КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/1451/2023 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

24 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2022,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2022 призначено судовий розгляд на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000404, відомості про яке 19.05.2022 внесено до ЄРДР за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 321 КК України на 12:00 год. 21.12.2022 у приміщенні Печерського районного суду м. Києва, зал судового засідання № 6 за адресою: вул. Володимирська, 15.

Розгляд кримінального провадження ухвалено здійснювати колегіально судом у складі трьох суддів.

У судове засідання викликати учасників провадження.

Клопотання прокурора задоволено, продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 до 27.01.2023.

Клопотання захисника обвинуваченого про повернення обвинувального акта прокурору - залишено без задоволення.

Клопотання захисника обвинуваченого про зміну запобіжного заходу - залишено без задоволення.

В порядку ст. 206 КПК України, зобов`язано уповноважених осіб Київської міської медичної частини Філії Державної установи "Центр охорони здоров`я державної кримінально - виконавчої служби України" в м. Києві та Київській області забезпечити ОСОБА_6 невідкладне проведення медичного обстеження стану здоров`я на предмет можливості утримання ОСОБА_6 під вартою в умовах слідчого ізолятору.

Визначено строк дії ухвали - до 27.01.2023 включно.

Суд першої інстанції своє рішення в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 мотивував тим, що, перевіряючи наявність законних підстав вважати, що застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою буде достатнім для запобігання встановленим ризикам кримінального провадження, колегією суддів, відповідно до ст. 178 КПК України, оцінено в сукупності фактори, пов`язані з характером особи обвинуваченого, моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, особистими та соціальними обставинами його життя, сімейними зв`язками та зв`язками з суспільством. Підставою вважати такі ризики реальними є та обставина, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, пов`язаних із незаконним обігом наркотичних засобів, за скоєння яких передбачено покарання у виді позбавлення волі, зокрема, за ч. 3 ст. 307 КК України на строк від дев`яти до дванадцяти років із конфіскацією майна, по друге, обвинувачений ОСОБА_6 , використовуючи вплив на свідків у кримінальному провадженні з метою зміни їх показів або перешкоджання безпосереднього дослідження судом їх показів, має можливість незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні.

Колегія суддів вважала, що на час розгляду клопотання прокурора застосування більш м`яких заходів обвинуваченому ОСОБА_6 є неспівмірним із існуючими ризиками, а тому відмовила в задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2022 в частині залишення без задоволення клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу, задоволення клопотання прокурора та в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , а також в частині вжитих заходів в порядку ст. 206 КПК України, постановивши в цій частині нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора, клопотання захисника про зміну запобіжного заходу задовольнити та змінити ОСОБА_6 запобіжний захід, а також в порядку ст. 206 КПК України зобов`язати уповноважену особу установи попереднього ув`язнення забезпечити належне медичне лікування ОСОБА_6 .

Зокрема, захисник просив змінити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосований до нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту та покласти на нього обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, серед яких можуть бути: прибувати за кожною вимогою до суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування із свідками у кримінальному провадженні; здати на зберігання свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в?їзд в Україну; не заперечую щодо покладення обов?язку носити електронний засіб контролю.

Тимчасово, тобто до закінчення кримінального провадження, обмежити громадянина України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду з України, заборонивши йому виїжджати за кордон. Направити рішення (ухвали) щодо такого обмеження (заборони) до Державної прикордонної служби України для виконання.

У разі, якщо суд прийде до висновку про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у 80 (вісімдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (тобто щоб застава не була завідомо непомірною для нього).

В порядку ст.206 КПК України зобов`язати уповноважених осіб місця попереднього ув?язнення (ДУ "Київський слідчий ізолятор") надати належну медичну допомогу ОСОБА_6 та забезпечити йому відповідне лікування, про що повідомити суд. Контроль за виконанням судового рішення в цій частині покласти на прокурора.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що сторона захисту залишилась не почутою судом. Судом було безпідставно відкинуті доречні аргументи сторони захисту та пояснення обвинуваченого про те, що заявлені ризики, які виправдовують тримання під вартою обвинуваченого, зменшились, і нових не з`явилося, а тому вважає ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2022 незаконною та необґрунтованою, винесену без визначення альтернативи.

Також апелянт вказує, що ні у поданому прокурором клопотанні, яке ідентичне попередньому, ні під час виступу у суді прокурор не довів із посиланням на докази наявності заявлених ним ризиків, а також не довів того, що заявлені ризики не зменшились чи з`явились нові ризики. Прокурором ризик переховування обґрунтовується лише тяжкістю та реальністю покарання, однак сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою, а тому, відповідно до ч.5 ст. 199 КПК України суд був зобов`язаний відмовити у продовженні тримання під вартою ОСОБА_6 .

Крім цього, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не виклав мотивів врахування чи не врахування аргументів сторони захисту, лише в загальному зазначив про наявність ризиків без обґрунтування їх доведеності та чим вони підтверджені стороною обвинувачення, практику ЄСПЛ використовує проти обвинуваченого, а також Печерський районний суд міста Києва фактично позбавив ОСОБА_6 медичного лікування, адже по суті прийняте судом рішення в порядку ст.206 КПК України не передбачає забезпечення лікування, тобто навіть в цій частині сторона захисту залишилась не почутою.

Також апелянт вказує, що кримінальне провадження, перебуває у провадженні Печерського районного суду м. Києва з 10.06.2022, тривалий час проводилось і досудове розслідування. Під вартою, без права будь-якої альтернативи щодо запобіжного заходу ОСОБА_6 утримується з 11.10.2021, таке поводження з людиною, яка є невинуватою, оскільки відносно нього не ухвалено обвинувального вироку, виходить за всі межі уявного забезпечення процесуальної поведінки та досягнення мети кримінального провадження.

Крім того, апелянт вказує, на відсутність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме гото, що ОСОБА_6 буде переховуватись від органу досудового розслідування та суду, оскільки відсутні будь-які відомості про наявність хоча б однієї з підстав (наявність нерухомого майна на території іншої держави, наявність достатньої кількості грошових коштів для такого переховування та виїзду за кордон), а також те, що в умовах воєнного стану з 24.02.2022 виїзд чоловіків віком від 18 до 60 років заборонено, а ОСОБА_6 є особою призовного віку і не може виїхати за межі України, що у свою чергу нівелює такий ризик. Крім того апелянт звертає увагу, що суд згідно з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» вправі тимчасово обмежити ОСОБА_6 в виїзді з України, що унеможливить ризик переховування від органів досудового розслідування та суду.

Також, апелянт зазначає, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання в Україні та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , право на проживання за вказаною адресою йому надано і гарантоване Конституцією України та законами України, а транспортне сполучення дозволяє ОСОБА_6 своєчасно прибувати у судові засідання. Також ОСОБА_8 , як власник житла, уклала договір щодо проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 , що свідчить крім іншого про міцність соціальних зв`язків.

Крім того, апелянт вказує, що за час тривалого перебування під вартою ОСОБА_6 не вчиняв жодних дій, які б могли свідчити про його намір ухилитись від органу досудового розслідування та/або суду, у суді підтверджував, що не мав та не має наміру переховування. Жодним чином ОСОБА_6 не перешкоджав кримінальному провадженню.

Також апелянт зазначає, що за час тривалого утримання ОСОБА_6 під вартою досудове розслідування у кримінальному провадженні давно завершене, оскільки всього один свідок дав свої показання стороні обвинувачення, будучи повідомлений про кримінальну відповідальність. Всі необхідні та достатні письмові докази та речові докази зібрано, які у володінні(під контролем) прокурора.

Крім того апелянт вказує на відсутність ризику того, що ОСОБА_6 може здійснювати тиск на свідків, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, оскільки всі свідки дали свої показання стороні обвинувачення. У даному кримінальному провадженні допитаний єдиний свідок, це власниця квартири, в якій тимчасово проживав ОСОБА_6 , яким не заперечуються обставини, про які свідок дала показання.

Також апелянт зазначає, що жодним іншим чином ОСОБА_6 не може перешкоджати кримінальному провадженню, адже навіть при проведенні обшуку, затриманні тощо, жодного супротиву не чинив.

Крім того, апелянт вказує, що враховуючи, що за час досудового розслідування та за час судового розгляду, ОСОБА_6 добровільно доставлявся на усі засідання, завжди підкорявся розпорядженням головуючого, службових осіб установи попереднього ув`язнення, інших службових осіб, брав участь у слідчих діях, не чинив супротиву чи будь-яких неправомірних дій, твердження про те, що перебуваючи на волі ОСОБА_6 не буде виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки, є абсурдним та такими, що не відповідають дійсності.

Також апелянт просить врахувати, що утримуючись під вартою в уставі ДУ «Київський слідчий ізолятор», де ігнорують заходи по запобіганню та поширенню коронавірусної хвороби, ОСОБА_6 піддається значно більшому ризику захворіти на неї, ніж перебуваючи зокрема під цілодобовим домашнім арештом.

Крім того, апелянт просить врахувати вік та стан здоров`я ОСОБА_6 , в тому числі ряд захворювань, які були встановлені лікарями, які необхідно лікувати, але в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор» цього зроблено не було. А також, що ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки з нашою державною, відсутність у нього будь-яких зв`язків за кордоном, те що він українець по національності, є громадянином України, раніше не судимий, в Україні проживають його рідні та близькі, і те, що його батьки є пенсіонерами.

Також апелянт зазначає, якщо судом буде змінено ОСОБА_6 запобіжний захід він зможе вступити до лав ЗСУ та принести багато користі нашій державі. І загалом говорячи про війну в Україні, численні ракетні обстріли з боку держави-агресора, відключення світла, загроза блекауту тощо, які стали буденними для м. Києва, то це є додатковою підставою для застосування альтернативи тримання під вартою ОСОБА_6 .

Зокрема, апелянт вказує, що з урахуванням положень Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод подальше безальтернативне тримання ОСОБА_6 під вартою є невиправданим, ставить під загрозу його життя та здоров`я.

А окрім того, апелянт вказує те, що судом не взято до уваги і ті обставини, на які він посилався у судовому засіданні з приводу того, що до інших осіб, які обвинувачуються у кримінальному провадженні №0000927, тобто у кримінальному провадженні, з якого було виділене дане провадження, вже застосовано більш м`які запобіжні заходи або ж альтернативні запобіжні заходи у вигляді застави, у тому числі Печерським районним судом м. Києва.

Апеляційна скаргазахисника ОСОБА_7 не містить клопотання про її розгляд за участю сторін, а відтак апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому ч.4 ст. 422-1 КПК України без участі сторін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчившинадані в копіях матеріали провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0000404, відомості про яке 19.05.2022 внесено до ЄРДР за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 321 КК України.

28.11.2022 прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою, посилаючись на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема те, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, які на даний час не допитані судом, а більш м`які запобіжні заходи, не зможуть запобігти цим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2022 обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 27.01.2023 включно без визначення застави.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу, зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке обрання можливе.

Так, судом першої інстанції були заслухані клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу, клопотання захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу, пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника, для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання щодо доцільності продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою чи зміни запобіжного заходу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Всупереч доводам апеляційної скарги захисника, прирозгляді як клопотання прокурора, так і клопотання захисника, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання, врахував ступінь тяжкості інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, дані про його особу, міцність соціальних зв`язків, його майновий стан, стан здоров`я та обґрунтовано встановив, що на даний час існують обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про недоведеність стороною обвинувачення наявності ризиків переховування від суду та незаконного впливу на свідків, то вони є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, зокрема, ч. 3 ст. 307 КК України, покарання за якою передбачено від дев`яти до дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватися від суду, такий ризик існує і виправдовує його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується ризиків, передбачених п. 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого перешкоджанню встановленню істини у кримінальному провадженні під час судового провадження іншим чином, зокрема, незаконним впливом на свідків, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому, на даному етапі провадження, яке лише призначено до судового розгляду, свідки ще не допитані та обґрунтованість висунутого щодо ОСОБА_6 обвинувачення перевіряється судом першої інстанції, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню та впливати на свідків, з метою зміни ними показань.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання в Україні, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а окрім того, особа ОСОБА_8 , як власник житла, уклала договір щодо проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 , хоч і вказують про наявність соціальних зв`язків, однак, на даному етапі провадження не можуть слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_6 може вступити до лав ЗСУ та принести багато користі нашій державі у сукупності з усіма обставинами, які враховані судом першої інстанціїпри продовженні запобіжного заходу, не є достатнім стримуючим фактором для запобігання встановленим ризикам кримінального провадження, а також не дають достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 не зможе здійснити дії, передбачені п.1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України.

А факт численних ракетних обстрілів з боку держави-агресора, відключення світла, загроза блекауту тощо, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, ніяким чином, на думку колегії суддів, не є підставою для застосування щодо ОСОБА_6 альтернативного чи більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено існування ризиків, передбачених п.1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, які в сукупності з даними про особу обвинуваченого підтверджують на даному етапі провадження потребу в застосуванні до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, як про це вказує захисник в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Факт застосування що до інших осіб, які обвинувачуються у кримінальному провадженні №0000927, тобто у кримінальному провадженні, з якого було виділене дане провадження, більш м`яких запобіжних заходів або ж альтернативних запобіжних заходів у вигляді застави, ніяким чином не може свідчити про відсутність законних підстав для продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Щодо доводів захисника про необхідність визначення розміру застави в разі залишення обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, то апеляційний суд звертає увагу, що один із злочинів, у яких обвинувачується ОСОБА_6 є особливо тяжким злочином у сфері обігу наркотичних засобів, а тому, суд, відповідно до вимог п. 5 ч.4 ст. 183 КПК України, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні.

Будь - яких даних про те, що за станом здоров`я обвинувачений ОСОБА_6 не може перебувати під вартою, як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції надано не було.

Суд першої інстанції при вирішенні питання щодо доцільності продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, приділив увагу і з`ясуванню питання щодо стану здоров`я обвинуваченого, більш того, в порядку ст. 206 КПК України, зобов`язав уповноважених осіб Київської міської медичної частини Філії Державної установи "Центр охорони здоров`я державної кримінально - виконавчої служби України" в м. Києві та Київській області забезпечити ОСОБА_6 невідкладне проведення медичного обстеження стану здоров`я на предмет можливості утримання ОСОБА_6 під вартою в умовах слідчого ізолятору. І таке рішення, відповідно до вимог кримінального процесуального закону не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Будь - яких істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, у виді домашнього арешту, як про це просив захисник, має забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст. 404, 407, 418, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2022 в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 27.01.2023 включно - залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4