Провадження № 1-кп/643/359/23
Справа № 643/4126/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2023 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , захисників обвинуваченої - адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001217 від 14.04.2023, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харкова, громадянки України, з середньою спеціальною освітою, яка не заміжня, має на утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , раніше не судима, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України

ВСТАНОВИВ

Обвинувачення, визнане судом доведеним

08.04.2023 року, у період дії в Україні воєнного стану, який було введено 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022, строк дії якого було продовжено Указом Президента України від 06 лютого 2023 № 58/2023 року терміном на 90 діб, у період часу з 10:00 год. по 12:00 год., більш точний час не встановлений, ОСОБА_4 знаходилась за місцем проживання потерпілої ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 , де разом вживали алкогольні напої. Внаслідок сп`яніння потерпіла ОСОБА_9 заснула у своїй кімнаті. ОСОБА_4 , зайшовши до кімнати ОСОБА_9 , побачила у сумці банківську картку "ПриватБанк" із чіпом PayPass АТ КБ "ПриватБанк" № НОМЕР_1 , держателем якої є ОСОБА_9 . У цей момент у ОСОБА_4 раптово виник злочинний умисел, направлений на викрадення вищевказаної банківської картки.

ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, з корисливих мотивів, за раптово виниклим злочинним умислом, спрямованим на вчинення кримінального правопорушення, а саме викрадення офіційного документа (банківської картки), усвідомлюючи суспільно небезпечний, протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, усвідомлюючи, що дана картка є офіційним документом відповідно до ст. 1 Закону України « Про інформацію» від 02.10.1992 року, пунктів 13, 53, 63 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги» від 30.06.2021 року, з метою її подальшого використання у злочинних цілях, а саме заволодіння грошовими коштами, скориставшись тим, що за її діями ніхто не спостерігає, оскільки потерпіла ОСОБА_9 спала, взяла з сумки банківську картку "ПриватБанк" із чіпом PayPass AT КБ "ПриватБанк" № НОМЕР_1 , розрахунковий рахунок НОМЕР_2 , держателем якої є ОСОБА_9 .

Після цього ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального правопорушення зникла, утримуючи картку при собі, тим самим вчинила викрадення офіційного документу, а саме банківської картки "ПриватБанк" АТ КБ "ПриватБанк" № НОМЕР_1 , розрахунковий рахунок НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_9 .

Релевантна судова практика

Згідно висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 14.02.2019 року в справі № 454/420/17, платіжна картка є різновидом офіційних документів, у зв`язку з чим її викрадення має кваліфікуватись за ч. 1 ст. 357 КК України.

Стаття Кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнана обвинувачена

Розглядаючи кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, вказані дії ОСОБА_4 суд кваліфікує як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 357 КК України, а саме викрадення офіційних документів, вчинене з корисливих мотивів.

Обвинувачення, визнане судом доведеним

08.04.2023 року, у період часу з 12:57 год. по 17:42 год., більш точний час не встановлений, після викрадення ОСОБА_4 банківської картки, яка належала ОСОБА_9 , яке мало місце 08.04.2023 року приблизно у період часу з 10:00 год. по 12:00 год., більш точний час не встановлений, біля будинку АДРЕСА_3 у ОСОБА_4 виник злочинний умисел на таємне викрадення грошових коштів з банківської карти.

Реалізуючи свій злочинний прямий умисел, діючи таємно, в умовах воєнного стану, який було введено 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022, строк дії якого було продовжено Указом Президента України від 06 лютого 2023 року № 58/2023 терміном на 90 діб, шляхом вільного доступу, впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає, з корисних мотивів, з метою власного збагачення, суб`єктивно усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, ОСОБА_4 за допомогою викраденої нею банківської карти "ПриватБанк" із чіпом PayPass АТ КБ "ПриватБанк" № НОМЕР_1 , розрахунковий рахунок НОМЕР_2 , держателем якої є ОСОБА_9 , без волі та згоди останньої, 08.04.2023 року о 12 год. 57 хв., знаходячись у магазині "Посад", який розташований за адресою: м. Харків пр-т Ювілейний, буд. 67, здійснила оплату покупок на суму 298,90 грн., о 13 год. 08 хв., знаходячись у магазині «Салтівський М`ясокомбінат», який розташований за адресою: м. Харків, пр-т Ювілейний, 67, здійснила оплату покупок на суму 135,50 грн., о 13 год. 26 хв., знаходячись у магазині «АТБ-маркет», який розташований за адресою: м. Харків, пр-т Ювілейний, 63-Д, здійснила оплату покупок на суму 539,10 грн., о 13 год. 34 хв., знаходячись у магазині «EVA 5005», який розташований за адресою: м. Харків, пр-т Ювілейний, 63-Д, здійснила оплату покупок на суму 304,48 грн., о 14 год. 15 хв., знаходячись у супермаркеті «Сільпо», який розташований за адресою: м. Харків, пр-т Тракторобудівників, 108, здійснила оплату покупок на суму 778,05 грн., о 14 год. 23 хв., знаходячись у магазині «Одяг 37 плюс», який розташований за адресою: м. Харків, пр-т Тракторобудівників, 102, здійснила оплату покупок на суму 950,00 грн., о 14 год. 45 хв., знаходячись у супермаркеті «Velmart 13», який розташований за адресою: м. Харків, пр-т Тракторобудівників, 57, здійснила оплату покупок на суму 893,94 грн., о 16 год. 07 хв., знаходячись у магазині «Посад», який розташований за адресою: м. Харків, пр-т Ювілейний, 96/153, здійснила оплату покупок на суму 267,25 грн., о 17 год. 26 хв., знаходячись в аптеці, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Салтівське Шосе, 145, здійснила оплату покупок на суму 37,50 грн., тим самим викрала з банківської картки "ПриватБанк" АТ КБ "ПриватБанк" № НОМЕР_1 , розрахунковий рахунок НОМЕР_2 , держателем якої є ОСОБА_9 , гроші в сумі 4204 гривні 72 копійки, заподіявши потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 4204 гривні 72 копійки.

Стаття Кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнаний обвинувачений

Розглядаючи кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, вказані дії ОСОБА_4 суд кваліфікує як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин

В ході судового розгляду кримінального провадження обвинувачена свою вину у вчиненні вказаних вище кримінальних правопорушень визнала у повному обсязі, щиро розкаялася. Надала показання, згідно яких підтвердила вчинення нею кримінальних правопорушень за обставин, вказаних вище. Зазначила, що в обвинувальному акті правильно вказані час, спосіб, місце та інші обставини вчинених нею кримінальних правопорушень. Показала, що по закінченні досудового розслідування в повному обсязі ознайомилась з його матеріалами і не заперечує докази, зібрані в ході досудового розслідування. Також пояснила, що показання надає добровільно, будь-яке фізичне або психологічне насильство до неї не застосовувалось.

Потерпіла у судове засідання не з`явилась, надала заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, проти розгляду кримінального провадження в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, не заперечувала, цивільний позов підтримала у повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як зазначено Європейським судом з прав людини, ані текст, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі за вільним власним його або її бажанням відмовлятися, прямо або автоматично, від права на гарантії справедливого судового розгляду. Проте така відмова повинна, якщо вона є, бути ефективною для цілей Конвенції, бути встановлена однозначно і повинні бути застосовані мінімальні гарантії, які відповідають її важливості (Pfeifer та Plankl проти Австрії, § 37). Крім того, вона не повинна суперечити жодному важливому інтересу суспільства (Ермі проти Італії [ВП], § 73; Сейдович проти Італії [ВП], § 86; Дворскі проти Хорватії [ВП], § 100). «Право на судовий розгляд» не є абсолютним ані у кримінальному, ані у цивільному процесі. Воно має встановлені обмеження (Девеєр проти Бельгії, § 49; Карт проти Туреччини [ВП], § 67).

Ураховуючи обставини даної кримінальної справи, позицію обвинуваченої та участь у кримінальному провадженні її захисників, суд приходить до висновку, що у цій справі дотримані необхідні та достатні гарантії справедливого судового розгляду і відмова обвинуваченої від дослідження доказів у повному обсязі не суперечить завданням кримінального провадження та жодним важливим інтересам суспільства.

Ураховуючи наведене, визнання обвинуваченою своєї вини, неоспорення нею фактичних обставин справи, суд зі згоди всіх присутніх учасників судового розгляду вирішив не досліджувати всі докази щодо обставин скоєння обвинуваченою вказаних вище кримінальних правопорушень та розглянув справу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченої та дослідженням матеріалів, що характеризують її особистість. Наслідки розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, учасникам судового провадження роз`яснено.

Призначення покарання

Дані про особу обвинуваченого

ОСОБА_4 не заміжня, має на утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 та свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 відповідно, раніше не судима, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання

Прокурором було зазначено, що під час досудового розслідування з боку обвинуваченої мали місце активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень та щире каяття.

Обвинувачена у судовому засіданні 16.08.2023 показала, що щиро розкаюється у скоєному, беззастережно визнає цивільний позов, зобов`язується повернути потерпілій грошові кошти та більше не вчиняти кримінальних правопорушень.

Під час останнього слова обвинувачена, висловлюючи жаль та розкаяння з приводу вчинених нею кримінальних правопорушень, не стримала сльози.

Ураховуючи наведене, обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченої, суд у відповідності до вимог ст. 66 КК України визнає її щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_4 , суд, розглядаючи кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, не встановив.

Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Згідно ч. 3 ст. 61 КК України, обмеження волі не застосовується до жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років.

Відповідно ч. 2 ст. 53 КК України, розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу.

Згідно ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом повного або часткового їх складання заміна покарань провадиться за правилами, передбаченими ст. 72 КК. Коли за злочини, що утворюють сукупність, призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим або призначити кожне з них до самостійного виконання.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в ухвалі Верховного Суду від 29.01.2019 у справі № 755/219/18, визначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання у виді штрафу більш суворим покаранням, не суперечить положенням ч. 3 ст. 72 КК та узгоджується із роз`ясненнями, які містяться у п. 22 постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» України, згідно яких за злочини, що утворюють сукупність, призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим або призначити кожне з них до самостійного виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що заходи примусу повинні ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства (постанови від 31.01.2023 у справі № 759/6139/22, від 27.10.2022 у справі № 546/526/18, від 30.11.2022 у справі № 379/1657/18).

Питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання (постанова Верховного Суду від 31.01.2023 у справі № 759/6139/22).

Також Верховним Судом неодноразово зазначалось на другорядній ролі кари як мети покарання та необхідності вирішення питання щодо звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з урахуванням таких критеріїв, як співрозмірність вказаного рішення характеру вчиненого діяння та його наслідкам (постанови від 09.06.2022 у справі № 389/936/19, від 27.05.2021 у справі № 127/2554/15-к).

Мотиви призначення покарання

Вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, суд керується таким.

Оскільки обвинувачена має двох дітей віком до 14 років, до неї не може бути застосовано покарання у виді обмеження волі (ч. 3 ст. 61 КК України).

Ураховуючи наведене, а також наявність на утриманні у обвинуваченої двох малолітніх дітей, суд вважає, що необхідним й достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, визначеному положеннями КК України, а саме у розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, який не становитиме надмірний тягар для обвинуваченої та забезпечить справедливий баланс між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Вирішуючи питання щодо розміру покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, суд керується таким.

Прокурор просила призначити обвинуваченій покарання за вчинення вказаного кримінального правопорушення у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Сторона захисту просила призначити обвинуваченій більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Згідно ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Повертаючись до обставин даної справи, суд констатує, що обвинуваченою не відшкодований завданий потерпілій збиток.

Ураховуючи відсутність такої обставини, що пом`якшує покарання, як добровільне відшкодування завданого збитку, а також ту обставину, що обвинуваченою вчинений корисливий злочин в умовах воєнного стану, який відноситься до тяжких, суд не вбачає підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Разом з тим, ураховуючи наявність двох обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченої, відсутність обставин, які обтяжують її покарання, а також позицію сторони обвинувачення, суд вважає за можливе призначити обвинуваченій мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Остаточне покарання суд визначає на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання у виді штрафу більш суворим покарання у виді позбавлення волі.

При цьому суд ураховує, що визначення остаточного покарання в такий спосіб, а саме шляхом поглинення менш суворого покарання у виді штрафу більш суворим покаранням у виді позбавлення волі, відповідає положенням КК України та узгоджується як з рекомендаціями, викладеними в п. 22 вказаної вище постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», так і з релевантною практикою Верховного Суду, викладеною у вказаній вище постанові від 29.01.2019 у справі № 755/219/18.

Прокурор просила звільнити обвинувачену від відбування покарання у виді позбавленні волі з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Сторона захисту також просила звільнити обвинувачену від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши їй іспитовий строк тривалістю 1 рік.

Ураховуючи тяжкість вчинених обвинуваченою кримінальних правопорушень, які не є особливо тяжкими злочинами та не пов`язані з насильством, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, має на утриманні двох малолітніх дітей, позицію сторони обвинувачення та сторони захисту, які просили звільнити обвинувачену від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, засади диспозитивності кримінального провадження, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання у виді позбавлення волі, у зв`язку з чим звільняє її від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, який, на переконання суду, з урахуванням конкретних обставин даної справи буде необхідним і достатнім для того, щоб обвинувачена довела своє виправлення.

Таке звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням в умовах передбаченого законом контролю за її поведінкою відповідатиме засадам гуманізму, буде співрозмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам і забезпечить досягнення справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом під час ухвалення вироку

Щодо запобіжного заходу

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не обирався.

Оскільки клопотань про обрання обвинуваченій запобіжного заходу в ході судового розгляду кримінального провадження не надходило, суд, керуючись засадами змагальності та диспозитивності кримінального провадження, не вбачає підстав для обрання запобіжного заходу за власною згідно даного вироку суду.

Щодо цивільного позову

Потерпілою ОСОБА_9 пред`явлений цивільний позов, згідно якого вона просить стягнути з ОСОБА_4 на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 4204,72 грн.

ОСОБА_4 цивільний позов визнала в повному обсязі. Показала, що у зв`язку з фінансовими складнощами не мала можливості до цього часу відшкодувати потерпілій завдану шкоду, проте обов`язково це зробить в подальшому.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Ураховуючи, що визнання позову обвинуваченою ОСОБА_4 не суперечить закону та засадам кримінального судочинства, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе прийняти визнання ОСОБА_4 цивільного позову та задовольнити останній в повному обсязі.

Щодо інших питань

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується у відповідності до ст. 100 КПК України з урахуванням позиції учасників судового провадження.

Керуючись ст. 128-129, 369-371, 373-377 КПК України

УХВАЛИВ

ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити їй покарання:

- за ч. 1 ст. 357 КК України - у виді штрафу в дохід держави в розмірі 30 (тридцяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 510,00 грн. (п`ятсот десять гривень);

- за ч. 4 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання у виді штрафу в дохід держави в розмірі 30 (тридцяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 510,00 грн. (п`ятсот десять гривень), більш суворим покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування остаточно призначеного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Згідно з п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_9 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 грошові кошти в розмірі 4204,72 грн. (чотири тисячі двісті чотири гривні сімдесят дві копійки).

Речові докази, а саме CD-R диски в кількості 5 штук із відеозаписами з камер спостереження, розташованих у магазинах « ІНФОРМАЦІЯ_4 », ФОП « ОСОБА_10 », «Велмарт», «АТБ-маркет», ТОВ «Руш-Ева» - зберігати в матеріалах досудового розслідування.

Документи, приєднані до матеріалів кримінального провадження - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд міста Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченій та прокурору.

Суддя ОСОБА_1