ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

потерпілого ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000059 від 27.01.2023 року за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луганськ, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 02.12.2015 року Малиновським районним судом м. Одеси за ч.1 ст.185 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік;

- 03.11.2017 року Приморським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.186 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки 2 місяці, звільнений з місць позбавлення волі 13.09.2019 року по відбуттю строку покарання,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України, -

встановив:

27.01.2023 року приблизно о 13:58 год., більш точного часу не встановлено, ОСОБА_6 , в умовах воєнного стану, який впроваджено на території України Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» № 2102-IX від 24.02.2022, який продовжено неодноразово та діє до наявного часу, перебуваючи біля будинку № 13 по вулиці Садова в місті Одеса, помітив велосипед, який був залишений ОСОБА_5 біля приміщення магазину «Оптика», розташованого за вищевказаною адресою. В цей час, у ОСОБА_6 , з корисливих мотивів, виник злочинний намір, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, реалізуючи який, у вказані дату, час та місці ОСОБА_6 підійшов до велосипеду і, продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, впевнившись, що за ним ніхто не спостерігає та його злочинні дії залишаться непомітними для потерпілого та перехожих громадян, умисно, повторно та з корисливих мотивів, викрав належний ОСОБА_5 велосипед марки «DUTCH ID-INFINITY», темно-синього кольору, вартістю 30000 гривень, на якому покинув місце скоєння злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, тим самим спричинив потерпілому матеріальний збиток у вказаному розмірі.

Допитаний в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у скоєнні інкримінованого злочину визнав повністю, не оспорюючи при цьому обставини злочину, які викладені в обвинувальному акті. У скоєному щиро розкаявся, зазначивши, що на даний час він зробив для себе позитивні висновки та вирішив припинити злочинну діяльність.

Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченим своєї вини в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також те, що він не піддавав сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченого, у суду також не виникає сумнівів в добровільності позиції інших учасників судового провадження.

У зв`язку з цим, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів допитом обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_5 , доказів, що стосуються особи обвинуваченого, а також доказів та документів щодо речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження. При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.

В судовому засіданні ОСОБА_6 дав суду показання, що він дійсно, будучи обізнаним про оголошений в Україні воєнний стан та те, що він діє на момент вчинення злочину, 27.01.2023 року в денний час біля будинку № 13 по вулиці Садова в місті Одеса помітив велосипед, який залишив потерпілий біля приміщення магазину «Оптика». Реалізуючи раптово виниклий умисел на крадіжку, він підійшов до велосипеду потерпілого, сів на нього та поїхав з місця вчинення злочину. Потім він його продав незнайомій особі, від чого отримав 2000 гривень, які витратив на власні потреби. При цьому, обвинувачений також визнав заявлений потерпілим цивільний позов, заявивши, що розуміє, завдана ним шкода має бути відшкодована повністю потерпілому.

Потерпілий ОСОБА_5 дав суду показання про те, що у вказані в обвинувальному акті дату, час та місці, від зайшов в магазин, щоб забрати замолені ним окуляри. Свій велосипед залишив біля магазину буквально на хвилину, оскільки велосипед перебував у полі зору через скляні двері магазину. Раптово, не очікувано для нього обвинувачений сів на велосипед та поїхав. Пізніше від працівників поліції він дізнався де його велосипед і викупив його за 2000 гривень, які він просить суд стягнути з обвинуваченого на його користь задовольнивши його позов. Щодо покарання, яке має бути призначене обвинуваченому, потерпілий висловив думку, що виправлення ОСОБА_6 можливе лише в ізоляції від суспільства, оскільки він будучи неодноразово судимим, в умовах воєнного стану продовжив вчиняти корисливі злочини.

Таким чином, допитавши обвинуваченого, потерпілого, дослідивши письмові докази, надані сторонами кримінального провадження, суд вважає, що зібрані докази є належними, допустимими та достовірними, і є достатніми для постановлення обвинувального вироку.

Тому, суд з урахуванням того, що Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» № 2102-IX від 24.02.2022, в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та продовжений і діє до наявного часу, вважає доведеною винність ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, та кваліфікує його дії за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно та в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд у відповідності до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_6 вчинив умисний корисливий злочин проти власності, який у відповідності до положень ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів.

ОСОБА_6 , має постійні місце реєстрації та проживання, дані щодо перебування на обліку у лікарів психіатра та нарколога відсутні, офіційно до затримання не працював, раніше судимий.

Обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_6 судом не встановлено.

Судом також не встановлено обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_6 .

В даному конкретному випадку суд констатує, що лише той факт, що обвинувачений визнав свою вину та вибачився перед потерпілим, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого, оскільки факт вчинення злочину саме обвинуваченим було виявлено працівниками поліції, після вчинення злочину він не вчинив жодної спроби відшкодувати завдану шкоду потерпілому.

Згідно з вимогами статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.

Відповідно до статті 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною в судових рішеннях.

Однак, поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 в судовому засіданні не свідчила про дійсну наявність його щирого каяття у вчиненому та осуду своєї поведінки, його намагання виправити ситуацію. Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні лише сухо заявив, що свою вину у вчиненні злочину визнає повністю і приносить вибачення потерпілому, проте така поведінка обвинуваченого виглядала для суду непереконливою щоб суд дійшов висновку про наявність у обвинуваченого дійсного жалю у вчиненому.

Загальні засади призначення покарання, визначені у статті 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Вказане узгоджується з принципом юридичної визначеності, що є істотно важливим для довіри до судової системи та забезпечення верховенства права. Потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватися дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними. Не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади.

Хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій в сучасних складних суспільних умовах, проте вони не мають здійснюватись у свавільний спосіб. Що в такому разі уможливить ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих та нерозумних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Враховуючи викладене, за встановлених обставин в даному кримінальному провадженні, суд, при призначенні покарання винному ОСОБА_6 , не вбачає підстав для застосування ст.69 КК України та з наведених вище мотивів не бере до уваги твердження захисника про наявність підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 69 КК України.

Таким чином, враховуючи всі встановлені в судовому засіданні обставини даного кримінального провадження, давши їм оцінку, беручи до уваги особу обвинуваченого, тяжкість скоєного ним злочину, керуючись вимогами кримінального закону та передбачених цим законом санкцій, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 можливо лише в умовах ізоляції від суспільства і у суду є підстави застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 покарання пов`язане з позбавленням волі.

До такого висновку суд приходить виходячи з того, що обвинувачений ОСОБА_6 , будучи неодноразово засудженим за скоєння корисливих, у тому числі тяжкого злочину та відбуваючи реально покарання у виді позбавлення волі, звільнившись з місць позбавлення волі, належних висновків для себе не зробив, знов вчинив умисний корисливий тяжкий злочин, що свідчить про його стійке небажання стати на шлях виправлення, відчуття безкарності за вчинене та схильність до вчинення злочинів. Тому, з урахуванням зазначених обставин, а також категоричної позиції потерпілого про необхідність призначення ОСОБА_6 такого покарання, яке він має реально відбувати в місцях позбавлення волі, відповідно до вимог кримінального закону і передбачених цим законом санкцій, обвинуваченому ОСОБА_6 необхідно для його виправлення і припинення нових злочинів призначити покарання, пов`язане з позбавленням волі. Визначаючи строк такого виду покарання, суд враховує достатньо молодий вік обвинуваченого, його вибачення перед потерпілим, визнання позову останнього, а також його заяву про рішення припинити злочинну діяльність, тому призначає строк покарання у виді позбавлення волі винному ОСОБА_6 в межах мінімального, визначеного санкцією частини статті, за якою він визнається винуватим.

В даному випадку, за переконанням суду, таке покарання та принцип його призначення повністю досягне мети його застосування та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки і не становитиме для нього особистого надмірного тягаря, у зв`язку з чим суд не вбачає необхідності призначати більш суворе покарання винному.

Відтак, за встановлених обставин, суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі, не вбачає підстав для застосування ст.75 КК України до обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки він відбувши покарання у виді позбавлення волі і звільнившись з місць позбавлення волі продовжив злочинну діяльність і знов вчинив умисний корисливий злочин в умовах воєнного стану, що безумовно виключає застосування положень ст.75 КК України.

Судом також встановлено, що у даному кримінальному провадженні обвинувачений ОСОБА_6 затриманий 23 травня 2023 року та перебуває під вартою у зв`язку із застосуванням до нього ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2023 року запобіжного заходу у виді тримання під вартою, тому в силу положень ч.5 ст.72 КК України в строк призначеного покарання за даним вироком обвинуваченому ОСОБА_6 слід зарахувати строк його попереднього ув`язнення з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу, суд враховуючи ризики, передбачені ст.ст.177, 178 КПК України, що були підставою для застосування відносно ОСОБА_6 такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, не зменшилися та не перестали існувати, не вбачає підстав для зміни або скасування обраного відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Питання про долю речових доказів, які визнані такими та долучені до матеріалів провадження постановою слідчого СВ ВП №1 ОРУП № 1, суд вирішує у відповідності до положень ст.100 КПК України, зокрема речові докази: СD-R диск з відеофайлами, слід залишити в матеріалах кримінального провадження, до якого він долучений, а велосипед темно-сірого кольору марки «І-DUTCH ID-INFINITI», переданий під зберігальну розписку потерпілому ОСОБА_5 , слід залишити у останнього.

Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 , заявленого в рамках даного кримінального провадження, суд виходить з наступного.

Так, потерпілим заявлений цивільний позов, який був підтриманий в судовому засіданні, та в якому потерпілий просить суд про стягнення з ОСОБА_6 на його користь заподіяної майнової шкоди у розмірі 2000 грн.

Сторона захисту в судовому засіданні заявила, що цивільний позов потерпілого визнається повністю, тому підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Статтею 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов, зокрема до обвинуваченого за шкоду, завдану його діяннями. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно із ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: 1) визнання їх усіма учасниками справи та 2) відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

За змістом ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як слідує з положень ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

У відповідності до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Судовим розглядом цивільного позову потерпілого до обвинуваченого судом встановлено, що визнання відповідачем ОСОБА_6 цивільного позову потерпілого було безумовним погодженням задовольнити матеріально-правову вимогу позивача в тому вигляді, в якому вона міститься у позовній заяві. Суд також переконався, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб і, суд не має будь-якого обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин цивільного позову або добровільності визнання цих обставин відповідачем, тому суд прийшов до переконання про задоволення цивільного позову потерпілого у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 369 371, 373 375 КПК, суд

ухвалив:

ОСОБА_6 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначити йому покарання за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 рахувати з моменту його фактичного затримання, тобто з 23 травня 2023 року.

Зарахувати в строк призначеного ОСОБА_6 покарання, строк його попереднього ув`язнення з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі, в період з 23 травня 2023 року до дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою, обраний обвинуваченому ОСОБА_6 , до набрання вироком законної сили, залишити без змін.

Речові докази по справі:

- СD-R диск з відеофайлами, залишити в матеріалах кримінального провадження, до якого він долучений;

- велосипед темно-сірого кольору марки «І-DUTCH ID-INFINITI», переданий під зберігальну розписку потерпілому ОСОБА_5 , залишити у останнього.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 задовольнити повністю та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_5 2000 (дві тисячі) гривень, в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Не пізніше наступного дня після ухвалення вироку надсилати його копію учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя

Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

15.06.23

Єдиний унікальний номер справи: №522/10675/23

Номер провадження № 1-кп/ 522/2342/23

Головуючий суддя ОСОБА_1