Тобто, кримінальне процесуальне законодавство містить критерії, за якими порушення встановленого КПК порядку проведення окремих слідчих дій є істотним і призводить до визнання доказів недопустимими (частини 2 і 3 ст. 87 КПК). Так, відповідно до ч. 2 ст.87 КПК суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит. В свою чергу, ч. 3 ст.87 КПК України передбачає, що недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання. Таким чином, ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті. При цьому КПК не містить положення про те, що будь-яке процесуальне порушення, допущене при збиранні доказів, тягне за собою безумовне визнання доказів недопустимими (як протилежність за визначенням допустимим доказам). Разом з тим передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК). У контексті такого елементу допустимості доказів як процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних. У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути. Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь- якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності Інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті. Відповідно до приписів ч. 1, 2 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшуковик) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. Отже, наведеними кримінальними процесуальними нормами встановлено порядок отримання стороною обвинувачення речей і документів за доброю волею особи. При цьому необхідно зважати на те, що згідно з ч. 4 ст. 132 КПК для оцінки потреб досудового розслідування варто враховувати можливість отримати речі й документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, без застосування заходу забезпечення кримінального провадження. Вказане також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові ВС в справі № 204/4521/18 від 19 травня 2021 року). Тобто, у будь-якому разі речові докази та документи, які надаються експертові, повинні бути отриманні у спосіб, передбачений статтею 93 КПК України, належним чином залученні до кримінального провадження в порядку, передбаченому КПК (незалежно від способу збирання) і набути відповідного процесуального статусу. З ними повинні мати можливість ознайомитися сторони, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, як під час досудового розслідування в порядку статті 221 КПК, так і після його закінчення в порядку статті 290 КПК. Під час допиту у судовому засіданні від 06.09.2022 потерпіла ОСОБА_6 повідомила суду, що перебувала на стаціонарному лікуванні в Красноградській лікарні з 14 до 30 березня 2022 року, з лікарні не відлучалася, бо не могла ходити. Вказане узгоджується з даними виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого без номера та назви медичного закладу, в якій зазначено, що ОСОБА_6 проходила стаціонарне лікування в травматологічному відділення КНП «Красноградська ЦРЛ» з 14 до 30 березня 2022 року. Слід також зазначити, що порядок заповнення вказаної виписки, затверджений Інструкцією щодо заповнення форми первинної облікової документації № 027/о Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я №110 від 14.02.2012, відповідно до якої «у пунктах 1-3 виписки вказуються прізвище, ім`я, по батькові хворого, дата народження, місце проживання згідно з паспортними даними; у пункті 4 зазначаються місце роботи та займана посада особи; пункті 5 вказуються: в амбулаторно- поліклінічному закладі - дата (число, місяць, рік) початку захворювання та направлення у стаціонар (на консультацію); у стаціонарі - дата надходження та виписки (смерті) зі стаціонару; у пункті 6 вказуються повний клінічний діагноз основного захворювання, супутні захворювання та ускладнення, які виникли під час стаціонарного (амбулаторного) лікування, у пункті 7 вказуються короткий анамнез, стан при направленні, діагностичні дослідження, перебіг хвороби, проведене лікування, у пункті 8 вказуються необхідні лікувальні і трудові рекомендації, для працюючих осіб необхідно вказати терміни тимчасової непрацездатності, у кінці форми проставляються дата заповнення та підпис лікаря, який заповнив виписку на хворого». Таким чином, виписка ОСОБА_6 , відповідає вимогам вищезазначеної інструкції. Слід також зазначити, що під час проведення експертизи № 12-14/24-КР/22 від 16.05.2022 експерт ОСОБА_10 була обізнана про відсутність дати та назви медичного закладу у виписці ОСОБА_6 і сама зазначила про це у дослідницькій частині, проте своїм правом подавати клопотання про надання додаткових матеріалів, якщо експертиза призначена судом або органом досудового розслідування або ознайомлюватися з матеріалами справи, що стосуються предмета судової експертизи, передбаченим ст.69 КПК та ст.13 Закону України «Про судову експертизу» не скористалася, тобто взяла вказану виписку до уваги. Стосовно факту отримання вказаної медичної документації слідчим необхідно зазначити, що відповідно до положень п. 3 ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 56 КПК потерпілий протягом кримінального провадження має право подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду. Так, в судовому засіданні від 26.09.2022 потерпіла ОСОБА_6 зазначала, що «приїздив слідчий ОСОБА_11 до неї додому і вона добровільно надала йому свої медичні документи та рентгенівські знімки». Жодним чинним нормативно-правовим актом не передбачена обов`язковість підтвердження надання потерпілим стороні обвинувачення документації шляхом подання письмової заяви. Слід також зауважити, що у постанові від 13.10.2020 по справі №185/1230/18, якою відмовлено в задоволенні касаційної скарги адвоката, Верховний Суд зазначає, що «відповідно до частини 1 статті 159 КПК тимчасовий доступ до речей і документів надається особою, у володінні якої вони знаходяться. Лише у разі відмови особи надати такий доступ, процесуальний закон вимагає втручання слідчого судді, який своєю ухвалою може зобов`язати володільця надати тимчасовий доступ до речей і документів органу досудового розслідування. Крім того, в судових засіданнях від 06 та 29 вересня 2022 року потерпіла не висловлювала жодних заперечень з цього приводу і її поведінка не свідчить про те, що вона вважала свої права порушеними внаслідок долучених слідчим наданої нею медичної документації. Посилання сторони захисту на постанову касаційної інстанції від 17.07.2019 у справі №465/3756/17 є некоректним, оскільки в ній відсутні будь-які твердження щодо письмової форми заяви про долучених речових доказів та відмовлено у задоволенні апеляційної скарги захисника про визнання доказів недопустимими. Натомість у вказані постанові зазначено, що кримінальний процесуальний закон не забороняє потерпілому надавати органу досудового розслідування, суду документи, що містять доказову інформацію, і, в такому випадку, не зобов`язує слідчого отримувати у слідчого судді ухвалу про тимчасовий доступ до відповідних документів. Також, згідно судової практики (постанова від 26 січня 2021 року у справі № 236/4268/18, від 15 червня 2021 року у справі № 204/6541/16-к) сторона, яка стверджує про процесуальні порушення, має не лише довести наявність таких порушень, а й обґрунтувати, що ці порушення позначилися або могли позначитися на результаті судового розгляду. Стороною захисту у своєму клопотання вказані факти жодним чином не обґрунтовані. Стосовно недопустимості висновків експерта через невідповідність їх форми (змісту) вимогам підзаконного нормативно-правового акту, а саме, Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998, а також проведення експертизи від 16,05.2022 без участі потерпілої, неналежне завірення копії виписки, а також позбавлення обвинуваченої можливості заявити відвод експерту зазначив, що всі оспорювані стороною захисту висновки експерта мають відмітку з підписом експерта, скріпленою печаткою, про попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Відповідно до постанови Верховного суду від 10.05.2018 по справі №349/330/16-к з аналогічних правовідносин оскільки вказані висновки складені атестованим судово-медичним експертами другої та третьої кваліфікаційної категорії, які попереджені про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК за надання завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на неї обов`язків, та його висновки узгоджуються із показаннями свідків та потерпілого підстави вважати висновки судово-медичної експертизи необ`єктивним або таким, що проведений всупереч вимогам статей 101, 102 КПК відсутні. З вказаними висновками сторона захисту ознайомлювалася і 27.06.2022, і безпосередньо 03.08.2022 (під час виконання вимог ст.290 КПК України), проте упродовж року після цього клопотання про притягнення експертів до відповідальності в порядку ст.ст.384,385 КК України не заявлялися. Експертиза від 16.05.2022 дійсно проведена без участі потерпілої, оскільки їй важко було пересуватися після проведеної операції. До відділення поліції для допиту 08.04.2022 потерпіла, хоч і з великими зусиллями змогла прибути, оскільки жила неподалік від нього (приблизно 300 метрів). В той же час для участі у експертизі їй спочатку потрібно було якимось чином добратися до м. Красноград, пройти обстеження і повернутися назад, тобто провести близько чотирьох годин в машині, в сидячому положенні, що дійсно було важно після такої операції. Тому, в даному випадку - це дійсно винятковий випадок, визначений п.4.1 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України №6 від 17.01.1995. Також зазначила, що дійсно підозрюваний, обвинувачений, засуджений має право заявляти відводи. Проте, ОСОБА_3 набула статус підозрюваної лише 24.06.2022, тобто до цього часу правами, визначеними у ст.42 КПК України вона не могла скористатися. В подальшому, 27.06.2022 захисник обвинуваченої ОСОБА_8 ознайомилася з матеріалами кримінального провадження. На той час для ознайомлення серед інших документів були надані і висновки експерта №12-14/24-КР/22 від 16.05.2022 та №12-23/7-КР/22 від 10.06.2022. А висновок експерта №12- 23/11-КР/22 та №12-23/15-КР/22 складені вже 08 та 13 липня 2022 року відповідно. Таким чином, сторона захисту мала можливість заявити відвід експерту відразу після ознайомлення з матеріалами справи (27.06.2022) до моменту виконання вимог ст.290 КПК України (03.08.2022), проте не скористалася цією можливістю. Тобто, в даному випадку право на захист жодним чином не порушено. Стосовно визнання недопустимими доказами протоколів впізнання особи за фотознімками зазначила, що фотознімки, пред`явлені для впізнання ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями не мали, особи на них були однієї статі, різких відмінностей у віці та зовнішності, одязі з особою, яка підлягає впізнанню, не мали; вказана слідча дія проведена за участю понятих. Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні від 26.09.2022 повідомив, що коли з ним проводилося впізнання поняті були присутні, оскільки під час події він обвинувачену гарно роздивився, то відразу впізнав її по фотографії не наголошуючи по яких саме прикметах. Також зазначив, що жінка, яка штовхала ОСОБА_15 , а також упізнана ним по фотографії, і та, що сидить у залі судових засідань - одна і та ж жінка - ОСОБА_3 . Протокол про пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю ОСОБА_13 містить всі необхідні підписи і понятих, і безпосередньо Мосенцової, в ньому зазначено, що вона впізнала жінку на фото №4 ОСОБА_3 (за рисами обличчя, коротким волоссям, зовнішнім виглядом), як таку, що вчинила сварку з ОСОБА_15 , а потім стояла поряд з нею біля магазину «Колосок». Також в судовому засіданні від 15.03.2023 ОСОБА_13 вказала на ОСОБА_3 , яка перебувала в залі судових засідань, як на жінку, яка вчинила сварку з ОСОБА_15 . Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні від 17.05.2023 повідомила, що коли з нею проводилося впізнання поняті були присутні, оскільки Біловіцьку знала раніше, як покупця магазинів, де вона працювала, бачила її під час інциденту, то відразу впізнала її серед наданих фотографій, оскільки інших жінок на фотографіях вона ніколи не бачила, протокол впізнання складався за її присутності. Відповідно до постанови ВС в справі № 204/4521/18 від 19 травня 2021 року, безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи - отримання доказів внаслідок поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та на правову допомогу захисника тощо - не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику. Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому. В постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів. З урахуванням викладеного, просила визнати копію виписки з лікувального закладу про лікування ОСОБА_6 та поточний діагноз «закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням відламків»; висновки експерта №12-14/24-КР/22 від 16.05.2022, №12-23/7-КР/22 від 10.06.2022, №12-23/11-КР/22 від 08.07.22, №12-23/15-KP/22 від 13.07.2022, протоколи впізнання за фотознімками від 06.06.2022 за участю ОСОБА_14 , від 06.06.2023 за участю ОСОБА_13 , від 07.08.2022 за участю свідка ОСОБА_12 - допустимими доказами.

Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні повідомила, що вона спілкувалася з обвинуваченою та її чоловіком, вони, як бували в смт. Кегичівка, Харківської області, завжди заїжджали до неї. Її родичі з ОСОБА_17 привезли для продажу курточки, які побачила ОСОБА_18 з чоловіком та повідомили, що візьмуть їх для своїх онуків. Вона дала ці курточки обвинуваченій, та остання зазначила, що потроху буде віддавати гроші. З того моменту пройшов рік, їй стало відомо, що ОСОБА_18 поїхала на заробітки за кордон. Потім до неї приїхав чоловік обвинуваченої ОСОБА_19 та попросив зайняти в борг 400 гривень, які необхідні йому для оформлення землі на дочку. В неї було лише 200 гривень, які вона йому і віддала, а потім він осінню повернув ці кошти. Коли ОСОБА_18 повернулася з-за кордону, вона їх зустріла, та повідомила, що вони повинні їй гроші в розмірі 1000 гривень за курточки, а вона сказала, що до нового року повернуть ці кошти, але так і не повернули. 14 березня 2022 року вона пішла в церкву, оскільки було церковне свято, а потім їй необхідно було відправити посилку на Новій пошті, але перед цим вона пішла до магазину «Аврора», де вона зустріла обвинувачену разом з чоловіком, які також були в цьому магазині. Вона поздоровкалась з ОСОБА_18 та вирішила не розпочинати бесіду в магазині відносно грошей, а вийшла на вулицю, побачила їх машину, яка стояла біля магазину «Колосок», підійшла до неї та чекала коли вони вийдуть з магазину та підійдуть до автомобіля. Коли вони підійшли, вона запитала, коли вони віддадуть гроші, які обіцяли повернути до нового року. Після чого почалися крики, потім вона спілкувалася з ОСОБА_20 , а в цей час ОСОБА_18 вже сиділа в машині. Вона сказала ОСОБА_21 , що будь Ви неладні, горіть в огні з тією тисячею, повернулася і пішла, а ОСОБА_18 в цей час наздогнала її ззаду і несподівано почала бити по голові качалкою для картоплі, яку вона придбала в магазині «Аврора». Обвинувачена вдарила десь разів 10 по голові, а потім вона повернулася до обвинуваченої обличчям та сказала «Ти що здуріла, що ти робиш», в цей час повиходило багато людей з магазинів, також було багато людей біля аптеки. Потім обвинувачена правою рукою схопила її за петельки, а лівою рукою вдарила в груди, вона полетіла у повітрі і сумка, яка була у неї в руках, відлетіла аж на проїжджу частину. Вона впала на правий бік біля припаркованої машини і не змогла підвестися. Після цього, обвинувачена нанесла їй три удари лівою ногою по правій нозі в область коліна. А потім ОСОБА_18 розвернулася, сказала своєму чоловікові «поїхали», вони сіли в автомобіль та поїхали в бік переїзду. Поруч стояв хлопчик, який хотів її підняти, але вона йому цього не дозволила. Потім підбігла товарознавець з магазину «Колосок» ОСОБА_22 і вона разом з хлопчиком її підняли, але стояти вона не могла. Також підбігли ще два хлопця, яких вона не знала, які також допомагали їй піднятися, вони викликали поліцію та швидку. Поки чекали на приїзд швидкої, водій автомобіля, біля якого вона впала, запропонував відвезти її до лікарні. Хлопці, які пізніше підійшли, допомагали їй сісти в авто, але під`їхала карета швидкої допомоги і вони її погрузили до швидкої, а потім вже приїхали працівники поліції, яких було троє. Карета швидкої допомоги відвезла її до Кегичівської районної лікарні, де їй провели обстеження та лікар повідомив, що в неї зламана шийка стегна і необхідно робити операцію в Красноградській районній лікарні, на що вона погодилася. Поки лікарі робили обстеження, працівники поліції, які їхали за швидкою, її допитали та відібрали заяву про вчинення злочину, вона повідомила, що трапилося, та хто вчинив злочин. По приїзду до Красноградської лікарні її поклали на витяжку, на якій вона пробула чотири дні, а вже потім їй зробили операцію. Зазначила, що перебувала на стаціонарному лікуванні місяць, починаючи з 14 березня 2022 року. Вже після операції лікар повідомив, що необхідно періодично приїздити, робити повторні знімки, і можливо потрібно буде ще робити операцію. Зазначила, що після конфлікту, вона обвинувачену більш не бачила, вона не приїздили до неї, гроші так і не повернула, лікарняні не сплатила, хоча як би вона надала допомогу по оплаті витрат на лікування не було б ніяких проблем. Також зазначила, що вона хворіє на цукровий діабет, підвищений тиск, але до березня 2022 року ніяких проблем з опорно-руховим апаратом у неї не було, а також переломів травмованої ноги. Вказала, що після даної травми потребує постійного лікування та обстеження. Повідомила, що в день конфлікту вона була вдягнута у брюки, червону куртку та в`язану шапку, а обвинувачена була в темній куртці, черевиках чи сапогах, але чи була в головному уборі, вона не пам`ятає. Зазначила, що коли вона повернулася з Красноградської ЦРЛ, десь через півмісяця її допитував слідчий ОСОБА_11 , який її заяву про вчинення злочину не зареєстрував відразу, а потім вже інша слідча ОСОБА_23 займалася її справою. Допит проводився у неї вдома. Вказала, що виписку щодо її лікування надавав лікар Красноградської ЦРЛ на запит слідчого, але хто саме вона не пам`ятає. Також зазначила, що вона особисто надавала слідчому Твердохлібу медичні документи та рентгенівські знімки, який приїздив до неї та забирав їх, оскільки сама не мала можливості пересуватися, в подальшому всі медичні документи були їй повернуті. Коли змінився слідчий, вона просила її зробити запит до лікарні щодо тих документів, яких не вистачало. Вказала, що не мала можливості прибути до судово-медичного експерта для огляду, оскільки не мала можливості самостійно пересуватися, а транспортного засобу немає.

Вказані показання потерпілої суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отриманні у порядку встановленому КПК України.

Таким чином, вказаними показаннями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджуються час, місце та спосіб вчинення даного кримінального правопорушення.

Суд не може взяти до уваги думку потерпілої щодо покарання обвинуваченої, оскільки, на момент закінчення судового розгляду потерпіла ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Кегичівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Красноградському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 05.01.2023.

Обвинувачена ОСОБА_3 свою вину у пред`явленому обвинуваченні заперечила повністю. Надала показання про те, що дана справа сфабрикована. Зазначила, що дійсно вона була знайома з потерпілою, ще задовго до даного інциденту. Дружніх відносин між ними не було. Дійсно вона взяла у потерпілої дві куртки, але розрахувалася за них, як вони домовлялися бартером (картоплею, яйцями), що вона просила, те ми і привозили. Потерпіла хотіла легких грошей, тому і обмовила її. В той день, вона була в магазині «Аврора» разом з чоловіком, покупали засоби гігієни. До неї підійшла потерпіла ОСОБА_22 , вона була в магазині з яким-то чоловіком, вони були напідпитку, оскільки ОСОБА_22 вела аморальний спосіб життя. У ОСОБА_22 в руках була жіноча сумка та пакети. Вона почала говорити за борг, а потім вийшла з магазину та чекала її. Коли вона вийшла з магазину, ОСОБА_22 почала за нею бігти та кричати «Ой, людоньки, що робиться, взяла в борг, а повертати не бажає», наздогнавши, ОСОБА_22 штовхнула її, а потім вдарила сумкою по голові. Зазначила, що коли ОСОБА_22 бігла за нею, вона самостійно впала, а потім піднялася, і знову гналася за нею. Після удару сумкою по голові, ОСОБА_22 схопила її двома руками за куртку, а вона відштовхнула її руки, щоб та від неї відчепилася, вона її не штовхала, ніяких протиправних дій відносно потерпілої не вчиняла. Після чого вона пішла до машини, де її чекав чоловік, сіла в машину та вони поїхали по своїм справам. Зазначила, що жодного свідка даного конфлікту, вона не бачила. Повідомила, що на момент інциденту вона була вдягнута в чорні чоботи на каблуку, бордове плаття, синю куртку, без головного вбрання, а потерпіла була в чорних невисоких черевиках, чорних брюках, рожевій куртці, без головного вбрання. Щодо отримання травм потерпілою їй стало відомо в кабінеті слідчого, десь через 1-1,5 місяця з моменту даної події. Також вказала, що слідчі не повідомляли про проведення експертиз, з висновками експертиз не ознайомлювали, про існування експертиз їй стало відомо лише після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Показання обвинуваченої суд приймає, як такі, що заслуговують на увагу, однак не беззаперечні за своєю суттю в цілому та вважає за необхідне надати їм оцінку після дослідження всіх доказів у справі в їх сукупності у порядку ст. 94 КПК України.

Захисник ОСОБА_9 у судовому засіданні просив суд ухвалити виправдувальний вирок. В обґрунтування своєї позиції захисник посилався на те, що під час судового розгляду винуватість ОСОБА_3 в інкримінованому злочині не знайшла свого підтвердження, бо досудове розслідування проведено не об`єктивно, з істотними порушеннями, а наявні у кримінальному провадженні докази є неналежними. Так, захисником адвокатом ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_3 заявлені клопотання, підтримані в засіданні останнім, про визнання доказів недопустимими, а саме: виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (без дати, номеру та назви медичного закладу); висновку судово-медичної експертизи № 12-14/24-КР/22 від 16 травня 2022 року; висновку додаткової судово-медичної експертизи № 12-23/7- КР/22 від 10 червня 2022 року; висновку додаткової судово-медичної експертизи № 12-23/11-КР/22 від 08 липня 2022 року; висновку додаткової судово-медичної експертизи № 12-23/15- КР/22 від 13 липня 2022 року; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.06.2022 за участі свідка ОСОБА_14 ; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.06.2022 за участі свідка ОСОБА_13 ; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08.07.2022 за участі свідка ОСОБА_12 . В обґрунтування яких зазначив, що до матеріалів судового провадження на підтвердження винуватості обвинуваченої та з метою встановлення інших обставин кримінального провадження прокурором була долучена копія виписки (без дати, номеру та назви медичного закладу), згідно якої вбачається, що потерпіла ОСОБА_6 знаходилась на стаціонарному лікуванні в невідомо якому лікувальному закладі з 14.03.2022 по 30.03.2022, де їй був поставлений діагноз «закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням відламків». Вважає, що даний доказ є недопустимим з огляду на те, що у відповідності до ч. 1 ст.93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно п. 3 ч. 1 ст.56 КПК України, потерпілий має право подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду. Тобто законодавцем закріплена можливість безпосереднього подання доказів потерпілою стороною слідчому. Проте, вважає, що факт подання потерпілим слідчому доказу чи кількох доказів повинен бути в обов`язковому порядку підтверджений документальним шляхом, а саме таким чином, щоб кожен учасник кримінального провадження мав змогу впевнитись в тому, що саме потерпілий надав доказ і потерпілим був дотриманий порядок подання доказу, а слідчий отримав доказ саме від потерпілого і при цьому був дотриманий порядок отримання цього доказу. Вважає, що про надання потерпілим слідчому доказу повинно бути зазначено: 1) в первинному або додатковому протоколі його допиту; 2) в письмовій заяві на ім`я слідчого, в якій потерпілий висловлює прохання долучити певний доказ до матеріалів кримінального провадження чи вказує про добровільне подання доказу; 3) в письмовій відповіді потерпілого на запит слідчого про надання доказів, в разі їх наявності у потерпілого. В протоколі допиту потерпілої від 08.04.2022, який за клопотанням сторони захисту був долучений до матеріалів судового провадження та оглянутий в судовому засіданні, відсутні відомості щодо подання потерпілою вказаного доказу слідчому, в матеріалах досудового розслідування та судового провадження відсутні заява потерпілої на ім`я слідчого з проханням долучення доказу та відповідь потерпілої на ймовірний запит слідчого. В судовому засіданні, яке відбулось 06.09.2022, потерпіла повідомила, що виписку вона слідчій не надавала, а в матеріалах провадження вона з`явилась на запит, який слідча робила в медичний заклад. Наведені вище обставини свідчать про відсутність будь-яких фактичних даних щодо безпосереднього подання потерпілою виписки органу досудового розслідування. Тобто, виписка отримана стороною обвинувачення в позапроцесуальний спосіб, а саме в непередбаченому кримінальним процесуальним законодавством України порядку. Отримання доказу всупереч порядку, встановленому КПК України, у відповідності до статті 86 цього Кодексу, має наслідком визнання доказу недопустимим. У зв`язку з чим, зазначив, що вказана виписка є недопустимим доказом. Крім цього, зазначив, що ч. 5 статті 101 КПК України встановлено, що висновок експерта не може ґрунтуватися на доказах, які визнані судом недопустимими. Відповідно до сформованої Європейським Судом з прав людини доктрини «плодів отруєного дерева», якщо джерело доказів є недопустимим, всі інші докази, одержані з його допомогою, будуть такими ж (рішення у справах «Гефген проти Німеччини», «Нечипорук І Йойкало проти України», «Шабельник проти України (№ 2)», «Яременко проти України (№ 2)». Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і всього ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення доказів до «плодів отруєного дерева» є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержаної незаконним шляхом. Тобто, якщо джерело доказів є недопустимим, то всі інші фактичні дані, отримані з його допомогою, будуть такими ж. Враховуючи, що вищевказана виписка є недопустимим доказом, то і всі похідні від неї докази, а саме: 1) висновок судово-медичної експертизи № 12- 14/24-КР/22 від 16.05.2022 року; 2) висновок додаткової судово-медичної експертизи № 12-23/7-КР/22 від 10.06.2022 року; 3) висновок додаткової судово-медичної експертизи № 12-23/11-КР/22 від 08.07.2022 року; 4) висновок додаткової судово-медичної експертизи № 12-23/15-КР/22 від 13.07.2022 року, є недопустимими. Окремими підставами для визнання недопустимими висновків судово-медичних експертиз є наступне: По-перше, згідно ч.І ст.101 КПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Частиною першою статті 102 КПК України визначені вимоги щодо змісту висновку експерта, зокрема, у висновку експерта повинен бути зазначений докладний опис проведених досліджень, у тому числі методи, застосовані у дослідженні, отримані результати та їх експертна оцінка. Пунктом 4.13. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року за номером 53/5, передбачено: «У дослідницькій частині висновку експерта описуються процес дослідження та його результати, а також дається обґрунтування висновків з поставлених питань. Дослідницька частина повинна включати: відомості про стан об`єктів дослідження, застосовані методи (методики) дослідження, умови їх застосування; експертну оцінку результатів дослідження. В порушення наведеного дослідницька частина висновку судово-медичної експертизи № 12-14/24-КР/22 від 16 травня 2022 року взагалі не містить інформації щодо проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, відсутні відомості щодо застосованих методів (методик) дослідження. Тобто, докладний опис проведених експертом досліджень та експертна оцінка їх результатів у висновку не викладені. З чого вбачається, що експертне дослідження не проводилось. Така думка сторони захисту є слушною в силу того, що дослідницька частина висновку експерта не містить оцінки проведених досліджень. Таким чином, слід констатувати, що висновок судово-медичної експертизи № 12- 14/24-КР/22 від 16 травня 2022 року за своїм змістом не відповідає вимогам перелічених нормативно-правових актів. Отже, судово-медична експертиза була проведена з порушенням її суттєвих умов, передбачених вищевказаними нормативно-правовими актами, що, у відповідності до п. 1 ч.2 ст.87 КПК України, визнається істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та має наслідком визнання отриманого доказу недопустимим. По-друге, норми КПК України щодо висновку експерта є бланкетними та відсилають до інших нормативно-правових актів, зокрема, до Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року за номером 6 (далі - Правила). Пунктом 4.1. вказаних Правил передбачено, що судово-медична експертиза з метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться судово-медичним експертом шляхом медичного обстеження потерпілих. Проведення цієї експертизи тільки за медичними документами (історії хвороби, індивідуальній карті амбулаторного хворого тощо) допускається у виняткових випадках і лише за наявності справжніх повноцінних документів, що містять вичерпні дані про характер ушкоджень, їх клінічний перебіг та інші необхідні відомості. В пункті 4.3. Правил вказано: «Якщо необхідні медичні документи експерту не подані, він заявляє особі чи органу, що призначив експертизу, клопотання про надання відповідних документів». Відповідно до п.4.4. вказаних Правил: «При проведенні судово-медичної експертизи експерт повинен використовувати оригінали медичних документів, У виняткових випадках дозволяється використання копій і виписок, за умови відображення в останніх вичерпних відомостей про ушкодження та їх клінічний перебіг. Ці документи мають бути засвідчені підписом лікаря і печаткою лікувального закладу». Зазначених вимог профільного нормативно-правового акту судово-медичними експертами дотримано не було. Так, первинна судово-медична експертиза № 12-14/24-КР/22 від 16 травня 2022 року була проведена без обстеження потерпілої. Постанова слідчого при призначення цієї експертизи була винесена 13.04.2022 року. А 08 квітня 2022 року слідчий провів допит потерпілої ОСОБА_6 . З протоколу допиту потерпілої вбачається, що ця слідча дія була проведена в приміщенні СПД № 1 ВП № 1 Красноградського РВП ГУНП в Харківській області (смт. Кегичівка, вул. Волошина, 26). Отже, на час проведення експертизи потерпіла ОСОБА_6 була доступна для огляду та обстеження. Однак, з невідомих причин судово-медичний експерт залишив вказану обставину поза увагою і не прийняв жодних дій для безпосереднього обстеження потерпілої та витребування контрольних рентгенограм після проведеного оперативного лікування. Такі дії експерта є прямим порушенням наведених вимог Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. Крім того, для проведення дослідження експерту були надані копія виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого та рентгенівський знімок, роздрукований на білому аркуші паперу. Ці документи не містять вичерпних даних про характер ушкодження, його клінічний перебіг та інші необхідні експерту відомості. А рентгенівський знімок взагалі не описаний лікарем-рентгенологом, що позбавляло експерта надати йому будь-яку оцінку. Таким чином, встановлення наявності у ОСОБА_6 перелому шийки правої стегнової кістки є необґрунтованим, бо експерт використав неналежні джерела інформації. За вказаних обставин, враховуючи численну кількість допущених експертом при проведенні експертизи порушень приписів Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, висновок судово-медичної експертизи № 12-14/24-КР/22 від 16 травня 2022 року вимогам допустимості не відповідає та підлягає визнанню недопустимим доказом на підставі п.1 ч.2 ст.87 КПК України, оскільки вказана процесуальна дія проведена з порушенням її суттєвих умов. При проведенні додаткових судово-медичних експертиз використовувались дані первинної судово-медичної експертизи та копія виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, які, як вказано вище, є недопустимими доказами. У зв`язку із чим, враховуючи доктрину «плодів отруєного дерева», недопустимими доказами у даному кримінальному провадженні є і висновки додаткових судово-медичних експертиз № 12-23/7-КР/22 від 10 червня 2022 року, № 12-23/11-КР/22 від 08 липня 2022 року, № 12-23/15-КР/22 від 13 липня 2022 року. По-третє, згідно ч. 1 ст.87 КПК України: «Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини». За приписами п. 3 ч.2 ст.87 КПК України, суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, порушення права особи на захист. У відповідності до статті 7 КПК України, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на захист. Процесуальні права підозрюваного чи обвинуваченого зазначені в статті 42 КПК України. Пунктом 13 частини 3 статті 42 КПК України передбачено право підозрюваного, обвинуваченого заявляти відводи. Це право є невід`ємним, належить особі з моменту набуття нею процесуального статусу підозрюваного, обвинуваченому та не може бути обмежено. Відводи у кримінальному провадженні можуть бути заявлені, в тому числі і підозрюваним, обвинуваченим, наступним особам: 1) слідчому судді, судді або присяжному (ст.75 КПК України); 2) прокурору слідчому, дізнавачу (ст.77); 3) захиснику, представнику (ст.78); 4) спеціалісту, представнику персоналу органу пробації, перекладачу, експерту, секретарю судового засідання (ст.79). Як зазначалось вище, підозрюваний наділений правом заявляти відводи експертам саме під час досудового розслідування. На практиці, як і в даному кримінальному провадженні, слідчі ознайомлюють підозрюваного з постановами про призначення експертиз та з висновками експертів під час виконання вимог статті 290 КПК України, що є неприпустимим та позбавляє підозрюваного заявити відвід експерту у зв`язку з тим, що на час ознайомлення підозрюваного з матеріалами досудового розслідування в порядку ст.290 КПК України досудове розслідування вже завершено, а тому підозрюваний позбавлений права звернутись із заявою про відвід експерту до слідчого судді. Цих вимог слідчими під час здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні дотримано не було, підозрювана ОСОБА_3 була безпідставно позбавлена свого процесуального права на відвід експертам, тому наявне порушення її права на захист, що є законодавчою нормою для визнання висновків експертів недопустимими доказами. Крім цього, зазначив, що за змістом ч. 6 ст.228 КПК України, за необхідності впізнання може провадитися за фотознімками з додержанням вимог, зазначених у частинах першій та другій цієї статті. Частиною 7 статті 228 КПК України передбачено: «Фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню». Зазначених вимог закону слідчим ОСОБА_23 дотримано не було. З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.06.2022 а участі свідка ОСОБА_14 вбачається, що свідку були пред`явлені для впізнання чотири фотознімки, на яких зображені різні особи. Свідок ОСОБА_14 повідомила, що за певними ознаками вона впізнає жінку, яка, на її думку, завдала тілесних ушкоджень потерпілій, і ця жінка зображена на фотознімку № 2. Так у протоколі відсутні прізвища, імена та по-батькові осіб, чиї фотографії були представлені для впізнання, що є неприпустимим. Така інформація в обов`язковому порядку повинна міститись в протоколі в окремій графі чи рядку. І в цій графі (рядку) слідчий повинен був вказати в хронологічній послідовності прізвища, імена та по-батькові осіб, чиї фотографії були представлені для впізнання (наприклад: 1-а фотографія - ОСОБА_24 , 2-а фотографія - ОСОБА_25 і т.д.). Крім того, в протоколі відсутні відомості про те, хто саме зображений на фотознімку під номером 2. Також відсутня довідка до протоколу із зазначенням анкетних даних особи, яка зображена на цьому фотознімку. Якщо б свідок вказав на фотографію під № 2, то було б зрозуміло, що на цій фотографії зображений ОСОБА_25 . Це потрібно для того, щоб всі учасники кримінального провадження змогли впевнитись кого ж саме впізнав свідок. А на даний час не зрозуміло хто ж зображений на фотографії під № 2, на яку вказала свідок. Таким чином, така слідча дія як пред`явлення особи для впізнання була проведена з порушенням її суттєвих умов, передбачених ч.1 ст.228 КПК України. Із вказаних вище підстав та наведених обставин підлягають визнанню недопустимими доказами інші протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками: 1) від 06.06.2022 року за участі свідка ОСОБА_13 , яка повідомила суду, що «Було впізнання за ксерокопіями фотографій. Було три фото на листку, на одному аркуші. Фото були чорнобілі, не оригінали. Я впізнала жінку. Під час впізнання понятих не було. Фототаблиця складалась не за моєї присутності, при мені не складалась; 2) від 08.07.2022 року за участі свідка ОСОБА_12 , який під час його допиту в судовому засіданні 26.09.2022 року додав, що було впізнання на комп`ютері. Там було 4 жінки, я впізнав. В друкованому вигляді фото не було. Слідча спитала «Чи можеш впізнати жінку?» ОСОБА_26 сказав «Попробую». Про прикмети мова не йшла»

Захисник ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримала думку захисника ОСОБА_9 , зазначила, що вина ОСОБА_3 в судовому засіданні не доведена, справа сфабрикова, а тому вважала за необхідне винести виправдувальний вирок відносно її підзахисної.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Незважаючи на не визнання вини ОСОБА_3 її вина за ст.128 КК України доводиться наступними доказами по справі.

Так, допитана в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_27 повідомила, що вона працює продавцем в магазині «Кулінічі». Коли трапився інцидент вона працювала і через скляну вітрину магазину бачила, що ОСОБА_22 та ОСОБА_18 стояли одна на проти одної, спілкувалися, ніяких криків вона не чула. Після того, як відпустила клієнтів, вона помітила, що ОСОБА_18 вже не було, а ОСОБА_22 сиділа на полу трішки схилена на бік, до неї підбігли люди та почали її піднімати, а вона в цей час дуже кричала. Даний конфлікт був тривалістю хвилин п`ять. Щодо даного конфлікту вона дізналася вже пізніше, а особисто нічого не бачила та не чула.

Допитаний в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_12 повідомив, що він весною 2022 року був у магазині «Колосок», купляв цигарки. Потім вийшов з магазину та пішов у бік центру і в цей час почув крики, повернув голову та побачив двох жінок, які знаходились між магазинами «Кулінічі» та «Колосок», які голосно спілкувалися, щось балакали за гроші. Потім він побачив, що обвинувачена штовхнула потерпілу двома руками у груди, а потерпіла від цього удару впала на землю на спину, підняла тулуб, а встати не змогла, так як кричала, що у неї щось з ногою. Поряд з нею знаходився хлопчик. Після цього обвинувачена сіла на пасажирське сидіння в машину красного кольору і поїхала. Він разом зі своїм товаришем ОСОБА_28 , який чекав його, підбігли до потерпілої та допомогли їй піднятися. Потім він викликав швидку допомогу, а інша жінка, яка підбігла також до потерпілої, викликала працівників поліції. Після того як приїхала карета швидкої допомоги, він разом з товаришем, допомогли погрузити потерпілу до машини швидкої, і відразу пішли по своїм справа. Не бачив чи приїздили працівники поліції. Коли відбувався даний інцидент було багато людей навколо, але з його знайомих, був лише ОСОБА_29 . Зазначив, що з його участю проводився слідчий експеримент, він показував як обвинувачена штовхнула потерпілу. Також проводилось впізнання, йому на комп`ютері показали чотири фотографії, з яких він вибрав ту жінку, яку бачив на місці події, в роздрукованому вигляді дані фотографії не були. При проведенні слідчих експериментів були двоє понятих, після проведення слідчих експериментів він підписав дані протоколи. Повідомив, що під час інциденту жінка, яка штовхнула потерпілу та яку він опізнав на слідчого експерименті, а також жінка, яка перебуває в залі судового засідання є однією і тією ж жінкою.

Допитаний в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_30 пояснив, що на весні 2022 року він разом з ОСОБА_12 піднімалися з центру та йшли до магазину «Колосок», щоб купити цигарок. Вказав, що його товариш ОСОБА_12 знаходився десь поруч з ним, а можливо трошки попереду нього. Дійшовши до кута будівлі він почув крик жінки, коли вийшли із-за кута помітили, що на проїжджій частині біля стоянки лежить жінка, а біля неї стоїть маленький хлопчик. Відстань до потерпілої була близько 150-200 метрів, безпосередньо самого інциденту він не бачив. Він разом зі своїм товаришем підійшли та допомогли жінці піднятися, потім підійшли і інші люди, хто саме викликав швидку та поліцію він не пам`ятає. Потерпіла, коли вони допомагали їй піднятися, повідомила, що її штовхнули за борг, більш нічого вона не повідомляла, оскільки у неї дуже сильно боліла нога. Вона була вдягнута в куртку червоного кольору. Коли приїхала карета швидкої допомоги він разом з товаришем допомогли погрузити потерпілу до швидкої, а самі пішли по своїм справам.

Допитаний в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_31 повідомив, що він є чоловіком обвинуваченої та був безпосереднім свідком даної події. Пояснив, що весною 2022 року, десь об 11-00 годині він разом з дружиною ОСОБА_3 приїхали в смт. Кегичівку, Харківської області, поставили машину біля магазину «Кулінічі» і пішли через дорогу в магазин «Аврора». Дружина ходила по магазину щось вибирала, а він стояв ближче до порогу магазину, а потім помітив, що дружина спілкується з потерпілою. Потім ОСОБА_22 вийшла з магазину та піджидала мою дружину біля магазину. Коли вони разом з дружиною вийшли з магазину потерпіла почала сваритися, виражатися нецензурною лайкою, кричала «Ой, людоньки, дивіться що робиться, набралися в борг, а віддавати не бажають». Ми з дружиною намагалися уникнути скандалу, але потерпіла йшла за ними та кричала і погрожувала, що спалить хату. Потім потерпіла догнала нас та вдарила дружину сумкою, яка була у неї в руках, ззаду по голові, коли дружина повернулася вона схопила її за руку, а дружина її руки від себе відірвала, тобто відмахнулася, розвернулася і ми пішли до машини та поїхали в бік переїзду. Ніяких тілесних ушкоджень дружина не наносила потерпілій, також повідомив, що за їх присутності, потерпіла не падала, можливо пізніше, але йому це не відомо. Зазначив, що під час інциденту було багато людей, але чи були там знайомі, він не пам`ятає. Вказав, що в той день, дружина була вдягнута в синю куртку, бордове плаття та чорні чоботи, без головного вбрання, а на потерпілій була світло-рожева куртка, чорні брюки та чорні черевики, без головного вбрання. Підтвердив, що дійсно вони брали в борг куртки у потерпілої, але за їх підрахунками вони розрахувалися в повному обсязі продуктами, які привозили потерпілій, а саме: яйця, молоко, цукор. Вважав, що ініціатором даного конфлікту була потерпіла, яка піджидала його дружину біля магазину, а потім йшла за ними до автомобіля. Повідомив, що потерпіла, коли йшла за ними, зникла з поля зору на деякий час, напевно впала, а потім піднялася і знову йшла за ними, хода в неї була невпевнена, можливо була напідпитку, але запаху алкоголю від неї він не чув. Після того, як вони поїхали, десь хвилин через 30-40 вони поверталися даною дорогу, але нікого на місці інциденту не було. Потім вже місяця через два, працівники поліції приїхали додому та забрали дружину до відділу поліції.

Допитана в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_32 повідомила, що вона працює завідуючою Аптеки 911. Зазначила, що не була свідком подій, так як в той день вона була вихідна і нічого не бачила та не чула. До аптеки прийшла слідча ОСОБА_23 , надала свої документи та запитала, чи маються в аптеці камери спостереження і чи можливо їх оглянути. Вона повідомила слідчу про те, що камери не охоплюють ту територію де відбулася бійка і те, що без дозволу юридичного відділу, який знаходиться при аптеці 911, відео для огляду не надасть. З цього приводу був складений протокол, який вона підписала. Також додала, що на той момент не працював запис, оскільки поламався жорсткий диск, запис вівся, але архіву з записом не було.

Допитана в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_14 повідомила, що вона працює адміністратором в магазині «Аврора». Десь після 10 березня 2022 року, більш точної дати не пам`ятає, вона була на роботі. Ближче до обіду, вона вийшла зі свого магазину та пішла до магазину «Колосок», щоб придбати воду «Моршинську». Вийшла з магазину з пляшкою води і зупинилася для того щоб пропустити машини, які їхали по дорозі, оскільки була слякота та калюжі, а вона була в легеньких капцях. Потім почула шум, гам і помітила, що їй на зустріч йдуть дві жінки, які дуже голосно сперечалися щодо якогось боргу та чоловік. Обвинувачена висловлювалася нецензурною лайкою, кричала на свого чоловіка, щоб він не ліз в чужі справи та йшов до машини. Потім вони перейшли дорогу і стали одна проти одної та продовжували кричати та сперечатися, обвинувачена спочатку вдарила сумкою по голові потерпілу, а далі злобно штовхнула потерпілу в груди обома руками, остання не встояла від даного поштовху та впала на спину тільки трішки на бік, затримавшись на ліктях, намагалася підвестися, але обвинувачена ще нанесла один поштовх і після цього потерпіла впала повністю, але встати вже не змогла та почала кричати від болю. Далі до потерпілої підійшли люди, допомогли їй піднятися, а потерпіла повідомила, що не може стати на ногу. Зазначила, що потім вона зайшла до магазину в якому працює, а через деякий час виглянула та помітила, що потерпілу намагаються посадити до автомобіля, щоб відвести до лікарні, але приїхала карета швидкої допомоги і забрали потерпілу до лікарні. Вказала, що вона приймала участь у слідчому експерименті, де вона показувала, як наносились удари, а також їй надавали для впізнання чотири фотокартки жінок, з яких вона відразу впізнала обвинувачену. Також повідомила, що в магазині "Аврора" ведеться відеоспостереженні, мається 16-18 камер, які охоплюють весь магазин всередині, але зовнішніх камер спостереження немає. Вказала, що дана подія відбувалася між магазинами «Кулінічі» та «Колосок», тривала не довго, десь 4-5 хвилин.

Допитаний в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_33 повідомив, що він не був свідком конфлікту, але на досудовому слідстві його допитували з приводу роботи камер відеоспостереження, які розташовані на магазині «Колосок», який знаходиться на балансі приватного виробництва комерційного підприємства «Технологія», директором якого є його дружина. Зазначив, що на момент вчинення сварки камери не працювали, так як після погодних умов, а саме грози, вони вийшли з ладу. Також повідомив, що камера, яка знаходиться ззовні приміщення розташована так, щоб можливо було спостерігати завантаження товару, тобто вона не охоплює дорогу. Вказав, що інформація з камер зберігається на жорсткому диску, який встановлений в відеореєстратор, інформація, яка записується пізніше перезаписує те, що було перед цим, приблизно дві неділі ведеться архів.

Допитана в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_34 повідомила, що вона працює товарознавцем в магазині «Колосок». В березні 2022 року, більш точної дати вона не пам`ятає, близько 11-00 години вона йшла з банку до свого робочого місця і дійшовши до пішохідного переходу почула крики, коли перейшла дорогу побачила, що між магазинами «Колосок» та «Кулінічі» ОСОБА_29 та ОСОБА_35 піднімали ОСОБА_36 (їй вона відома, як ОСОБА_37 ), вона дуже голосно кричала. Коли вона до них підійшла, побачила, що одяг у ОСОБА_22 ззаду та з одного боку був брудний. Потерпіла попросила її запам`ятати машину, яка від`їжджала від магазину, це було червоне «Жигулі», яке поїхало в бік залізничного переїзду. Потім вона почала допомагати потерпілій, вона викликала працівників поліції, а ОСОБА_35 викликав швидку допомогу. Поки чекали приїзду швидкої потерпіла їй повідомила, що трапилося, зазначила, що вона підійшла до ОСОБА_38 з проханням повернути кошти за куртки, але остання відмовилася і штовхнула потерпілу. Очевидцем цих подій вона не була. Зазначила, що потерпілу знає, як покупця, а обвинувачену знає з дитинства, оскільки її бабуся жила з нею в одному селі, більш ніяких стосунків з ними немає. Вказала, що потерпіла, коли її підняли хлопці, весь час до поки не приїхала швидка допомога стояла, але їй було дуже погано, це було видно по виразу її обличчя. Потерпіла повідомляла, що в неї дуже болить нога, вона її не відчуває та не може самостійно стояти. Після приїзду карети швидкої допомоги, вона разом з хлопцями, які її піднімали, допомогли погрузити її до швидкої, а потім вона пішла на своє робоче місце, забравши сумку з продуктами, яку пізніше прийшов і забрав її співмешканець. Повідомила, що коли підійшла до потерпілої, бачила, що від магазину від`їжджає червоний автомобіль «Жигулі», номерів не запам`ятала, машину бачила лише ззаду, але через заднє скло, яке було не тоноване помітила, що в машині знаходилось дві особи, хто перебував за кермом не знає. Поліція під`їхала пізніше, вже після того, як потерпілу забрала швидка. До мене в магазині, підійшов працівник поліції ОСОБА_39 , який представився та просив повідомити, яка саме машина від`їжджала, я розповіла все, що бачила, а він відразу сказав, що це автомобіль ОСОБА_40 . Після того, як потерпіла була виписана з лікарні, десь через 10 днів після зазначеної події, до магазину приїхав працівник поліції ОСОБА_39 і повідомив їй, що необхідно прийти до поліції, для дачі пояснень.

Допитана в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_13 повідомила, що вона працює продавцем в магазині «Колосок». В середині березня 2022 року вона була на роботі, десь до 12-00 години вона почула крики з вулиці «Господи, люди добрі, що робиться», їй стало цікаво, що там відбувається, тому вона вийшла з підсобного приміщення магазину та побачила, що сваряться дві жінки, вони висловлювалися нецензурною лайкою. Потім вона зайшла до магазину, розповіла про це іншим продавчиням, сказала: «що у нас робиться, в країні війна, а жінки сваряться» і далі пішла працювати. Відпустивши декілька покупців, десь приблизно через 5-10 хвилин, вона знов вийшла на вулицю та побачила, що потерпіла вже лежала, як би на полу присядці і у неї була вигнута нога, а обвинувачена постояла поряд з нею декілька хвилин та пішла до машини червоного кольору і поїхала на ній в бік залізничного переїзду. Про що сварилися жінки їй не відомо та не було чутно. Повідомила, що на дворі було мокро, були калюжі, тому потерпіла була в багнюці. Вона не бачила, щоб обвинувачена вчиняла відносно потерпілої будь-які протизаконні дії, а лише бачила, що вона стояла поруч з потерпілою, коли та лежала на землі. Потім з вікна магазину бачила, що під`їхала швидка допомога, потерпілу допомогли загрузити до швидкої товарознавець магазину «Колосок» ОСОБА_34 , ОСОБА_41 та ОСОБА_35 , а вже пізніше приїздив працівник поліції ОСОБА_39 , який спитав, що трапилося. Потім через деякий час її викликали до поліції, вона надала свої пояснення та впізнала по фотознімкам, які надавала слідча, обвинувачену по даній справі. В судовому засіданні підтвердила, що жінка, яка сварилася з потерпілою та яку вона впізнала на фото і жінка, яка знаходиться в судовому засіданні в якості обвинуваченої, є одна і таж особа.

У судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про відмову від допиту свідків ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , яке ухвалою суду, постановлено у порядку ч. 4 ст. 371 та ч. 2 ст. 372 КПК України, за згодою сторін кримінального провадження, а саме з боку обвинувачення та захисту, з урахуванням положень статей 22, 26 КПК України, задоволено.

Досліджуючи та аналізуючи показання обвинуваченої, потерпілої та вищевказаних свідків, суд вважає за необхідне надати оцінку їх показанням після аналізу доказів у провадженні в сукупності.

На підтвердження вини обвинуваченої стороною обвинувачення надано та судом досліджено такі документи:

- витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000157 (т. 2, а.с. 192) з якого вбачається, що 23.03.2022, о 09 год. 38 хв. були внесені відомості за правовою кваліфікацією ст. 128 КК України, на підставі звернення гр. ОСОБА_6 22.03.2022 до ЧЧ СПД № 1 ВП № 1 Красноградського РВП ГУНП в Харківській області. З короткого викладу обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення вбачається, що невідома особа з необережності спричинила їй тілесні ушкодження поблизу магазину «Колосок» по вул. 1 Травня, смт. Кегичівка, Красноградський район, Харківська область.

Відповідно з вказаного витягу вбачається, що для проведення досудового розслідування, визначені слідчі ОСОБА_44 , ОСОБА_23 , ОСОБА_45 , які увійшли у групу слідчих по розслідуванню вказаного злочину.

Незважаючи на те, що ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів, оскільки реєстр є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру, суд приймає до уваги наявність вказаного витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, оскільки з урахуванням положення ст. 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, тобто відповідно до ст. 219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

- усна заява потерпілої про вчинене кримінальне правопорушення від 14.03.2022, прийнята інспектором з РПП СПД № 1 ВП № 1 Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_46 , що зафіксовано у протоколі прийняття такої заяви (т. 2, а.с. 193), яка була зареєстрована 22.03.2022. Із змісту такої вбачається, що потерпіла просить прийняти міри до ОСОБА_3 , яка близько 11 год. 00 хв., 14.03.2022 в смт. Кегичівка, Красноградського району, Харківської області по вул. 1 Травня біля магазину «Колосок» спричинила їй тілесні ушкодження, а саме штовхнула її, внаслідок чого вона впала та отримала тілесні ушкодження;

- постанова керівника Красноградської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_47 від 24.03.2022 про призначення групи прокурорів у складі: начальника Кегичівського відділу Красноградської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_4 та прокурора Кегичівського відділу Красноградської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_5 (т. 2, а.с. 198-199);

- постанова старшого слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_48 про призначення судово-медичної експертизи від 13.04.2022 (т. 2, а.с. 200);

- висновок експерта за результатами проведення судово-медичної експертизи №12-14/24-КР/22 від 16 травня 2022 року, яким встановлено, що тілесне ушкодження могло утворитися від ударної дії тупого твердого предмету або бо таке, не пізніше дати звернення до медичної установи. По ступеню тяжкості закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням відламків відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, за критерієм тривалості розладу здоров`я, згідно до п.п. 2.2.1 в, 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 6 від 17.01.1995 (т. 2, а.с. 201-202);

- копія виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (без номеру та назви медичного закладу), видана на ім`я ОСОБА_6 , з якої вбачається, що вона перебувала на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні КНП «Красноградська ЦРЛ» в період з 14.03.2022 по 30.03.2022 з діагнозом: закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням відламків (т. 2, а.с. 203);

- копія рентгенівського знімку, роздрукованому на білому аркуші паперу від 14.03.2022 з Кегичівської ЦРЛ на ім`я ОСОБА_6 (пряма проекція) перелом (т. 2, а.с. 204);

- постанова слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 від 27.05.2022 про залучення представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 208);

- договір про надання правової допомоги (у кримінальному провадженні) від 30.05.2022, укладеного між потерпілою ОСОБА_6 та адвокатом ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 209-210);

- протокол слідчого експерименту з фототаблицею, складений слідчою відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 30.05.2022, проведеного за участю потерпілої ОСОБА_6 , з якого вбачається, що в ході проведення експерименту потерпіла ОСОБА_6 розповіла та показала механізм нанесення їй тілесних ушкоджень обвинуваченою ОСОБА_3 , яке мало місце 14.03.2022 біля магазину «Колосок» (т. 2, а.с. 211-214);

- протокол пред`явлення особи по фотознімкам для впізнання складеного 06.06.2022 з 09.10 год. по 09.25 год. слідчою відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 в присутності понятих, свідку ОСОБА_14 для впізнання пред`явлено чотири фотознімка з раніше незнайомими людьми жіночої статі та попереджена про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань за ст. 385 КК України, внаслідок чого остання вказала на фотознімок під № 2, на якому впізнала жінку, яка 14.03.2022 вчинила сварку та побила потерпілу ОСОБА_6 (т. 2, а.с. 215-216);

- протокол слідчого експерименту з фототаблицею, складений слідчою відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 06.06.2022, проведеного за участю свідка ОСОБА_14 , з якого вбачається, що в ході проведення експерименту свідок ОСОБА_14 розповіла та показала механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 обвинуваченою ОСОБА_3 , яке мало місце 14.03.2022 біля магазину «Колосок» (т. 2, а.с. 217-220);

- протокол пред`явлення особи по фотознімкам для впізнання складеного 06.06.2022 з 15.16 год. по 15.25 год. слідчою відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 в присутності понятих, свідку ОСОБА_13 для впізнання пред`явлено чотири фотознімка з раніше незнайомими людьми жіночої статі та попереджена про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань за ст. 385 КК України, внаслідок чого остання вказала на фотознімок під № 4, на якому впізнала жінку, яка 14.03.2022 вчинила сварку, а потім стояла з лежачою жінкою. (т. 2, а.с. 221-222);

- заява потерпілої ОСОБА_6 від 07.06.2022 на ім`я слідчої відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 щодо надання рентгенівських знімків для проведення додаткової судово-медичної експертизи (т. 2, а.с. 223);

- заява потерпілої ОСОБА_6 від 08.06.2022 на ім`я слідчої відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 щодо проведення додаткової судово-медичної експертизи без її участі, оскільки в неї незадовільний стан здоров`я та трудність в пересуванні (т. 2, а.с. 224);

- супровідний лист слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 від 14.06.2022 на ім`я потерпілої ОСОБА_6 щодо повернення рентгенівських знімків, з відміткою про їх отримання потерпілою 14.06.2022 (т. 2, а.с. 225);

- постанова слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 про призначення судово-медичної експертизи від 08.06.2022 (т. 2, а.с. 226);

- висновок експерта за результатами проведення додаткової судово-медичної експертизи № 12-23/7-КР/22 від 10 червня 2022 року, яким встановлено, що тілесне ушкодження, а саме закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням відламків, могло утворитися при падінні з прискоренням на розпростерту поверхню правою половиною тулуба . По ступеню тяжкості закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням відламків відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, за критерієм тривалості розладу здоров`я, згідно до п.п. 2.2.1 в, 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 6 від 17.01.1995 (т. 2, а.с. 229-230);

- повідомлення про підозру ОСОБА_3 , винесене слідчим відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 24.06.2022, погоджене прокурором Кегичівського відділу Красноградської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_4 24.06.2022, у кримінальному провадженні № 0000157 від 23.03.2022 за ст. 128 КК України (т. 2, а.с. 231-234);

- протокол роз`яснення права на захист від 24.06.2022, складений слідчим відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 , з якого вбачається, що слідчим підозрюваній ОСОБА_3 було роз`яснено право на захист (т. 2, а.с. 235);

- пам`ятка про процесуальні права та обов`язки підозрюваного, вручена ОСОБА_3 слідчим відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 24.06.2022 (т. 2, а.с. 236-237);

- клопотання захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_8 від 27.06.2022 про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, з відміткою про ознайомлення, проведення фотознімків від 27.06.2022 (т. 2, а.с. 238);

- ордер серії ПТ № 221397, виданий адвокатом ОСОБА_8 на надання правової допомоги ОСОБА_3 від 24.06.2022 (т. 2, а.с. 239);

- копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 2656, виданого рішенням Ради адвокатів Полтавської області від 26.03.2019 на ім`я ОСОБА_8 (т. 2, а.с. 240);

- копія договору № 5 про надання правової допомоги від 24.06.2022, укладений між підозрюваною ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_8 (т. 2, а.с. 241-242);

- постанова слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 про залучення захисника від 27.06.2022 (т. 2, а.с. 243);

- постанова начальника відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_49 від 28.06.2022 про призначення групи слідчих у складі: начальника відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_49 , слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 , старшого слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_48 (т. 2, а.с. 244);

- протокол пред`явлення особи по фотознімкам для впізнання складеного 08.07.2022 з 09.15 год. по 09.25 год. слідчою відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 в присутності понятих, свідку ОСОБА_12 для впізнання пред`явлено чотири фотознімка з раніше незнайомими людьми жіночої статі та попереджений про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань за ст. 385 КК України, внаслідок чого останній вказав на фотознімок під № 4, на якому впізнав жінку, яка 14.03.2022 вчинила сварку та побила потерпілу ОСОБА_6 (т. 2, а.с. 245-246);

- протокол слідчого експерименту з фототаблицею, складений слідчою відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 08.07.2022, проведеного за участю свідка ОСОБА_12 , з якого вбачається, що в ході проведення експерименту свідок ОСОБА_12 розповів та показав механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 обвинуваченою ОСОБА_3 , яке мало місце 14.03.2022 біля магазину «Колосок» (т. 2, а.с. 247-249);

- постанова слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 про призначення судово-медичної експертизи від 07.07.2022 (т. 2, а.с. 250);

- висновок експерта за результатами проведення додаткової судово-медичної експертизи № 12-23/11-КР/22 від 08 липня 2022 року, яким встановлено, що тілесне ушкодження, а саме закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням відламків, могло утворитися при падінні з прискоренням на розпростерту поверхню правою половиною тулуба . По ступеню тяжкості закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням відламків відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, за критерієм тривалості розладу здоров`я, згідно до п.п. 2.2.1 в, 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 6 від 17.01.1995. Також зазначено, наявність інвалідності 3 групи по захворюванню хребта гр. ОСОБА_3 не є перешкодою для здійснення з невеликою силою поштовху гр. ОСОБА_6 та подальшому її падінню. (т. 3, а.с. 1-2);

- постанова слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 про призначення судово-медичної експертизи від 12.07.2022 (т. 3, а.с. 3);

- висновок експерта за результатами проведення додаткової судово-медичної експертизи № 12-23/15-КР/22 від 13 липня 2022 року, яким встановлено, що тілесне ушкодження, а саме закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням відламків, могло утворитися при падінні з прискоренням на розпростерту поверхню правою половиною тулуба . По ступеню тяжкості закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням відламків відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, за критерієм тривалості розладу здоров`я, згідно до п.п. 2.2.1 в, 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 6 від 17.01.1995. Також зазначено, що покази гр. ОСОБА_12 , дані ним в протоколі допиту свідка від 08.07.2022 та в протоколі слідчого експерименту від 08.07.2022, про спосіб спричинення тілесного ушкодження гр. ОСОБА_6 , гр. ОСОБА_3 , не протирічать даним, отриманим при проведенні судово-медичної експертизи гр. ОСОБА_6 (т. 3, а.с. 4-5);

- клопотання слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 від 20.07.2022 на ім`я слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області про здійснення приводу підозрюваної ОСОБА_3 для проведення її допиту в якості підозрюваної (т. 3, а.с. 6-10);

- ухвала слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області від 22.07.2022 про задоволення клопотання слідчого та надання дозволу на здійснення приводу ОСОБА_3 для проведення її допиту на 25.07.2022 до відділення відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області (т. 3, а.с. 11-14);

- постанова слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 від 26.07.2022 про зупинення досудового розслідування і оголошення в розшук підозрюваної ОСОБА_3 (т. 3, а.с. 15-17);

- клопотання слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 від 26.07.2022, погоджене прокурором Кегичівського відділу Красноградської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_4 на ім`я слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваної ОСОБА_3 , з відміткою про його отримання підозрюваною та її захисником 02.08.2022 (т. 3, а.с. 18-21);

- клопотання слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 від 26.07.2022, погоджене прокурором Кегичівського відділу Красноградської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_4 на ім`я слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області про дозвіл на затримання з метою приводу підозрюваної ОСОБА_3 для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (т. 3, а.с. 22-24);

- ухвала слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області від 27.07.2022 про призначення клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваної ОСОБА_3 (т. 3, а.с. 25);

- ухвала слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області від 27.07.2022 про задоволення клопотання слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 від 26.07.2022, наданий дозвіл на затримання з метою приводу підозрюваної ОСОБА_3 для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (т. 3, а.с. 26);

- протокол затримання підозрюваної ОСОБА_3 на підставі ухвали суду про дозвіл на затримання від 01.08.2022 (т. 3, а.с. 28-29);

- копія доручення для надання безоплатної правової допомоги особі, яка відповідно до положень кримінального процесуального законодавства вважається затриманою та/або стосовно якої обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою від 01.08.2022 № 027-270001121, згідно з яким підозрюваній ОСОБА_3 призначено адвоката ОСОБА_50 та копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 918, виданого на імя ОСОБА_50 (т. 3, а.с. 30);

- заява ОСОБА_3 на ім`я слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 від 02.08.2022, з якої вбачається, що ОСОБА_3 відмовилась від призначеного їй безоплатного адвоката ОСОБА_50 в зв`язку з недовірою (т. 3, а.с. 31);

- постанова слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 від 02.08.2022 про відновлення досудового розслідування (т. 3, а.с. 32-34);

- ухвала слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області від 02.08.2022, згідно якої в задоволенні клопотання слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_23 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було відмовлено та до підозрюваної ОСОБА_3 був застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до 30 серпня 2022 року (т. 3, а.с. 35-38).

Крім того, у судовому засіданні досліджено: копія паспорта обвинуваченої, з підтвердженням її анкетних даних, копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, копія пенсійного посвідчення, з якого вбачається, що обвинувачена є інвалідом 3 групи, довідки про те, що вона не перебуває на обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах, не перебуває на обліку і в центрі пробації, відповідно до довідки про судимості ОСОБА_3 раніше не судима, згідно довідки з ІНФОРМАЦІЯ_3 вбачається, що ОСОБА_3 на обліку військовозобов`язаних запасу не перебуває, згідно довідки-характеристики, виданої старостою Кегичівської селищної ради Лозівського старостинського округу ОСОБА_51 вбачається, що відносно ОСОБА_3 скарг та компрометуючих матеріалів до старостату не надходило.

Суд, не посилається у вироку на інші матеріали кримінального провадження досліджені у судовому засіданні за клопотанням прокурора, оскільки вони є процесуальними документами, які не доводять та не спростовують вини обвинуваченої.

Стороною захисту були надані документи, які характеризують обвинувачену, які судом були дослідженні, а саме:

- копія трудової книжки серії НОМЕР_2 (т. 1, а.с. 75-77);

- копія довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ № 325606, відповідно до якої ОСОБА_3 має 3 групу інвалідності загального захворювання, дата чергового переогляду 20.09.2023 (т. 1, а.с. 78);

- копія пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 , виданого на ім`я ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 79);

- копії консультативних висновків, виписки з історій хвороб, довідки щодо стану здоров`я ОСОБА_3 , з яких вбачається, що обвинувачена має ряд хронічних захворювань (т. 1, а.с. 80-92);

- копії свідоцтв про народження дітей ОСОБА_52 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_53 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 1, а.с. 93-95);

- копія довідки, виданої старостою Кегичівської селищної ради Лозівського старостинського округу ОСОБА_51 № 18-39/374 від 18.08.2022 з якої вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 разом зі співмешканцем ОСОБА_54 (т. 1, а.с. 97);

- копія довідки-характеристики, виданої старостою Кегичівської селищної ради Лозівського старостинського округу ОСОБА_51 № 18-35/130 від 03.08.2022 з якої вбачається, що відносно ОСОБА_3 скарг та компрометуючих матеріалів до старостату не надходило (т. 1, а.с. 98);

- копія довідки Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Первомайської міської ради Харківської області № 3107 від 05.07.2023, з якої вбачається, що обвинувачена ОСОБА_3 дійсно з 17 квітня 2023 року (наказ № 32-К від 14.04.2023) працює на посаді соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома,

а також копія протоколу допиту потерпілої ОСОБА_6 від 08.04.2022, яка була досліджена в частині того, що потерпіла під час проведення допиту не долучала будь-яких медичних документів (т. 3, а.с. 55-56).

Крім того, судом була досліджена досудова доповідь відносно обвинуваченої ОСОБА_3 , підготовлена старшим інспектором Красноградського РС №2 ФДУ «Центр пробації» в Харківській області на підставі ухвали Кегичівського районного суду Харківської області від 29.08.2022, згідно з якою ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній. Так, у висновку досудової доповіді зазначено, що беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченої ОСОБА_3 , історію кримінальних правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становитиме високої небезпеки для суспільства. Зазначили, що у разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушниці від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покладання на правопорушника обов`язку, відповідно до п.п. 2,4 ч. 3 ст. 76 КК України «не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації», «виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою», а саме «подолання агресивної поведінки».

Оцінка доказів.

Дослідивши надані стороною обвинувачення докази в їх сукупності, суд вважає, що вони відповідно до вимог ст.ст. 85-86 КПК України є належними та допустимими, оскільки дані докази кожний окремо, а також у своїй сукупності, за своїм змістом та послідовністю підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також вони є достовірними, оскільки отримані в порядку, встановленому КПК України й відповідно підтверджують вину ОСОБА_3 в пред`явленому обвинуваченні.

Разом з тим, суд вивчивши доводи заявлених клопотань щодо визнання доказів недопустимими і відповідно заперечення, зважає на наступне.

Перш ніж надати оцінку доводам сторони захисту про недопустимість доказів, суд вважає за необхідне зазначити про підхід, за яким він здійснює оцінку доказів з точки зору допустимості.

Як зазначено в Постанові Великої Палати Верховного суду від 31 серпня 2022 року по справі № 756/10060/17:

Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, - захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Застосування статті 87 КПК України при оцінці доказів, наданих сторонами, колегія суддів виходить із того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку істотного порушення прав і свобод людини.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути окрему увагу на вимоги кримінального процесуального закону щодо критеріїв визнання доказів допустимими (недопустимими).

Частиною 1 ст. 86 КПК передбачено, що доказ вважається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Критеріями допустимості доказів є: належне процесуальне джерело (ч. 2 ст. 84 КПК) містить вичерпний перелік процесуальних джерел доказів, який розширеному тлумаченню не підлягає; належний суб`єкт збирання доказів; належна процесуальна форма.

Отже, допустимість доказів як ознака їх якості визначається нормами кримінального процесуального закону.

Питання про визнання доказів недопустимими вирішується судом під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 89 КПК) у кожному конкретному випадку залежно від характеру і наслідків порушень критеріїв допустимості. При цьому оцінка доказів передбачає їх відповідний аналіз у всій сукупності та взаємозв`язку (ст. 94 КПК).

Таким чином, при визнанні того чи іншого доказу недопустимими суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу.

Суд звертає увагу на те, що кримінальне процесуальне законодавство містить критерії, за якими порушення встановленого КПК порядку проведення окремих процесуальних дій є істотним і призводить до визнання доказів недопустимими.

Перелік діянь, які передбачені у ст. 87 КПК як підстави для визнання фактичних даних недопустимими як докази, не є вичерпним і становить собою порушення фундаментальних гарантій, що дає певний орієнтир для визначення змісту поняття «істотне порушення» у випадках, які не підпадають під цей перелік. До таких, наприклад, можна віднести порушення вимог ч. 7 ст.223 КПК про обов`язкове запрошення понятих при проведенні визначених законом слідчих дій. В кожному конкретному випадку суд, оцінюючи допустимість того чи іншого доказу, повинен враховувати істотність допущених порушень кримінального процесуального закону та важливість кожного доказу для встановлення обставин кримінального провадження. Тому кожний доказ повинен оцінюватися автономно, оскільки його безумовне виключення може призвести до негативних наслідків, що виражатимуться в ухваленні незаконного, необґрунтованого та несправедливого судового рішення.

Так, відповідно до положень ст. 84 КПКУкраїни доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (постанова Верховного Суду (далі в т.ч. ККС, ВС) від 28 березня 2019 року у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК України).

Верховний Суд колегією Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 20 березня 2018 року у справі № 753/11828/13-к вказав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.

У ракурсі того, що порядок, встановлений КПК України (процесуальний порядок, форма, процедура) - це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний суд України постанова від 16 березень 2017 року у справі № 671/463/15-к).

У цій справі порядок, встановлений КПК України дотримано, а тому Суд визначаючись з долею доказів зауважує, що згідно з ст. 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Наведені судом вище докази, згідно ст. 85, 86 КПК, є належними та допустимими.

Суд зауважує, що підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, так як не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК України.

При формуванні таких висновків Суд виходив з такого.

Частина 1 статті 87 КПК України передбачає, що для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що при його отриманні істотно порушені права і свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тоді як частина 2 цієї ж статті визначає, яке саме порушення суд має визнати істотним, істотність порушення прав і свобод у інших випадках має вирішуватися судом, виходячи з обставин порушення та їх впливу на отримання доказів.

Так, кримінальне процесуальне законодавство містить критерії, за якими порушення встановленого КПК порядку проведення окремих слідчих дій є істотним і призводить до визнання доказів недопустимими (частини 2 і 3 ст. 87 КПК).

Так, відповідно до ч. 2 ст.87 КПК суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.

В свою чергу, ч. 3 ст.87 КПК України передбачає, що недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання. Таким чином, ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

У контексті такого елементу допустимості доказів як процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних. У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: 1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи 2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути. Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь- якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності Інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

У постанові ВС від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 вказано, що вищеназвані норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

У постановах від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17 та від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС зауважив, що вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

В постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС вказав, що суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до ч. 2 або 3 ст. 87 КПК, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на ч. 1 ст. 87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору ч. 1 ст. 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.

В постанові від 06 липня 2021 року у справі № 720/49/19 ВС зауважив, що оцінюючи надані сторонами докази на предмет їх допустимості згідно з частиною 1 статті 87 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що зазначені положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані у відповідній нормі. Тобто, будь-яке процесуальне порушення, допущене в ході збирання доказів, саме по собі не може бути підставою для визнання їх недопустимими. У зв`язку із цим, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

Повертаючись до обставин цієї справи, суд зауважує, що вважає такий підхід правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.

Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи - отримання доказів внаслідок поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та на правову допомогу захисника тощо - не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику.

Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

В постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Як наслідок слід констатувати, що вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК до наданих сторонами доказів, суд констатує, що в цій справі ці положення не можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими, адже вони мають місце не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Так, щодо отримання виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (без дати, номеру та назви медичного закладу) в позапроцесуальний спосіб та визнання даного доказу недопустимим, суд зазначає наступне.

Однією із засад кримінального провадження, закріпленої у п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК, є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин 13 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

На підставі статей 3, 56 КПК потерпіла є стороною кримінального провадження і має право подавати докази не тільки суду, але й і слідчому. Крім того, за правилами ч. 2 ст. 84 вказаного Кодексу показання потерпілої є процесуальним джерелом доказу.

Отже, виходячи із законодавчих норм, потерпіла наділена правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди її здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою, отриманою від указаної сторони. У такому випадку разом із відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження. За інших обставин, тобто якщо потерпіла не згодна надати наявні в її розпорядженні необхідні документи, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу II КПК.

Відповідно до приписів ч. 1, 2 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшуковик) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Отже, наведеними кримінальними процесуальними нормами встановлено порядок отримання стороною обвинувачення речей і документів за доброю волею особи. При цьому необхідно зважати на те, що згідно з ч. 4 ст. 132 КПК для оцінки потреб досудового розслідування варто враховувати можливість отримати речі й документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, без застосування заходу забезпечення кримінального провадження. Вказане також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові ВС в справі № 204/4521/18 від 19 травня 2021 року).

Тобто, у будь-якому разі речові докази та документи, які надаються експертові, повинні бути отриманні у спосіб, передбачений статтею 93 КПК України, належним чином залученні до кримінального провадження в порядку, передбаченому КПК (незалежно від способу збирання) і набути відповідного процесуального статусу. З ними повинні мати можливість ознайомитися сторони, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, як під час досудового розслідування в порядку статті 221 КПК, так і після його закінчення в порядку статті 290 КПК.

Отже, наведеними кримінальними процесуальними нормами встановлено порядок отримання стороною обвинувачення речей і документів за доброю волею особи. При цьому необхідно зважати на те, що згідно з ч. 4 ст. 132 КПК для оцінки потреб досудового розслідування варто враховувати можливість отримати речі й документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, без застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Отримання тимчасового доступу до речей, документів і, за наявності підстав для того, розпорядження про надання можливості вилучення речей і документів, обумовлене, за приписами ст. 163 КПК, необхідністю доведення стороною кримінального провадження наявності достатніх підстав вважати, що без такого доступу та вилучення існує реальна загроза зміни або знищення речей чи документів, або таке вилучення необхідне для досягнення мети отримання доступу до речей і документів.

За відсутності таких обставин, тим більше за умови добровільного надання особою, у володінні якої перебувають певні речі, не виникає підстав та умов до звернення з клопотанням до слідчого судді стосовно застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до документів і речей.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, та наданими потерпілою ОСОБА_6 в судовому засіданні показаннями, вбачається, що вона перебувала на стаціонарному лікуванні в Красноградській лікарні з 14 до 30 березня 2022 року, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого без номера та назви медичного закладу, в якій зазначено, що ОСОБА_6 проходила стаціонарне лікування в травматологічному відділення КНП «Красноградська ЦРЛ» з 14 березня 2022 до 30 березня 2022 року. Після виписки з лікарні особисто надавала слідчому ОСОБА_55 медичні документи та рентгенівські знімки, який приїздив до неї та забирав їх, оскільки сама не мала можливості пересуватися, в подальшому всі медичні документи були їй повернуті. Коли змінився слідчий, вона просила її зробити запит до лікарні щодо тих документів, яких не вистачало.

Слід також зазначити, що порядок заповнення вказаної виписки, затверджений Інструкцією щодо заповнення форми первинної облікової документації № 027/о Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я №110 від 14.02.2012, відповідно до якої «у пунктах 1-3 виписки вказуються прізвище, ім`я, по батькові хворого, дата народження, місце проживання згідно з паспортними даними; у пункті 4 зазначаються місце роботи та займана посада особи; пункті 5 вказуються: в амбулаторно- поліклінічному закладі - дата (число, місяць, рік) початку захворювання та направлення у стаціонар (на консультацію) ;у стаціонарі - дата надходження та виписки (смерті) зі стаціонару; у пункті 6 вказуються повний клінічний діагноз основного захворювання, супутні захворювання та ускладнення, які виникли під час стаціонарного (амбулаторного) лікування, у пункті 7 вказуються короткий анамнез, стан при направленні, діагностичні дослідження, перебіг хвороби, проведене лікування, у пункті 8 вказуються необхідні лікувальні і трудові рекомендації, для працюючих осіб необхідно вказати терміни тимчасової непрацездатності, у кінці форми проставляються дата заповнення та підпис лікаря, який заповнив виписку на хворого». Таким чином, виписка ОСОБА_6 , відповідає вимогам вищезазначеної інструкції.

В зв`язку з чим, суд вважає, що клопотання сторони захисту в цій частині не заслуговують на увагу, оскільки потерпіла в судовому засіданні підтвердила факт добровільної передачі слідчому медичних документів. З`ясувавши, що документи слідчий отримав і передав експерту у спосіб, передбачений законом, суд відхиляє доводи сторони захисту про істотне порушення вимог вказаного Кодексу через незастосування заходів забезпечення кримінального провадження, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові ОП ВС від 27 січня 2020 року у справі № 754/14281/17 (провадження № 51-218кмо19).

З огляду на викладене аргументи сторони захисту про недопустимість як доказу виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого без номера та назви медичного закладу, є неприйнятними.

Враховуючи викладене і інші докази не є недопустимими за доктриною «плодів отруйного дерева», на яку посилався захист.

Щодо недопустимості висновків експерта через невідповідність їх форми (змісту), проведення експертизи без участі потерпілої, проведення експертизи на підставі копії виписки, та позбавлення обвинуваченої можливості заявити відвід експерту, суд виходить з наступного.

Частина 2 ст. 242 КПК України встановлює шість обов`язкових випадків для проведення експертизи, зокрема для встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень.

Системний аналіз норм КПК дає можливість зробити висновок, що іншими процесуальними засобами з`ясувати обставини, пов`язані з встановленням тяжкості та характеру тілесних ушкоджень не передбачено.

У даному кримінальному провадженні висновком судово-медичного експерта Красноградського відділення КЗОЗ ХОБСМЕ №12-14/24-КР/22 від 16 травня 2022 року, встановлено тяжкість та характер тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , і це є доказом, яким встановлюються обставини, які не можуть бути встановленні іншими доказами, навіть в їх сукупності. Даний висновок проведений експертом ОСОБА_56 , яка працює експертом Красноградського відділення КЗОЗ ХОБСМЕ, має вищу медичну освіту, першу кваліфікаційну категорію за спеціальністю «Судово-медична експертиза» (свідоцтво № 100-ХА про присвоєння ЕКК КЗОЗ ХОБСМЕ кваліфікації судового експерта, 5 кваліфікаційний клас судового експерта, стаж експертної роботи 14 років).

Додатковими висновками судово-медичного експерта Красноградського відділення КЗОЗ ХОБСМЕ №12-23/7-КР/22 від 10 червня 2022 року, №12-23/11-КР/22 від 08 липня 2022 року та №12-23/15-КР/22 від 13 липня 2022 року, встановлено тяжкість та характер тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , і це є доказом, яким встановлюються обставини, які не можуть бути встановленні іншими доказами, навіть в їх сукупності. Вищевказані додаткові висновки проведені одним експертом ОСОБА_57 , який працює експертом Красноградського відділення КЗОЗ ХОБСМЕ, має вищу медичну освіту, вищу кваліфікаційну категорію за спеціальністю «Судово-медична експертиза», є завідуючим відділення судово-медичної експертизи Красноградського МРВ СМЕ (свідоцтво № 035-ХА про присвоєння ЕКК КЗОЗ ХОБСМЕ кваліфікації судового експерта, 3 кваліфікаційний клас судового експерта, стаж експертної роботи 36 років).

Відповідно до положень ст. 101 КПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

Висновок експерта не може ґрунтуватися на доказах, які визнані судом недопустимими.

Висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII «Про судову експертизу» судова експертиза це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

В розділі ІІ «Права, обов`язки та відповідальність експерта» Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 за № 53/5, крім іншого, також зазначено, що експерт може відмовитися від проведення експертизи, якщо поставлені питання виходять за межі його спеціальних знань. Повідомлення про відмову повинно бути вмотивованим. У статті 70 КПК України йдеться про те, що за завідомо неправдивий висновок, відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків у суді, невиконання інших обов`язків експерт несе відповідальність, встановлену законом.

Відтак, з огляду на вищевикладене, у суду немає підстав для сумніву у компетентності експертів у своїй галузі.

Щодо твердження сторони захисту про неповноту та неточність висновків експертів, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Одним із способів перевірки достовірності висновку експерта у кримінальному провадженні є допит експерта. Допит експерта можливий лише після надання ним письмового висновку та не повинен виходити за межі проведеного дослідження. Процесуальний порядок та предмет допиту експерта у суді визначений ст. 356 КПК України. Метою допиту експерта є отримання судом роз`яснення або доповнення до наданого ним висновку (експерт роз`яснює і доповнює висновок від свого імені на підставі раніше проведених ним досліджень). Кожна сторона відповідно до ч. 9 ст. 101 КПК України має право звернутися до суду з клопотанням про виклик експерта для допиту під час судового розгляду для роз`яснення чи доповнення наукового висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 356 КПК України, за клопотанням сторони кримінального провадження, потерпілого або за власною ініціативою суд має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку. Допит експерта спрямований на роз`яснення термінології, окремих формулювань, з`ясування методу дослідження, уточнення компетенції експерта, пояснення розбіжностей між обсягом поставлених питань і висновками експерта, на з`ясування суперечностей між висновком експерта й іншими наявними в кримінальному провадженні доказами. Разом з тим суд вказує, що за змістом положень ч. 10 ст. 101 КПК України висновок експерта не є обов`язковим для суду, не має переваги над іншими джерелами доказів і наперед встановленої сили, а підлягає перевірці й оцінці відповідно до вимог закону, за внутрішнім переконанням суду, у сукупності і взаємозв`язку з іншими зібраними у справі доказами. Водночас незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідному процесуальному рішенні.

Крім цього, стороною захисту в клопотанні про визнання доказу недопустимим зазначено, що потерпілою була надана копія виписки із медичного закладу, що спростовується висновком експерта за результатами проведення судово-медичної експертизи №12-14/24-КР/22 від 16 травня 2022 року, в дослідницькій частині якого зазначено, що разом з постановою до експертної установи надано, зокрема, виписку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого (без номера та назви медичного закладу) на ОСОБА_6 (т. 2, а.с. 201-202).

Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 вказаного Кодексу слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації.

Таким чином, у наведеній ситуації, зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону було би не відкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що могло потягнути за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 зазначеного Кодексу. Разом із цим, безспірно встановлена свідома добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст. 290 КПК доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку цього експерта. Більш того, таке право може бути реалізовано під час судового чи апеляційного розгляду кримінального провадження, що не суперечить меті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як установлено в цій справі, при ознайомленні в порядку ст. 290 КПК з матеріалами досудового розслідування, в тому числі з даними проведених експертиз, сторона захисту не порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експертом було сформовано висновки.

Щодо твердження сторони захисту щодо недопустимості висновку судово-медичного експерта Красноградського відділення КЗОЗ ХОБСМЕ №12-14/24-КР/22 від 16 травня 2022 року, яким встановлено тяжкість та характер тілесних ушкоджень ОСОБА_6 в частині того, що експертом не було обстежено потерпілу, а експертні дослідження були проведені на підставі наданих матеріалів і документів, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертиз и. Висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність (ч. 3).

Згідно з п. 6 ч.1 ст. 102 КПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, зокрема докладний опис проведених досліджень, у тому числі методи, застосовані у дослідженні, отримані результати та їх експертна оцінка.

Відповідно до п.4.1. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 р. № 6 судово-медична експертиза з метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться судово-медичним експертом шляхом медичного обстеження потерпілих. Проведення цієї експертизи тільки за медичними документами (історії хвороби, індивідуальній карті амбулаторного хворого тошо) допускається у виняткових випадках і лише за наявності справжніх повноцінних документів, що містять вичерпні дані про характер ушкоджень, їх клінічний перебіг та інші необхідні відомості. У відповідності з п.4.4. при проведенні судово-медичної експертизи експерт повинен використовувати оригінали медичних документів. У виняткових випадках дозволяється використання копій і виписок, за умови відображення в останніх вичерпних відомостей про ушкодження та їх клінічний перебіг.

Згідно з Законом України «Про інформацію» документ матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є збереження та передавання у часі та просторі, а інформація будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до примітки до ст. 358 КК України під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Згідно з ст.1 ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів»: 1.1. Цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи незалежно від носія інформації (далі документи), зокрема на: і); Інформаційно-аналітичні (акти, довідки, доповідні записки, пояснювальні записки, службові листи тощо) документи, створювані в результаті діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, установ, підприємств, організацій та інших юридичних осіб (далі юридична особа) незалежно від їхнього функціонально- цільового призначення, рівня і масштабу діяльності та форми власності. Відповідно до 4.4.4. ст.4 ДСТУ 4163:2020 документи, шо їх створюють юридичні особи, обов`язково повинні мати такі реквізити: найменування юридичної особи (04), назва виду документа (09) (не зазначають на листах), дата документа (10), реєстраційний індекс документа (11), заголовок до тексту документа (19), текст документа (20), підпис (для електронних документів електронний підпис або електронна печатка в разі відсутності електронного підпису) (22). Відповідно до 4.5.22. ст.5 ДСТУ 4163:2020 підпис має містити найменування посади особи, яка підписує документ (у повній формі, якщо документ надрукований не на бланку, у скороченій на документі, надрукованому на бланку), особистий підпис (окрім електронних документів), власне ім`я і прізвище.

Як вбачається з матеріалів справи експертиза від 16.05.2022 була проведена без участі потерпілої на підставі наданих матеріалів і документів. З цього приводу потерпілою в судовому засіданні були надані пояснення, а саме те, що вона не мала можливості самостійно пересуватися після проведеного операційного втручання, а тому з`явитися до експерта в інший населений пункт, вона не мала фізичної можливості, але надана для проведення експертизи виписку з медичного закладу, яка судом була визнана допустимим доказом та рентгенівський знімок.

Інструкція про проведення судово-медичної експертизи, затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 № 6 допускає проведення судово-медичної експертизи на підставі наданих матеріалів та документів.

Оскільки вказаний висновок складений атестованим судово-медичним експертом першої кваліфікаційної категорії ОСОБА_58 , яка попереджена про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК за надання завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на неї обов`язків, та її висновки узгоджуються із показаннями свідків та потерпілої, у суду відсутні підстави вважати висновок судово-медичної експертизи необ`єктивним або таким, що проведений всупереч вимогам статей 101, 102 КПК, що узгоджується з позицією, викладеною у постанові ВС від 10.05.2018 по справі № 349/330/16-к.

Стороною захисту не було порушено питання щодо допиту експерта.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку учасників кримінального провадження, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Твердження захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_3 про порушення права обвинуваченої ОСОБА_3 на захист під час призначення та проведення експертиз, оскільки обвинувачена ОСОБА_3 не була особисто присутньою та відповідно позбавлена можливості поставити запитання експерту, заявити відвід не заслуговують на увагу, з огляду на положення чинного КПК України.

Так, системний аналіз положень ст. 4 Закону України № 4038-XII«Про судову експертизу» від 25 лютого 1994року, Глави 4, у тому числі положень ч.3 ст.101, п.6 ч.1 ст. 102 КПК України, та Розділу ІІІ КПК України дає підстави суду вважати, що присутність сторони захисту при проведенні експертизи не є обов`язковою. Наведене жодним чином не впливає на гарантії незалежності судового експерта та правильності його висновку, оскільки присутність учасників процесу під час проведення судової експертизи можливо лише в передбачених законом випадках.

При цьому, під час досудового розслідування ОСОБА_3 набула статус підозрюваної 24 червня 2022 року, їй було роз`яснено, зокрема право на захист та нею підписано пам`ятку про процесуальні права та обов`язки підозрюваної. Обвинувачена скористалася своїм правом на захист та уклала договір про правову допомогу з адвокатом ОСОБА_8 , що підтверджується матеріалами справи. 27 червня 2022 року захисник підозрюваної ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_8 ознайомилась з матеріалами справи, що підтверджується її клопотанням про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, з відміткою про ознайомлення, проведення фотознімків від 27.06.2022 (т. 2, а.с. 238).

Тобто на момент проведення судово-медичних експертиз № 12-14/24-КР/22 від 16.05.2022 та № 12-23/7-КР/22 від 10.06.2022 обвинувачена ОСОБА_3 не мала можливості скористатися правами, визначеними ст. 42 КПК України, оскільки не мала статусу підозрюваної. В подальшому, а саме після ознайомлення з матеріалами кримінального провадженням адвокатом ОСОБА_8 обвинувачена ОСОБА_3 не була позбавлена можливості заяви відвід експерту, проте не скористалася такою можливістю.

Крім цього, суд зауважує, що стороною захисту не було надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що у обвинуваченої були обґрунтовані підстави для відводу експерта, запитання до експерта стосовно проведених експертиз та відповідно було порушено право обвинуваченої на захист, та відповідно вказане порушення не було усунуто в ході судового розгляду.

Відповідно у суду немає підстав вважати, що висновок експерта Красноградського відділення КЗОЗ ХОБСМЕ № 12-14/24 КР/22 від 16 травня 2022 року є очевидно недопустимим доказом у справі, а три похідні висновки №12-23/7-КР/22 від 10 червня 2022 року, №12-23/11-КР/22 від 08 липня 2022 року та №12-23/15-КР/22 від 13 липня 2022 року є очевидно недопустимими з огляду на принцип «плодів отруєного дерева», у зв`язку з чим доводи захисника є необґрунтованими та суперечать положенням §1 Глави 4 КПК України. Таким чином, експертизи, які містяться в матеріалах справи проведено з дотриманням вимог КПК України, а висновки експертів є належними та допустимими доказами в розумінні положень ст. 86, 87 КПК України.

Щодо недопустимості протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.06.2022 за участі свідка ОСОБА_14 ; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.06.2022 року за участі свідка ОСОБА_13 ; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08.07.2022 року за участі свідка ОСОБА_12 , суд виходить з наступного.

Як встановлено в ч.ч. 1, 2 ст. 228 КПК України, перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. Перед тим як пред`явити особу для впізнання, їй пропонується у відсутності особи, яка впізнає, зайняти будь-яке місце серед інших осіб, які пред`являються.

В ч.ч. 6, 7 ст. 228 КПК України визначено, що за необхідності впізнання може провадитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті. Проведення впізнання за фотознімками, матеріалами відеозапису виключає можливість у подальшому пред`явленні особи для впізнання. Фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню.

Частиною 1 ст. 94 КПК України визначено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Верховний Суд у постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к дійшов висновків, що вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК до наданих сторонами доказів, суд має виходити з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті. У разі визнання доказу недопустимим з посиланням на ч. 1 ст. 87 КПК необхідно зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення, а при вирішенні питання щодо допустимості доказу в контексті ч. 1 ст. 87 КПК обґрунтувати, чому порушення фундаментального права або свободи є настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.

Як вбачається зі змісту протоколу пред`явлення особи для впізнання від 06.06.2022, складеного слідчим відділення № 2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області, за участю свідка ОСОБА_14 , протоколу пред`явлення особи для впізнання від 06.06.2022, складеного слідчим відділення № 2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області, за участі свідка ОСОБА_13 та протоколу пред`явлення особи для впізнання від 08.07.2022, складеного слідчим відділення № 2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області, за участю свідка ОСОБА_12 , вказані слідчі дії проведені у присутності двох понятих, для впізнання кожному з них були пред`явлені чотири особи жіночої статі, однією з яких була ОСОБА_3 . Аналізуючи фотокартки, приєднані до відповідних протоколів слідчих дій, вбачається, що усі пред`явлені для впізнання особи не мають різких відмінностей у зовнішності, національності та зрості.

Під час судового розгляду справи не встановлено жодних даних на підтвердження того, що на свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 в процесі пред`явлення особи для впізнання чинився тиск. Зміст протоколів вказаних слідчих дій свідчить про те, що вони впізнали ОСОБА_3 як особу, що завдала потерпілій тілесні ушкодження, по рисам обличчя, волоссю та статури.

26.09.2022 в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 повідомив, що проводилось впізнання, йому на комп`ютері показали чотири фотографії, з яких він вибрав ту жінку, яку бачив на місці події, в роздрукованому вигляді дані фотографії не були. При проведенні слідчих експериментів були двоє понятих, після проведення слідчих експериментів він підписав дані протоколи. Повідомив, що під час інциденту жінка, яка штовхнула потерпілу та яку він опізнав на слідчого експерименті, а також жінка, яка перебуває в залі судового засідання є однією і тією ж жінкою

15.03.2023 в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 повідомила, що через деякий час після події її викликали до поліції, вона надала свої пояснення та впізнала по фотознімкам, які надавала слідча, обвинувачену по даній справі. В судовому засіданні підтвердила, що жінка, яка сварилася з потерпілою та яку вона впізнала на фото і жінка, яка знаходиться в судовому засіданні в якості обвинуваченої, є одна і таж сама особа.

17.05.2023 свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні повідомила, що вона приймала участь у слідчому експерименті, де вона показувала, як наносились удари, а також їй надавали для впізнання чотири фотокартки жінок, з яких вона відразу впізнала обвинувачену, за участі понятих.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_13 давали пояснення більше ніж через 12 місяців після подій, очевидно, що на цей час окремих деталей подій 14.03.2022 могли не пам`ятати, або пам`ятати нечітко, як саме проходив слідчий експеримент. Разом з тим, всі свідки підтвердили, що під час інциденту жінка, яка штовхнула потерпілу та яку вони опізнали на слідчому експерименті, а також жінка, яка перебуває в залі судового засідання є однією і тією ж жінкою..

Аналіз змісту протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.06.2022 року за участі свідка ОСОБА_14 ; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.06.2022 року за участі свідка ОСОБА_13 ; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08.07.2022 року за участі свідка ОСОБА_12 свідчить про те, що вони оформлені відповідно до приписів ст. 104 КПК, а зазначені слідчі дії проведено в присутності понятих із дотриманням вимог ст. 228 КПК України, з огляду на підстави, якими обґрунтовані клопотання захисника про визнання доказів недопустимими, а також те, що судом не встановлено порушення фундаментального права або свободи при отриманні цих доказів та будь-яких істотних порушень під час проведення слідчих дій, суд не знаходить підстав для визнання протоколів пред`явлення особи для впізнання недопустимими доказами.

Таким чином, підсумовуючи вище викладене у цій частині, щодо клопотань про визнання доказів недопустимими, порушень вимог КПК України під час проведення слідчих дій, які б, як указав ВС, були фундаментальними, не установлено.

Доводи сторони захисту, щодо недотримання вимог КПК України, стосуються лише питання якості формування протоколів слідчих дій (питання якості їх змісту, зазначення/не зазначення певних даних), однак не містять у собі посилань на порушення фундаментальних прав і свобод особи.

Відповідно ці докази не можуть вважатися недопустимими на підставах описаних стороною захисту, оскільки не витікають з порушень ст. 87 КПК та не враховують того, що в постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів. Більш того, в постанові від 11 квітня 2019 року в справі № 642/5974/13-к Верховний Суд зауважив, що встановлення судом недопустимості доказів або порушень вимог процесуального закону під час збирання доказів не може повністю спростовувати фактів, які в них зафіксовано.

Інші доводи захисту наведених висновків суду не спростовують, оскільки Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17 вказала, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України), а цих порушень у справі не виявлено.

Оцінюючи наявні у справі докази, суд враховує той факт, що потерпіла ОСОБА_6 надавала як в судовому засіданні, так і під час досудового розслідування при проведенні з нею слідчих дій, пояснення, які узгоджуються між собою, є логічними і послідовними, а тому сумнівів у їх достовірності не викликають. Потерпіла стабільно та упевнено вказувала саме на обвинувачену ОСОБА_3 як особу, що завдала їй удар, від якого вона отримала тілесні ушкодження.

Допитані як свідки ОСОБА_33 та ОСОБА_32 не надали суду пояснень, які містять будь-які фактичні дані про обставини подій 14.03.2022, за яких потерпіла отримала тілесні ушкодження, та за допомогою яких суд може встановити обставини, що підлягають доказуванню в даному кримінальному провадженні.

З пояснень потерпілої ОСОБА_6 та допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_34 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 достовірно встановлено, що саме між потерпілою та обвинуваченою виникла сварка, а потім обвинувачена ОСОБА_3 штовхнула потерпілу, в результаті чого остання впала та отримала тілесні ушкодження.

Так, суд відмічає, що надані показання свідками ОСОБА_13 , ОСОБА_12 в судовому засіданні та під час слідчих експериментів та самої обвинуваченої указують на те, що конфлікт між потерпілою ОСОБА_6 та обвинуваченою ОСОБА_3 був дійсним та обопільними, образи лунали від кожної зі сторін такого конфлікту. Судом також встановлено те, що потерпіла також приймала активну участь у конфлікті, як і обвинувачена власне, що є притаманним більшості конфліктів, у яких протилежна сторона, аби продемонструвати свою перевагу використовує різні методи, у тому числі висловлювання, аби проявити свою перевагу та здобути моральну перевагу над протилежною стороною.

Пояснення потерпілої ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_34 та ОСОБА_13 , які вони надали в судовому засіданні, узгоджуються між собою, а також з даними, які ці особи повідомляли під час проведених за їх участю слідчих експериментів.

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.06.2022 свідок ОСОБА_14 впізнала особу, зображену на фото № 2, якою є обвинувачена ОСОБА_3 .

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.06.2022 свідок ОСОБА_13 впізнала особу, зображену на фото № 4, якою є обвинувачена ОСОБА_3 .

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08.0.2022 свідок ОСОБА_12 впізнав особу, зображену на фото № 4, якою є обвинувачена ОСОБА_3 .

Дані протоколи визнані судом належними та допустимими доказами, тому кладе в основу обвинувального вироку.

Покази обвинуваченої щодо невизнання своєї винуватості у заподіянні тілесних ушкоджень, суд вважає її вибраною стратегією захисту від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Так, обвинувачена ОСОБА_3 , заперечуючи причетність до інкримінованого кримінального правопорушення, вказувала на те, що не вчиняла будь-яких дій протиправного характеру відносно потерпілої, але підтвердила, що 14.03.2022 між нею та потерпілою виникла сварка, відносно повернення боргу, вони висловлювалися нецензурною лайкою, а потім вона відштохнула потерпілу.

В свою чергу, згідно положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Повертаючись до обставин цієї справи, суд бере до уваги пояснення потерпілої ОСОБА_3 , свідків ОСОБА_34 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , які є послідовними, логічними, відповідають фактичним обставинам справи узгоджуються з іншими доказами дослідженими в судовому засіданні, а саме: з даними, що містяться у виписці із медичної картки амбулаторного (стаціанарного) хворого, протоколах проведення слідчого експерименту від 30 травня 2022 року, 06 червня 2022 року та 08 липня 2022 року, висновках експерта Красноградського відділення КЗОЗ ХОБСМЕ № 12-14/24 КР/22 від 16 травня 2022 року, №12-23/7-КР/22 від 10 червня 2022 року, №12-23/11-КР/22 від 08 липня 2022 року та №12-23/15-КР/22 від 13 липня 2022 року.

Вказані докази суд вважає належними, допустимими, достовірними, достатніми та такими, що дійсно підтверджують обставини подій, що мали місце 14 березня 2022 року та відповідно є правдивими, та покладає їх в основу вироку.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідує, що суд здійснює таку оцінку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, з урахуванням того, що жоден доказ не має наперед встановленої сили.

В постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 зауважено, що законодавець в ст. 94 КПК України вказує, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке є основою для прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні.

Оцінка доказів за внутрішнім переконанням віддзеркалює незалежність суду у здійсненні процесуальних функцій, оскільки за своїм змістом є впевненістю в тому, що судом надано правильну оцінку процесуальним джерелам доказів, засобам доказування і встановленим фактам, і що ухвалений із дотриманням правил ст. 94 КПК висновок щодо питань, які поставлені перед судом в кримінальному провадженні його учасниками, є правильним в контексті стандарту доведення поза розумним сумнівом винуватості (невинуватості) особи у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Такий стандарт доказування передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на недоведеності важливих для справи обставин або певних установлених судом обставинах, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення.

З іншого боку, для дотримання цього стандарту недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Враховуючи зазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у порядку ст. 94 КПК, приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 128 КК України за обставин, встановлених судом.

Такі висновки слідують саме з сукупності досліджених доказів судом, в т.ч. сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

При формуванні такого підходу суд ураховує, що в постанові від 07 грудня 2020 року в справі № 728/578/19 Верховний Суд указав, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Навпаки, як засвідчує судова практика, доказування тих чи інших обставин злочину досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.

Те, що злочин був вчинений обвинуваченою слідує з даних проколів слідчих дій, висновків експертів, показань свідків, котрі в своїй сукупності прямо спростовують пояснення обвинуваченої щодо того, що вона жодним чином не причетна до вказаного злочину. Причиною конфлікту стали особисті неприязні відносини.

В зв`язку з вищевикладеним, суд вважає, що в даній справі зібрані достатні та достовірні докази, що дають суду можливість прийняти обґрунтоване рішення щодо причетності обвинуваченої до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачена є винною у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_3 , ґрунтується на тому, що вона 14.03.2022 перебувала разом з потерпілою ОСОБА_6 біля магазину «Колосок», розташованого за адресою по вул. 1 Травня, 1 смт. Кегичівка, Красноградського району, Харківської області. Між ними виникла сварка на грунті неповернення обвинуваченою боргу. В ході сварки обвинувачена діючи зі злочинною недбалістю, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків від своїх злочинних дій, хоча повинна була і могла передбачати це, штовхнула обома руками в груди ОСОБА_6 , в наслідок чого остання впала правим боком на асфальтобетонне покриття дороги поблизу магазину «Колосок».

Всі ці обставини знайшли своє підтвердження при розгляді справи по суті.

Дослідивши наведені вище докази по справі, суд переконався в тому, що допитані свідки на судовому розгляді докладно, послідовно, несуперечливо давали показання про обставини вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, їх показання є взаємодоповнюючими з іншими дослідженими судом доказами, що виключає можливість обмови обвинуваченої.

Відтак, сукупність обставин справи, встановлені під час судового розгляду виключають будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення, при обставинах викладених в обвинувальному акті, було вчинене і обвинувачена є винною у вчиненні цього кримінального правопорушення, що відповідає стандарту доведення поза розумним сумнівом.

Будь-яких протиріч у досліджених доказах, що мають істотне значення для висновків суду, не встановлено. Відтак, суд вважає можливим покласти ці докази в основу обвинувального вироку, оскільки вони здобуті з дотриманням норм чинного законодавства, а також підтверджують існування обставин, про які зазначено в обвинувальному акті. При цьому суд зауважує, що під час судового розгляду даного кримінального провадження судом були створені всі необхідні умови для виконання сторонами обвинувачення і захисту їхніх процесуальних обов`язків і здійснення прав, у тому числі і права на захист.

Доведення обґрунтованості обвинувачення покладається на прокурора, а суд відповідно до ч.6 ст. 22 КПК України зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку учасників кримінального провадження, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

В зв`язку з чим, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності та сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, вважає доведеною винуватість обвинуваченої ОСОБА_3 у заподіянні середньої тяжкості тілесних ушкоджень поза розумним сумнівом та кваліфікує її дії за ст. 128 КК України.

Кваліфікація дій обвинуваченої судом

З огляду на наведене, виходячи з вимог ст. 337 КПК України, зокрема те, що судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд, розглянувши дане кримінальне провадження дійшов висновку, що дії ОСОБА_3 кваліфіковано вірно за ст.128 КК України, адже вина обвинуваченої у необережному середньої тяжкості тілесного ушкодження, повністю доведена в ході судового розгляду справи.

Згідно ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно - небезпечного діяння, яке містить склад злочину, який передбачено цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 2 КК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Отже, суд зазначає, що єдиною підставою кримінальної відповідальності є склад злочину, тобто наявність у діях обвинуваченої ОСОБА_3 усіх юридичних ознак злочину, визначеного в диспозиції ст. 128 КК України.

В даному випадку кримінальна відповідальність обвинуваченої ОСОБА_3 настає за протиправні діяння, які були нею вчинені з необережності.

Отже, підставою кримінальної відповідальності обвинуваченої ОСОБА_3 є вчинення нею суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого ст. 128 КК України, тобто при наявності об`єктивних (об`єкт, діяння, наслідки, причиновий зв`язок) і суб`єктивних (суб`єкт, вина) ознак, які характеризують дане суспільно небезпечне діяння як злочин.

Кримінальна відповідальність передбачає законно обґрунтований обов`язок обвинуваченої ОСОБА_3 , яка вчинила злочин, який передбачений ст. 128 КК України, піддатися осуду з боку держави і бути покараною у повній відповідності з законом.

Такий обов`язок виник з моменту вчинення обвинуваченою ОСОБА_3 злочину, який передбачено ст. 128 КК України і створює тим самим кримінальні правовідносини між обвинуваченою ОСОБА_3 і державою.

Склад злочину.

В даному випадку об`єктом кримінального правопорушення є здоров`я потерпілої ОСОБА_6 .

Об`єктивна сторона складу злочину, - виразилася в суспільно небезпечному протиправному діянні (дія) обвинуваченої ОСОБА_3 , яке виразилося у поштовху обома руками в грудну клітку потерпілої ОСОБА_6 , внаслідок чого потерпіла втратив рівновагу, впала та під час падіння впала правим боком на асфальтобетонне покриття, та злочинний наслідок у вигляді отримання середнього ступеню тілесних ушкоджень потерпілою ОСОБА_6 , причиновий зв`язок між діянням та наслідком.

Таким чином, середньої тяжкості тілесні ушкодження, отримані потерпілою ОСОБА_6 були не безпосереднім наслідком заподіяного обвинуваченою ОСОБА_3 поштовху обома руками в область грудної клітки, а результатом падіння потерпілої ОСОБА_6 і ударом об асфальтобенне покриття, що обвинувачена ОСОБА_3 , в силу свого розумового розвитку (не є неосудною, чи обмежено осудною), хоч і не передбачала, але повинна була і могла передбачити.

Суб`єктом даного злочину є особа, якій виповнилося 16 років, тому обвинувачена ОСОБА_3 є суб`єктом злочину, який передбачено ст. 128 КК України.

Суб`єктивна сторона складу злочину характеризується необережною формою вини.

Необережність поділяється на злочинну самовпевненість, та злочинну недбалість.

Злочинна самовпевненість, - особа передбачає можливість настання тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження внаслідок своєї суспільно небезпечної дії чи бездіяльності, але легковажно розраховує на їх відвернення.

Злочинна недбалість, - особа не передбачає можливості настання тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження внаслідок своєї суспільно небезпечної дії чи бездіяльності, хоча повинна і могла їх передбачити.

В даному випадку суд вважає, що обвинувачена ОСОБА_3 не передбачала можливості настання наслідків (отримання потерпілою ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесних ушкоджень), хоча повинна була і могла їх передбачати.

Отже, в даному випадку суд вважає, що в діях обвинуваченої ОСОБА_3 міститься злочинна недбалість.

Відповідно, суд вважає, що обвинувачена ОСОБА_3 , зважаючи на свій фізичний та фізіологічний стан (середнього росту, фізично добре розвинена, не перебувала під дією алкоголю, чи інших препаратів, які знижують реакцію, чи погіршують орієнтацію в просторі, погіршують роботу вестибулярного апарату), перед нанесенням сильного поштовху обома руками в область грудної клітки потерпілої ОСОБА_6 мала зважити на фізичний та фізіологічний стан потерпілої, (обвинувачена сама в судовому засіданні дала показання, з яких видно, що потерпіла ОСОБА_6 перебувала в нетверезому стані), мала передбачати, що після нанесення нею поштовху, потерпіла ОСОБА_6 може впасти, та при падінні може вдаритися об виступаючі елементи дорожнього покриття, зокрема, в даному випадку, об асфальтобетонне покриття, безпосередньо біля якого відбувалася сварка.

Також судом, з урахуванням обставин справи, встановлених в судовому засіданні, не встановлено обставин, як б дали б змогу кваліфікувати вчинене, як «казус», коли особа не тільки не передбачала настання шкоди для здоров`я іншої людини, а й не могла її передбачити, відповідно, в даному випадку відсутні обставини, які виключали б кримінальну відповідальність обвинуваченої ОСОБА_3 .

Кваліфікація дій обвинуваченої ОСОБА_3 , стороною захисту в судовому засіданні не оспорювалась.

На думку суду, не знайшли свого підтвердження доводи обвинуваченої відносно того, що вона кримінального правопорушення не вчиняла, ці доводи спростовуються дослідженими вище письмовими доказами по справі та показаннями свідків.

Суд критично оцінює показання обвинуваченої ОСОБА_3 і розцінюю покази останньої, як позицію її захисту та намагання уникнути кримінального покарання.

Таким чином, суд приходить до переконання, що дії ОСОБА_3 охоплюються складом злочину, передбаченого ст. 128 КК України.

Мотиви призначення покарання

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, яке слід призначити обвинуваченій, суд виходить із наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) Верховним Судом зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

При вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, суд враховує, що Верховним Судом у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Так, при призначенні обвинуваченій ОСОБА_3 , покарання суд враховує, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до нетяжких злочинів, ставлення обвинуваченої до вчиненого, яке полягає у невизнанні вини, відсутності розкаяння у вчиненому та дані про особу обвинуваченої, яка раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності; за місцем проживання характеризується з посередньо, є інвалідом ІІІ групи.

Також суд при призначенні покарання бере до уваги досудову доповідь відносно ОСОБА_3 , з якої вбачається що виправлення останньої можливе без ізоляції від суспільства (т. 1 а.с. 165-173).

Судом враховується і те, що ОСОБА_3 не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра.

Судом не встановлено обставин, які б пом`якшували покарання ОСОБА_3 , обставинами які обтяжують її покарання, суд враховує вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

За сукупності вище наведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченій ОСОБА_3 покарання в межах санкції ст.128 КК України і відповідно в межах санкції статей кримінального закону.

Таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченої, попередження вчинення нею кримінальних правопорушень та відповідатиме її меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягуються до кримінальної відповідальності.

Підстав для застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченої суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 обирався ухвалою слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області від 02.08.2022 у вигляді цілодобового домашнього арешту в строк до 30 серпня 2022, але судом не продовжувався, і суд не вбачає підстав для його обрання останній до вступу вироку в законну силу. Інші заходи забезпечення кримінального провадження також не застосовувались.

Провадження у справі за цивільним позовом адвоката ОСОБА_7 в інтересах потерпілої ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої злочином, який був прийнятий до спільного розгляду у даному кримінальному провадженні було закрито через настання смерті потерпілої ОСОБА_6 на підставі ухвали суду від 15.03.2023.

У кримінальному провадженні відсутні процесуальні витрати на залучення експерта та речові докази.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд

ухвалив:

Визнати ОСОБА_3 винною в скоєнні злочину, передбаченого ст. 128 КК України та піддати її покаранню у виді громадських робіт строком 240 (двісті сорок) годин.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, для особи, яка перебуває під вартою з моменту вручення їй копії вироку, шляхом подачі апеляції через Кегичівський районний суд Харківської області.

Вирок відповідно до ст. 532 КПК України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано, а при оскарженні вироку - після постановлення ухвали апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_1