Справа № 161/6838/22 Провадження № 11-кп/802/153/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.164 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Волгоград російської федерації, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , з вищою освітою, не працюючого, одруженого, має на утриманні чотирьох малолітніх дітей, в порядку ст.89 КК України не судимого,

засуджено за ч.2 ст.164 КК України до покарання у виді арешту на строк 5 (п`ять) місяців.

Початок строку відбування покарання визначено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди задоволений повністю.

Стягнута з ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_7 моральна шкода в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Стягнуті з ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_7 процесуальні витрати (витрати на правову допомогу) в сумі 20000 (двадцять тисяч) гривень.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 , будучи особою, раніше судимою згідно з вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.09.2020 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, до покарання у виді громадських робіт строком на 120 годин та згідно з вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.06.2021 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.164 КК України, до покарання у виді арешту строком на 3 місяці, будучи зобов`язаним згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.01.2019, сплачувати аліменти на користь ОСОБА_7 на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень та 1600 гривень відповідно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, зокрема, починаючи з 22 жовтня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття, злісно ухилився від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).

Так, ОСОБА_7 , достеменно знаючи про обов`язок сплати аліментів, будучи дієздатною та працездатною особою, маючи доходи з неофіційних джерел, заходів, спрямованих на погашення заборгованості не вживав, чим свідомо, злісно ухилився від сплати аліментів, що призвело до виникнення заборгованості зі сплати таких коштів, яка згідно інформації Першого відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) в період часу з лютого 2021 року по листопад 2021 року включно становить 36000 гривень, тобто у розмірі, що у сукупності перевищує суму виплат за три місяці відповідних платежів.

У поданій апеляційній скарзі захисник оскаржує судове рішення з мотивів його незаконності. Вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Стверджує, що призначення ОСОБА_7 покарання у виді арешту на строк 5 (п`ять) місяців призведе до втрати обвинуваченим офіційного місця роботи на посаді оператора пакувальних автоматів виробництва у ТОВ «Юнілайф.ПВ», а отже, втрати постійного доходу і подальшого зростання заборгованості зі сплати аліментів. З огляду на наведене, просить змінити вирок місцевого суду та призначити його підзахисному покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин.

У запереченні на апеляційну скаргу представник потерпілої адвокат ОСОБА_9 просить апеляцію захисника залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляцію у повному обсязі і просили змінити вирок суду, застосувавши до ОСОБА_7 покарання у виді громадських робіт, міркування прокурора, потерпілої та її представника, які подану апеляцію заперечили та просили судове рішення залишити без змін, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.164 КК України, а саме: злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), вчиненому особою, раніше судимою за кримінальне правопорушення, передбачене цією статтею, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами і в апеляційній скарзі не заперечується.

Діям ОСОБА_7 дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді громадських робіт є безпідставними, з огляду на таке.

Вироком Луцького міськрайонного суду від 24 вересня 2020 року ОСОБА_7 був засуджений за ч.1 ст.164 КК України до покарання у виді 120 годин громадських робіт (а.к.п.58-59).

А вироком Луцького міськрайонного суду від 17 червня 2021 року ОСОБА_7 вже був засуджений за ч.2 ст.164 КК України до покарання у виді арешту на строк 3 місяці. На підставі ст.ст.71, 72 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за вироком Луцького міськрайонного суду від 17.06.2021 приєднано невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду від 24.09.2020 і визначено остаточне покарання у виді 3 місяців 5 днів арешту (а.к.п.60).

Отже, ОСОБА_7 вже призначалось покарання у виді громадських робіт, однак він його взагалі не відбував та вчинив нове кримінальне правопорушення, за що йому було призначено покарання за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК України.

Твердження апеляційної скарги про те, що у зв`язку з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді арешту останній може втратити роботу, є голослівними, оскільки відповідно до копії наказу №135/К/ТР від 26.10.2022 ОСОБА_7 був звільнений з посади оператора пакувальних автоматів за згодою сторін.

Отже, на момент подання апеляційної скарги 14.11.2022 і на час розгляду апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 не працював, тому вказані доводи апеляційної скарги не беруться до уваги судом апеляційної інстанції.

Згідно з нормами ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Посилання в апеляційній скарзі сторони захисту на те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, на думку апеляційного суду, є голослівними.

При призначенні покарання судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке за ступенем тяжкості належить до категорії кримінальних проступків.

Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

Місцевим судом взято до уваги, що обвинувачений в порядку ст.89 КК України не судимий, повністю визнав свою винуватість, має постійне місце проживання, працевлаштувався, на обліку у нарколога чи психіатра не перебуває.

Однак апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 не намагався будь-яким чином сплатити кошти, встановлені рішенням суду, незважаючи на те, що під час судового розгляду в місцевому йому надавався тривалий термін для відшкодування збитків.

Місцевий суд при призначенні обвинуваченому покарання взяв до уваги і позицію потерпілої, яка наполягала на суворій мірі покарання.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що така позиція потерпілої сторони у судових засіданнях місцевого та апеляційного судів не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

На думку апеляційного суду, враховуючи відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, дані про особу винного, який в порядку ст.89 КК України не судимий, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічні кримінальні правопорушення, має постійне місце проживання, на даний час не працює, на обліку у нарколога чи психіатра не перебуває, завданих збитків не відшкодував, незважаючи на те, що йому для цього надавався тривалий термін, позицію потерпілої, яка наполягає на суворому покаранні, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до обвинуваченого покарання у виді арешту на строк 5 (п`ять) місяців.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Законних підстав для зміни вироку та задоволення апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді