Справа№ 309/3274/18
Провадження № 1-кп/309/197/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2023 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі головуючого судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_5 про визнання доказів очевидно недопустимими у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000286 від 23.07.2018 р. за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Хустського районного суду перебуває кримінальне провадження№ 0000286 від 23.07.2018 р. за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 Кримінального кодексу України.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_5 заявив суду клопотання про визнання доказів очевидно недопустимими.

Клопотання вмотивовано тим, що в якості доказу стороною обвинувачення надано документи, які є очевидно недопустимим доказом, а саме:протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину з додатками (змивами та відеозаписами) від 28 липня 2018 року;протокол огляду місця події від 28 липня 2018 року з додатками (відеозаписами);протокол огляду місця події від 28 липня 2018 року з додатками (відеозаписами);Висновок експерта № 4379 криміналістичної експертизи речовин хімічних виробництв та спеціальних хімічних речовин .

Як вбачається з оглянутого в судовому засіданні відеозапису прокурором ОСОБА_7 в грубій формі неодноразово було відмовлено затриманому Яким ОСОБА_8 в допуску адвоката ОСОБА_6 . Також прокурор не склав на місці затримання відповідного протоколу про затримання , а відразу провів освідування ОСОБА_4 та в подальшому - огляд його кабінету і тільки після цього, через 4 години склав протокол затримання особи в приміщенні прокуратури Закарпатської області. В свою чергу обвинувачений ОСОБА_4 на початку затримання декілька разів заявив клопотання про залучення захисника ОСОБА_6 , однак клопотання прокурором ОСОБА_7 було проігноровано. Змістом протоколу про затримання від 28.07.2018 р. та відеозапису встановлено, що захисник до проведення таких слідчих дій як освідування особи та огляд не залучався , безоплатного адвоката також не залучали.

Окрім того відомості про те, що прокурор повідомив центр безоплатної правової допомоги про затримання обвинуваченого є непереконливим, оскільки в протоколі затримання від 28.07.2018 р. не зазначено час та факт такого повідомлення, що вочевидь не відповідає дійсності про повідомлення прокурором І.Бітлян центру безоплатної правової допомоги.

Окрім того, відповідно до відеозапису випливає, що в порушення ч. 1 ст. 241 КПК України обвинуваченому ОСОБА_4 не було оголошено прокурором І.Бітлян постанову прокурора про проведення освідування, із якою обвинувачений ОСОБА_4 міг би ознайомитися під підпис. Прокурор І.Бітлян не оформив протоколом процесуальну дію , а саме освідування, що є грубим порушенням ч.4 ст.241 КПК України.

Згадка в протоколі затримання особи, підозрюваної в у вчиненні злочину про її освідування є недопустимим в частині фіксації слідчої (розшукової) дії так як затримання особи є процесуальною дією, а освідування особи є різновидом слідчої (розшукової) дії.

Отже порушення права на захист під час проведення освідування та при огляді місцевості , приміщення, речей та документів свідчить про очевидну недопустимість і є підставою до визнання недопустимим доказу протоколу затримання особи підозрюваної у вчиненні злочину із додатками від 28.07.2018 р., протоколу огляду місця події від 28 липня 2018 року з додатками (відеозаписами);протокол огляду місця події від 28 липня 2018 року з додатками (відеозаписами);Висновок експерта № 4379 криміналістичної експертизи речовин хімічних виробництв та спеціальних хімічних речовин .

В судовому засіданні адвокати ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_4 клопотання підтримали, просять його задоволити.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 в задоволенні клопотання просив відмовити з підстав , які наведені в його письмових запереченнях.

Заслухавши думку учасників процесу, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

В силу ч. 2 ст. 87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит.

Аналіз цих правових норм свідчить про те, що очевидно недопустими можуть бути визнані докази, які отримано у порядку, не встановленому КПК чи з його істотними порушеннями.

При цьому така очевидність повинна випливати з самого змісту дослідженого доказу і не повинна вимагати оцінки інших доказів.

Якщо встановлення очевидної недостовірності доказу вимагає його зіставлення з іншими матеріалами провадження, дослідження інших доказів, які підтверджують або спростовують доказ, що перевіряється, визнання судом таких ознак на цій стадії процесу є неможливим та підлягає вирішенню під час ухвалення вироку.

Як вбачається із протоколу затримання від 28.07.2018 р. прокурором повідомлено центр з надання безоплатної правової допомоги за № тел. 0-800-213- 103. В подальшому, 28.07.2018 р. тобто у день затримання, ОСОБА_4 на ім`я прокурора ОСОБА_9 подано заяву про відмову від захисника з центру БВПД Закарпатської області ОСОБА_10 у зв`язку із укладенням договору про надання правової допомоги із адвокатом ОСОБА_11 . Тобто, на виконання приписів ст. 208 КПК України, прокурором було повідомлено Центр, а центром відповідно ОСОБА_4 було залучено захисника ОСОБА_10 . Цього ж дня, тобто 28.08.2018 р. ОСОБА_4 уклав договір із захисником ОСОБА_11 , який прийняв участь у складанні протоколу затримання, про що свідчить його підпис у протоколі, при цьому не зважаючи на те, що у складанні протоколу брав участь захисник, жодних скарг чи зауважень до протоколу з приводу порушення права на захист не внесено. Не було таких і під час фактичного затримання ОСОБА_4 . У подальшому, перший допит ОСОБА_4 після затримання 28.08.2018 р. відбувався за участі захисника ОСОБА_11 .

У подальшому, лише 07.08.2018 ОСОБА_4 укладено договір про надання правової допомоги із адвокатом ОСОБА_6 тобто через 11 днів після затримання та після розгляду слідчим суддею питань про обрання запобіжного заходу.

За наведених вище обставин, твердження про не допуск прокурором адвоката суперечать матеріалам справи, а тому не береться до уваги судом.

Доводи захисника про те, що прокурором ОСОБА_9 перед проведенням освідування ОСОБА_4 останньому не оголошено постанову про освідування суперечать матеріалам відеозапису до протоколу затримання, з якого вбачається, що прокурором ОСОБА_4 була пред`явлена вказана постанова, однак останній відмовився від ознайомлення з нею і відмовився письмово підтверджувати факт її надання.

Відповідно до постанови ВС від 27.10.2021 по справі № 712/2374/18 для оцінки допустимості або недопустимості доказів, отриманих під час фактичного затримання особи, зокрема, доказів, знайдених у ході особистого обшуку особи та освідування особи, слід виходити з того, чи було це затримання законним у аспекті застосування приписів статей 207та 208 КПК, чи були додержані в ході затримання, обшуку та освідування фундаментальні права затриманої особи і, якщо такі права були порушені, то чи є таке порушення істотним у значенні положень, викладених у ч. 1 ст. 87 цього Кодексу, тобто таким, що підриває справедливість судового процесу в цілому. Обставини, викладені у протоколі затримання, свідчать про те, що в його змісті зафіксовано також хід і результати проведення таких слідчих дій, як особистий обшук та освідування особи, що не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і не є підставою до визнання вказаного протоколу недопустимим доказом з огляду на обставини цього провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно правової позиції Верховного суду, висловленої у постанові від25.09.2018 р. по справі № 210/4412/15-к, при визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу. Кримінальне процесуальне законодавство містить критерії, за якими порушення встановленого КПК порядку проведення окремих процесуальних дій є істотним і призводить до визнання доказів недопустимими (частини 2 та З ст.87 КПК ).

Перелік діянь, які передбачені у ст. 87 КПК як підстави для визнання фактичних даних недопустимими як докази, не є вичерпним і становить собою порушення фундаментальних гарантій, що дає певний орієнтир для визначення змісту поняття «істотне порушення» у випадках, які не підпадають під цей перелік.

Відповідно до правової позиції Верховного суду, висловленої у постанові від 08,102018 р. по справі № 639/8329/14-к, вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до частини 2 або 3 статті 87 КПК, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору частини 1 статті 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим. Аналогічна позиція міститься і постанові ККС ВС від 17.02.2021 по справі № 522/15484/16.

У клопотанні адвоката про визнання доказів у кримінальному провадженні № 000286 від 23.07.2018 р. недопустимим жодним чином не зазначається такі обов`язкові підстави та передумови для визнання доказів недопустимими як: 1) які його фундаментальні права та свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (при цьому, не міститься не тільки конкретного пункту того чи іншого нормативного акта, яким передбачено це право, але й навіть не вказано, порушення яких прав допущено), порушені при їх збиранні; 2) чому ці порушення фундаментального права або свободи є настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.

Тобто, клопотання навіть не містить загальних, базових підстав для визнання доказів недопустимими у розумінні ст. 87 КПК України.

Таким чином, клопотання є необґрунтованим, оскільки суперечить матеріалам провадження, безпідставними, оскільки не опирається на вимоги кримінального процесуального законодавства, та невмотивованим, оскільки містить надумані мотиви, а тому підлягають відхиленню з мотивів, викладених вище.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 84,86,89,358 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_12 про визнання доказів очевидно недопустимими відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене вимогами ч. 1 ст. 392 КПК України .

Суддя Хустського

районного суду: ОСОБА_1