КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/4429/2023 Категорія: ст. 422-1 КК України
ЄУН: 753/6593/23 Суддя у І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого за ч. 1 ст. 258 , ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК України

ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця ст. Возжаєвка Білогорського району Амурської області рф, громадянина України, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 ,

на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000280 за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 258 , ч.. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК України.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2023 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 21 серпня 2023 року включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить поновити строки на апеляційне оскарження ухвали, скасувати її та обрати обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строків на апеляційне оскарження, захисник зазначає, що 23 червня 2023 року обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_6 отримали тільки вступну та резолютивну частину ухвали суду, а повного тексту ухвали не отримували, а тому просить Київський апеляційний суд поновити строки на апеляційне оскарження.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що вважає ухвалу незаконною, так як судом задоволено клопотання про продовження строків тримання під вартою без достатніх доказів на підтвердження наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Захисник зазначає, що обвинувачений своєї вини не визнає та стверджує, що як підозра, так і обвинувальний акт, є необґрунтованими та доказів на підтвердження винуватості у матеріалах кримінального провадженні немає. Звідси витікає, що і обставини, викладені у клопотанні про продовженні строків тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , є такими, що не відповідають дійсності.

Захисник вважає, що відсутні підстави для продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а ризики, передбачені ст.177 КПК України, зазначені прокурором, не підтвердженні жодними доказами, які відсутні. Крім того, захисник зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 не судимий, має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання у м. Києві, трьох неповнолітніх дітей.

Що стосується ризику переховування від органів досудового розслідування та суду, то захисник наголошує, що таких доказів до клопотання не додано через те, що такий ризик відсутній взагалі. У ОСОБА_7 міцні соціальні зв`язки, він має цивільну дружину - ОСОБА_9 та має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, має у власності квартиру в м. Києві, де й проживає та зареєстрована його цивільна дружина з меншим сином. Все це свідчить про те, що його поведінка буде процесуальною, і він не буде покидати своє місце проживання без дозволу суду.

Що стосується знищення, схову або спотворення будь якої із речей чи документів, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, то з цього приводу захисник звертає увагу, що обшук у помешканні ОСОБА_7 було проведено, і тому немає, що знищити, сховати чи спотворити із додаткових речей (доказів).

Що стосується незаконного впливу на свідків, то захисник наголошує, що суд своєю ухвалою може покласти на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ч.5 ст. 194 КПК України, і таким чином обмежити спілкування обвинуваченого ОСОБА_7 зі свідками.

Що стосується перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, то, на думку захисника, на підтвердження цього ризику до клопотання повинні бути додані докази, а вони відсутні, і тому шляхи перешкоджання невідомі, а на припущеннях будувати свої висновки неможливо.

Що стосується вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому ОСОБА_7 обвинувачується, то захисник вказує про те, що обвинувачений раніше не судимий, працював та сплачував податки, до адміністративної відповідальності не притягувався, а доказів на підтвердження вказаного ризику до клопотання не додано.

Про день та час апеляційного розгляду сторони кримінального провадження повідомлені у встановленому законом порядку, будь-яких клопотань про проведення апеляційного розгляду за участю сторін жодним з учасників кримінального провадження не заявлялось.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченого та прокурора, оскільки жодним з них не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України з суду першої інстанції витребувані копії наведених документів.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні та витребувані матеріали, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно з положеннями п. 11 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, - протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Перевіркою наявних матеріалів провадження встановлено, що 26 червня 2023 року за участю учасників кримінального провадження, у тому числі, захисника ОСОБА_10 , оголошена вступна та резолютивна частина оскаржуваної ухвали, повний текст якої оголошений у цей же день.

Зважаючи на положення ст. 395 КПК України, останній день подачі апеляційної скарги на ухвалу суду від 26 червня 2023 року є 1 липня 2023 року - вихідний день - субота.

Відповідно до ч. 7 ст. 115 КПК України при обчисленні процесуального строку в нього включаються вихідні і святкові дні, а при обчисленні строку годинами - і неробочий час, а якщо закінчення строку, який обчислюється днями або місяцями, припадає на неробочий день, останнім днем цього строку вважається наступний за ним робочий день, за винятком обчислення строків тримання під вартою та перебування в медичному закладі під час проведення стаціонарної психіатричної експертизи.

Зважаючи на положення ч. 7 ст. 115 КПК України, останній день подачі апеляційної скарги для захисника є 3 липня 2023 року - робочий день - понеділок.

Проте, апеляційна скарга, яка містить клопотання про поновлення строку, захисником подана шляхом поштового відправлення 13 липня 203 року, тобто, з пропуском встановленого законом строку.

Частиною 2 ст. 113 КПК України передбачено, що будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.

Захисником до апеляційної скарги додана копія заяви від 12 липня 2023 року про видачу їй копії повного тексту оскаржуваної ухвали. 13 липня 2023 року захисником подана апеляційна скарга.

З огляду на те, що неознайомлення захисника з повним текстом оскаржуваної ухвали позбавило її можливості якісно обґрунтувати свою думку щодо незгоди з висновками суду та викласти в апеляційній скарзі свої заперечення на мотиви прийнятого судового рішення, а також враховуючи, що захисником апеляційна скарга подана на наступний день після отримання повного тексту ухвали та ознайомлення з ним, колегія суддів вважає, що захисником строк на апеляційне оскарження ухвали суду пропущений з поважних причин, а, відтак, підлягає поновленню.

Зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що на стадії судового розгляду до суду надійшло клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

У клопотанні прокурор зазначає, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України, а саме: невідомі на цей час службові особи збройних сил рф, фсб рф та представники влади рф, приховуючи свій злочинний умисел та протиправні дії, з метою штучного створення у міжнародного співтовариства думки про виникнення колабораційного руху у Східних регіонах України на ґрунті політичної кризи в Україні, упродовж лютого-квітня 2014 року використовували місцевих мешканців, громадян України, як опозиційні сили, які, нібито, від імені та за цілковитої підтримки місцевого населення відстоюють їх право на самовизначення та незалежність, для їх участі в «лнр» та подальшого їхнього сприяння цій злочинній організації, зокрема, у виконанні покладених на них функцій з надання та збору активів, інформації, підтримки, будь-якого роду задля їх подальшого використання повністю або частково для будь-яких цілей окремими терористами «лнр», терористичними підрозділами «лнр» та в цілому терористичною організацією «лнр». Так, у квітні 2014 року громадянин України ОСОБА_7 , перебуваючи місті Луганськ Луганської області, де і мешкав, діючи в порушення вимог актів національного та міжнародного законодавства, з особиста мотивів, пов`язаних із неприйняттям обраного Євроінтеграційного курсу розвитку України, з метою перешкоджання його втіленню, підтримуючи окупацію збройними силами російської федерації Луганської області, прийняв активну участь в антиукраїнських заходах, штучно створених представникам рф. Окрім цього, упродовж квітня-червня 2014 року (точної дати та час слідством не встановлено), ОСОБА_7 , перебуваючи на території міста Луганська Луганської області, усвідомлюючи протиправний характер створення терористичної організації «лнр», діяльність якої направлена н порушення суверенітету та територіальної цілісності України, ведення бойових дій проти сил антитерористичної операції, для насильницької зміни меж території України на порушення порядку, встановленого Конституціє України, достовірно знаючи про підтримку зазначеної терористично організації представниками влади російської федерації та збройними силам російської федерації, які ведуть агресивну війну проти держави Україна, поділяючи їх погляди, вступив до її лав, де займав посади, наближені до керівників терористичної організації «лнр». Зокрема, у зазначений період, ОСОБА_7 , використовуючи попередній армійській досвід, здобутий в армії СРСР, сталі соціальні зв`язки, напрацьовані в бізнес кругах Луганської області, рівень довіри, за невстановлених обставин, після здійснення силового захоплення адміністративних будівель органів державної влади для послідуючої організації незаконних референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України став помічником колишнього так званого «міністра внутрішніх справ лнр» ОСОБА_11 (матеріали щодо якого розслідуються в інших кримінальних провадженнях), якому намагався сприяти у проведенні протиправної діяльності, однак із за невстановлених слідством розбіжностей перейшов працювати до іншого підрозділу силового блоку терористичної організації - так званого «міністерства оборони лнр», на учасників якого покладалися наступні обов`язки:

- систематична організація та здійснення актів застосування збройної сили проти держави України у особі представників сил АТО, зокрема ведення збройного опору, незаконної протидії та перешкоджання виконанню службових обов`язків співробітниками правоохоронних органів України;

- встановлення режиму військового стану, протистояння підрозділам Збройних Сил України та правоохоронних органів України, знищення їх живої сили і матеріальних засобів, а також скоєння інших тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень;

- створення не передбачених законом озброєних підрозділів та участь у їх діяльності;

- вербування нових учасників до складу силового блоку терористичної організації «лнр» та організація їх у групи, навчання, озброєння та керівництво їхніми діями;

- захоплення населених пунктів, будівель, військових частин та інших об`єктів на території Луганської області;

- вчинення терористичних актів та диверсій на інший території України;

- захоплення чи заволодіння в інший спосіб зброєю, боєприпасами, вибуховими речовинами, військовою технікою, транспортними засобами, а також будівництво укріплень з метою протидії діяльності осіб, задіяних у ході проведення АТО та забезпечення власної злочинної діяльності;

- викрадення осіб з метою отримання матеріальної вигоди та залякування мешканців, які підтримують діючу владу в Україні;

- силова підтримка учасників політичного блоку незаконних утворень «лнр», захоплення, а також укріплення та охорона зайнятих ними будівель та споруд;

- організація поставок зброї, боєприпасів, вибухових речовин, військової техніки та їх розподіл серед учасників терористичної організації.

На керівників блоків покладалося керівництво, організація дій та контроль за діяльність підлеглих їм співучасників злочину за допомогою керівників груп, що входять до складу вказаних блоків. Будучи активним учасником терористичної організації «лнр», ОСОБА_7 за проявлену активу позицію у досягненні цілей вказаної злочинної організації, пов`язаної із вербуванням нових учасників до складу силового блоку терористичної організації «лнр» та організація їх у групи, навчання, озброєння та керівництво їхніми діями, у середині літа 2014 року (точної дати та часу слідством не встановлено, але не пізніше 10 липня 2014 року), отримав від лідерів «лнр» так звану посаду «командира штурмового взводу військової поліції міністерства оборони «лнр», який підпорядковувався колишньому так званому «міністру оборони лнр» ОСОБА_12 (матеріали щодо якого розслідуються в інших кримінальних провадженнях), до складу якої ним було особисто підібрано осіб із бойовим досвідом з числа колишніх працівників правоохоронних органів та ветеранів спецназу (розслідування відносно яких проводиться в інших кримінальних провадженнях). Ввірений ОСОБА_7 підрозділ мав організовану структуру військового типу, а саме єдиноначальність, підпорядкованість, чітку ієрархічність та дисципліну. Його учасники виділялися військовим форменим спецодягом із відповідними шевронами, які вказували на їх приналежність до злочинної організації, озброєні вогнепальною зброєю, вибухівкою та військовою технікою. Визначався механізм вступу до підрозділу, порядок проходження служби у ньому. Координація діяльності підрозділу здійснювалася через загальне керівництва кураторами російської федерації (розслідування відносно яких проводиться в інших кримінальних провадженнях). Внаслідок отримання кредиту довіри від лідерів «лнр» та за для досягнення очікуваних результатів цією терористичною організацією, виявлення повної відданості її поглядам та ідеям, ОСОБА_7 упродовж липня-листопада 2014 року під час виконання покладених на нього обов`язків так званого «командира штурмового взводу військової поліції міністерства оборони «лнр», сприяв діяльності терористичній організації «лнр», зокрема, здійснював підбір та озброював (автоматами, пістолетами, ручними протитанковими гранатометами, бойовими припаси (патронами) до них та військовою технікою) учасників для подальшого несення служби в підпорядкованому незаконному збройному підрозділі, організовував та контролював виконання поставлених специфічних завдань, а саме: утримання території окупованого міста Луганськ, тимчасово непідконтрольного органам державної влади України; встановлення на території цих районів Луганської області військового стану (перевірка документів у осіб, придушення організованого опору населення на окупованій території та його залякування, примусового виселення патріотично налаштованого населення Луганської області, чергування з вогнепальною зброєю на підконтрольних об`єктах, обладнання на території міста Луганськ так званих «блок постів» для здійснення збройного опору Збройним Силам України й іншим військовим формуванням України, боротьба з диверсійно-розвідувальними групами), в силу своїх повноважень залучався до участі у нарадах керівного складу силового блоку терористичної організації «лнр», на яких отримував вищевказані завдання щодо здійснення злочинної діяльності. У подальшому, з 21 листопада 2014 року так званий «штурмовий взвод військової поліції міністерства оборони «лнр» на чолі зз ОСОБА_7 був зарахований до штату окремого комендантського полку корпусу народної міліції «лнр», з дислокацією у місті Луганськ Луганської області, що являється одним з підрозділів силового блоку терористичної організації «лнр». З метою приховування факту своєї участі в незаконному збройному формуванні терористичної організації «лнр», ОСОБА_7 отримав та використовував ідентифікуючий позивний « ОСОБА_13 ». За час участі в складі вищевказаного збройного утворення (підрозділу) терористичної організації «лнр» ОСОБА_7 отримав так зване звання «старший лейтенант». У складі терористичної організації «лнр» ОСОБА_7 виконував вищевказані обов`язки до кінця листопада 2014 року (точної дати та часу слідством не встановлено), після чого 14 грудня 2014 року виїхав з міста Луганськ та через пункт пропуску «Ізварене» (Луганська область) перетнув державний кордон України з рф та в`їхав на територію Ростовської області. Того ж дня, через пункт пропуску «Велика Писарівка» (Сумська область), що межує з Бєлгородською областю, рф, в`їхав на територію України та прибув за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім цього, ОСОБА_7 відповідно до вимог Постанови Верховної Ради України від 17 червня 1992 року № 2471-XII «Про право власності на окремі види майна» та Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 року № 622 «Про затвердження Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», 14 грудня 2019 року придбав карабін «АКС МП-УОС», калібру 7,62x39 мм, № НОМЕР_1 , виготовлений ДП «Укроборонсервіс» (м. Київ, Україна), шляхом промислової переробки 7,62 мм автомата АКС (виробництва ВО «ІЖМАШ», колишній СРСР), з встановленим обмежувачем секторального прицілу для стрільби на відстані до 300 м, а 20 січня 2020 року Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області надано дозвіл за № 5317 на зберігання та носіння вказаної мисливської нарізної зброї. У подальшому, у період з 20 січня 2020 року по 15 листопада 2022 року, більш точної дати під час досудового розслідування не встановлено, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел на незаконну переробку придбаного ним мисливського карабіну «АКС МП-УОС», калібру 7,62x39 мм, № НОМЕР_1 , з метою ведення прицільної стрільби більш ніж 300 м, для власного використання. Реалізовуючи свій злочинний намір, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, ОСОБА_7 , у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, саморобним способом, за допомогою підручних інструментів та власних навичок, видалив штифт на секторальному прицілі карабіну «АКС МП- УОС», змінивши його конструктивні особливості, що дозволило вести прицільну стрільбу на відстань більш ніж 300 м, що відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 9 січня 2023 року № СЕ-19/111-22/51395-БЛ, є порушенням вимог п. 4.13.2 ГСТУ 78-41-002-97 «Зброя спортивна та мисливська», тому відноситься до нарізної вогнепальної зброї. Після незаконної переробки карабіну «АКС МП-УОС», калібру 7,62x39 мм, № НОМЕР_2 , ОСОБА_7 , не маючи передбаченого законом дозволу, став протиправно його зберігати за своїм місцем проживання, за адресою: АДРЕСА_2 .

Окрім того, в березні 2022 року, точна дата досудовим розслідуванням не встановлена, ОСОБА_7 , перебуваючи у селі Липники Коростенського району Житомирської області, діючи умисно, без передбаченого законом дозволу, придбав у невстановлених досудовим розслідуванням осіб гвинтівкові патрони калібру 7,62x5411, у кількості 110 (сто десять) одиниць, та проміжні патрони калібру 7,62x39 мм, у кількості 149 (сто сорок дев`ять) одиниць, які відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-? криміналістичного центру МВС України від 25 січня 2023 року № СЕ-19/111-1 22/51704-БЛ є бойовими припасами, після чого, на початку квітня 2022 року, і зберігаючи при собі, переніс до місця свого проживання, за адресою: АДРЕСА_2 , які 15 листопада 2022 року були виявлені та вилучені у ході обшуку співробітниками Служби безпеки України.

Прокурор у клопотанні зазначає докази, які, на його переконання, підтверджують обґрунтованість висунутого обвинувачення, а також зазначає, що строк тримання обвинуваченого під вартою закінчується 25 червня 2023 року, однак, завершити судовий розгляд за вказаним кримінальним провадження до вказаного часу не представляється можливим.

Так, прокурор у клопотанні зазначає, що наявні ризики полягають у тому, що обвинувачений може переховуватись від суду, знищити, сховати або спотворити речі, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому, з метою забезпечення кримінального провадження та виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, є необхідність продовжити обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою.

При цьому прокурор вказує, що обвинувачений, розуміючи, що вчинив особливо тяжких злочин, відчуваючи страх та невідворотність покарання за вчинене кримінальне правопорушення, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років, може змінити місце свого проживання, у тому числі, шляхом виїзду за кордон, оскільки за інформацією ДЗНД СБУ він намагався оформити собі групу інвалідності, що є підставою для виїзду за кордон, враховуючи обмеження, встановлені у період воєнного стану, що, на переконання прокурора, свідчить про наявність ризику, який виражається у тому, що обвинувачений буде переховуватись від суду.

Окрім того, у клопотанні прокурор також посилається на те, що, отримавши доступ до матеріалів провадження, усвідомлюючи, що наявні у матеріалах предмети та документи будуть використані, як речові докази в інкримінованих йому злочинах, обвинувачений, перебуваючи на волі, буде намагатися знищити, сховати або спотворити вказані речові докази, які мають значення для кримінального провадження, що є ризиком протиправної поведінки обвинуваченого.

Також прокурор зазначає, що, перебуваючи на волі, обвинувачений, володіючи інформацією про свідків, які дають показання проти нього, може здійснювати протиправний вплив на них з метою уникнути кримінальної відповідальності, зокрема, на свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , і наведені обставини, на переконання прокурора, свідчать про наявність ризику впливу свідків у кримінальному провадженні.

Окремо прокурор наголошує у клопотанні на тому, що на даний час не встановлені усі спільники обвинуваченого, яким обвинувачений, перебуваючи на волі, може повідомити про факт виявлення їх злочинної діяльності та обставини, які стали йому відомі в ході проведення досудового розслідування, що унеможливить притягнення до кримінальної відповідальності всіх винних осіб, а тому, як зазначає прокурор, наявний ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим шляхом.

При цьому прокурор посилається на те, що, враховуючи особу обвинуваченого, його навики у військовій сфері, тяжкість покарання, яке йому загрожує за вчинені злочини, а також соціальний статус, є ризик того, що обвинувачений повернеться до лав військових формувань терористичної організації «лнр» або окупаційних військ рф та продовжить свою злочинну діяльність, що, на переконання прокурора, свідчить про наявність ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення та продовження злочинної діяльності.

Прокурор також акцентує увагу на тому, що зухвалість вищевказаного кримінального правопорушення свідчить про відсутність в обвинуваченого будь-яких моральних принципів та дає підстави вважати, що обвинувачений у будь-який спосіб буде намагатиметься уникнути відповідальності. Вік обвинуваченого, стан його здоров`я, соціальні зв`язки, наявність навиків контрспостереження та конспірації дозволяють йому ефективно переховуватися від суду, у тому числі за межами України, що унеможливить проведення з ним процесуальних дій.

Окремо прокурор звертає увагу на положення ч. 6 ст. 176, п. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України, за змістом яких під час дії воєнного стану до осіб, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-2586, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

На переконання прокурора, на цей час передбачені ст. 177 КПК України ризики не змінились, не зменшились, що, на думку прокурора, свідчить про необхідність у продовженні тримання обвинуваченого під вартою, оскільки, як зазначає прокурор у клопотанні, жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти заявленим ризикам.

За змістом оскаржуваної ухвали захисник ОСОБА_6 категорично заперечувала у задоволенні вказаного клопотання та просила застосувати більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту. При цьому захисник звернула увагу суду на міцні соціальні зв`язки обвинуваченого, сімейний стан, наявність на утриманні дітей, наявність постійного місця проживання у м. Києві та місця роботи.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію свого захисника та зобов`язався виконувати всі обов`язки, які покладе на нього суд у разі зміни запобіжного заходу.

За результатами розгляду клопотання прокурора ухвалою суду обвинуваченому продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 21 серпня 2023 року включно.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При цьому, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою.Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими, і доводи апеляційної скарги захисника їх не спростовують.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд обґрунтував ухвалу тим, що суд, не вирішуючи наперед питання доведеності вини обвинуваченого, враховує обґрунтованість підозри у вчиненні інкримінованих йому злочинів, які за формою вини є умисними, у відповідності до ст. 12 КК України є тяжкими та особливо тяжким, за які, при доведенні провини, обвинуваченому загрожує покарання за ч. 1 ст. 258-3 КК України до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч. 1 ст. 263-1 КК України до 7 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 263 КК України до 7 років позбавлення волі. Також суд врахував дані про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, характеристики, сімейний стан, відсутність попередніх судимостей.

Перевіряючи наявність підстав для тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, суд, з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини, не розв`язуючи наперед питання доведеності вини, у зв`язку із ступенем небезпеки та суспільним резонансом, характером вчинення, наслідками, мірою покарання, злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , є злочинами особливої категорії, врахував, що підставою для запобіжного заходу у вигляді взяття під варту при вчиненні особливої категорії злочинів може бути більш низький поріг обґрунтованості підозри.

Окрім того, суд вказав про те, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Також при розгляді клопотання прокурора судом взято до уваги, що тримання під вартою є виправданим у певному випадку лише, якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

В оскаржуваній ухвалі суд наголосив, що наведені вище обставини в їх сукупності дають можливість зробити висновок, що виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою, на даному етапі кримінального провадження, в змозі забезпечити уникненню ризиків передбачених ст.177 КПК України, а саме ризиків переховування від суду та вчинення інших кримінальних правопорушень.

Судом визнано, що реальним на даний момент є ризик переховування від суду, оскільки, розуміючи яке покарання йому загрожує у разі доведення вини, ОСОБА_7 з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від суду, що унеможливить встановлення істини у кримінальному провадженні та виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України.

Також суд дійшов висновку, що з врахуванням категорії злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_7 , та воєнний стан, реальним є ризик продовження злочинної діяльності.

Разом з тим, судом не здобуто інформації про міцні соціальні зв`язки обвинуваченого, які би переважили вищезазначені ризики та могли гарантувати бездоганну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Також судом не здобуто інформації, яка би категорично виключала можливість перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду та вважає, що стороною обвинувачення на даний час доведена наявність у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились та продовжують існувати.

При цьому колегія суддів враховує, що з наявних даних встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, у кримінальному провадженні встановлені обставини, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що обвинувачений, можливо, вчинив певні злочини, оскільки прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_7 набув статусу обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника в частині доведеності або недоведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину; наявності або відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, у вчиненні яких він обвинувачується; правильності кваліфікації його дій. Не вправі давати таку оцінку на стадії судового розгляду і суд першої інстанції, оскільки оцінка доказам може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті, а тому доводи апеляційної скарги захисника в частині відсутності доказів на підтвердження винуватості обвинуваченого на даній стадії апеляційного розгляду є непереконливими.

Наведене свідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини інкримінованих ОСОБА_7 злочинів та їх наслідки, та виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше несудимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_7 інкримінується вчинення тяжких та особливо тяжкого злочинів, за які передбачено покарання: за ч. 1 ст. 258-3 КК України до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч. 1 ст. 263-1 КК України до 7 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 263 КК України до 7 років позбавлення волі.

Суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Окрім того, колегія суддів враховує характер та обставини інкримінованих обвинуваченому злочинів, те, що він зареєстрований у м. Луганську та з метою уникнення від кримінальної відповідальності може змінити місце свого проживання, у тому числі, з виїздом за кордон, на підтвердження чого прокурором зазначені обставини про те, що за інформацією ДЗНД СБУ обвинувачений намагався оформити собі групу інвалідності, що є підставою для виїзду за кордон, враховуючи обмеження, встановлені у період воєнного стану, і вказані обставини свідчить про реальність ризику переховування від суду.

На переконання колегії суддів, встановлені обставини, а також обставини інкримінованих обвинуваченому злочинів, навики обвинуваченого у військовій сфері, тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі доведеності винуватості у вчиненні інкримінованих злочинів, дають підстави вважати реальним не тільки ризик переховування від суду, а й про наявність ризику продовження обвинуваченим злочинної діяльності та вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

При цьому колегія суддів враховує, що, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, судом першої інстанції не встановлені зазначені прокурором у клопотанні ризики: ризик впливу на свідків та ризик знищити, сховати або спотворити речі, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження.

Окремо колегія суддів приймає до уваги те, що на даний час в Україні введено воєнний стан, та, враховуючи встановлені на даний час підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, положенняч. 6 ст. 176, п. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України, те, що ОСОБА_7 обвинувачується, у тому числі, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано не визначив розмір застави обвинуваченому.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, а саме: запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, застави або домашнього арешту не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, у тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, стороною захисту не надано.

Доводи захисника про те, що у ОСОБА_7 міцні соціальні зв`язки, він має цивільну дружину - ОСОБА_9 , має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, має у власності квартиру в м. Києві, де й проживає, та зареєстрована його цивільна дружина з меншим сином, на думку колегії суддів, не свідчать про наявність гарантій явки обвинуваченого до суду та на даному етапі судового розгляду не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність реальних ризиків на даний час, а наведені захисником обставини, з урахуванням наведеного вище, самі по собі не можуть мінімізувати встановлені ризики та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Приймаючи до уваги вищенаведені ризики, тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуєтьсяОСОБА_7 , колегія суддів доходить висновку, що встановлені обставини виключають об`єктивну можливість на даний час застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, а відтак доводи апеляційної скарги захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт є непереконливими.

З огляду на викладене, враховуючи, що на даний час остаточне рішення у кримінальному провадженні ще не прийнято, встановлені ризики продовжують існувати, хоча на даній час і дещо зменшилися, те, що суд першої інстанції навів в оскаржуваній ухвалі наявні на час прийняття рішення ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, мотиви прийнятого рішення, та обґрунтував неможливість застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартоюпідстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегією суддів не встановлено, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Поновити захиснику ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження.

Апеляційну скаргузахисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2023 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 21 серпня 2023 року включно - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4