Номер провадження: 11-сс/813/302/23
Справа № 947/3959/21 1-кс/947/1122/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

підозрюваної ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 30 січня 2023 року про відмову в застосуванні до підозрюваної ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосування до неї запобіжного заходу у виді нічного домашнього арешту у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001193 від 13 жовтня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.149 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 30 січня 2023 року відмовлено в задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 та до ОСОБА_9 , підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.149 КК України, застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 22 години до 06 години ранку наступної доби за виключенням необхідності залишити житло під час оголошення повітряної тривоги.

Крім того на підозрювану покладені обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

1) прибувати до органу досудового розслідування та/або суду за першою вимогою;

2) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

3) утримуватися від спілкування із свідками у даному кримінальному провадженні;

4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Строк дії ухвали до 25 березня 2023 року в межах строку досудового розслідування.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді прокурор Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити клопотання слідчого та застосувати до ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» на строк 60 днів, а в якості альтернативного запобіжного заходу у визначити заставу 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що ОСОБА_9 підозрюється у вчиненні особливо тяжких злочинів, а отже перебуваючи на свободі вона може здійснювати спроби переховуватись від органу досудового розслідування.

Крім того існує ризик, що підозрювана може незаконно впливати на потерпілих, свідків, експертів та інших підозрюваних, що в свою чергу, буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Прокурор наголосив, що підозрювана особисто знайома зі свідками і їй відомі їх анкетні дані та місця проживання.

Також ОСОБА_9 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки підозрювана ніде не працевлаштована, засоби її існування органу досудового розслідування не відомі.

Позиції учасників апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Прокурор ОСОБА_7 підтримала апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 та просила її задовольнити.

Захисник ОСОБА_8 та підозрювана ОСОБА_9 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Заслухавши учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали судового провадження за клопотанням слідчого та доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вирішуючи питання про наявність обґрунтованої підозри поняття якої не міститься в національному законодавстві, слід виходити з його визначення наведеного в практиці Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що наявність «обґрунтованої підозри» у вчиненні правопорушення передбачає «наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин». Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.3 ст.149 КК України, є обґрунтованою.

Так, відповідно до клопотання слідчого, СУ ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному 13.10.2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001193, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 149 КК України, за кваліфікуючими ознаками: торгівля людиною, а так само вербування, переміщення, вчинені з метою експлуатації, з використанням обману потерпілого, його уразливого стану, вчинені повторно, за попередньою змовою групою осіб, а також за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3. ст. 149 КК України, за кваліфікуючими ознаками: торгівля людиною, а так само вербування, переміщення, вчинені з метою експлуатації, з використанням обману потерпілого, його уразливого стану, вчинені організованою групою.

В рамках вищевказаного кримінального провадження 25.01.2023 року ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 149 КК України за обставин викладених у письмовому вигляді у клопотанні.

Апеляційний суд зазначає, що обґрунтованість підозри ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.149 КК України, підтверджується долученими до клопотання слідчого доказами, зокрема: показами потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ; проведеними впізнаннями осіб за фотознімками за участі потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ; інформацією від компетентних органів Республіки Франція, через канали захищеного зв`язку «SIENA» на підставі угоди між Україною та Європейським поліцейським офісом про оперативне та стратегічне співробітництво (Європол) від 14.12.2016, яка ратифікована Законом №2129-VIII від 12.07.2017; інформацією, отриманою під час здійснення тимчасового доступу до речей і документів у ДМС щодо звернення для оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон потерпілими; висновками судових психолого-психіатричні експертизи щодо потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ; проведеними негласними слідчими (розшуковими) діями відносно ОСОБА_9 ; проведеними оглядами речових доказів та іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування вказані докази є вагомими та достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини підозрюваного у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України в ході апеляційного розгляду не встановлено.

В апеляційній скарзі, як на підстави необхідності застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, прокурор посилається на тяжкість злочинів, які інкримінуються підозрюваній.

Так, дійсно, ОСОБА_9 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.149 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років з конфіскацією майна або без такої, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п.1) ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризик можливого переховування підозрюваної ОСОБА_9 від органу досудового розслідування та суду.

Разом з тим Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що сама по собі тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його вини не може бути підставою для застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В рішенні «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia) 7064/05 від 01 червня 2006 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Між тим, апеляційний суд погоджується з думкою слідчого судді про те, що, оскільки підозрюваній ОСОБА_9 при ознайомлені з матеріалами кримінального провадження стануть відомі анкетні дані свідків, які в подальшому, будуть допитуватися безпосередньо судом, у випадку направлення обвинувального акту до суду, а отже, існує ризик, передбачений п.3) ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливий незаконний вплив на свідків, з метою схилити їх до надання неправдивих показань та уникнення кримінальної відповідальності.

В свою чергу апеляційний суд зазначає, що стороною обвинувачення на теперішній час не доведено, що підозрювана ОСОБА_9 намагалася впливати на потерпілих, свідків, експертів, інших підозрюваних чи має намір вчинити такі дії, а тому ризик, передбачений п.3) сч.1 ст.177 КПК України є мінімальним.

При цьому, апеляційний суд вважає вірними висновки слідчого судді про те, що стороною обвинувачення не обґрунтовано, яким чином підозрювана ОСОБА_9 зможе перешкоджати кримінальному провадженню, що свідчить про формальність посилання сторони обвинувачення на існування такого ризику та про його фактичну відсутність.

Крім того, слідчий суддя вважав необґрунтованим посилання сторони обвинувачення на існування в рамках кримінального провадження ризику, передбаченого п.5) ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки стороною обвинувачення не надано жодних доказів, які вказують на те, що підозрювана ОСОБА_9 раніше притягувалася до кримінальної відповідальності або відносно неї здійснюється досудове розслідування у інших кримінальних провадженнях.

Водночас, при встановленні наявності ризиків, необхідністю запобігти яким може обґрунтовуватися обрання підозрюваній особі запобіжного заходу, необхідно виходити із загальних тверджень про наявність певного ризику, передбаченого тим чи іншим пунктом ч. 1 ст. 177 КПК, а існування кожного визнаного ризику має підтверджуватися конкретними фактами, наявність яких має бути переконливо продемонстрована. Зокрема, такий висновок вбачається зі змісту п. п. 85, 86 рішення Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Макаренко проти України» (Makarenko v. Ukraine) від 30.01.2018, в якому суд вказав, що «До обґрунтувань, які відповідно до практики Суду вважаються «відповідними» та «достатніми» доводами, входять такі підстави, як небезпека переховування від слідства, ризик чинення тиску на свідків або фальсифікації доказів, ризик змови, ризик повторного вчинення злочину, ризик спричинення порушення громадського порядку, а також необхідність захисту затриманого», «…. Аргументи на користь чи проти звільнення не повинні бути «загальними та абстрактними». Якщо законодавство передбачає презумпцію щодо факторів, які стосуються підстав продовження тримання під вартою, то існування конкретних фактів, що переважають принцип поваги до особистої свободи, має бути переконливо продемонстровано».

При цьому, оцінюючи кожен факт, викладений на підтвердження заявлених стороною обвинувачення ризиків, необхідно оцінювати його у контексті чинників, перелічених у ч. 1 ст. 178 КПК. Вказане вбачається не лише зі змісту відповідної норми, але й практики ЄСПЛ. Зокрема, у п. 58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчієв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява №9190/03 від 04.10.2005, зазначено: «… Ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню».

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що з моменту застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний період доби, останній належним чином виконував покладені на неї процесуальні обов`язки та не намагалася переховуватись від органу досудового розслідування та суду.

Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, репутацію підозрюваного, обвинуваченого, тощо.

Так, ОСОБА_9 має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, ОСОБА_9 має сім`ю, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, має постійне місце мешкання, де характеризується з виключно позитивної сторони.

Відповідно до правової позиції ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії», за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 Конвенції.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, апеляційний суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Під час апеляційного розгляду прокурор не довів та не зміг обґрунтувати, чому інші більш м`які запобіжні заходи, а ніж тримання під вартою не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України та не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваної ОСОБА_9 .

При цьому, апеляційний суд, оцінюючи вірогідність наявності ризиків, на які посилався прокурор, з сукупністю з доводами слідчого, прийшов до переконання, що доводи, наведені прокурором під час апеляційного розгляду, є по суті припущеннями, які не ґрунтуються на певних фактах чи обставинах.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що застосований до підозрюваної ОСОБА_9 запобіжний захід у виді домашнього арешту в нічний період доби, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, являється необхідним та достатнім в даному випадку для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваної ОСОБА_9 під час досудового розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчим суддею на підставі повного та всебічного дослідження обставин провадження та, відповідно до приписів кримінального процесуального закону зроблений висновок про відсутність підстав для застосування до підозрюваної ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги прокурора ОСОБА_10 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 181, 193, 194, 309, 376, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 30 січня 2023 року, якою

відмовлено в задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 та до ОСОБА_9 , підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.149 КК України, застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 22 години до 06 години ранку наступної доби за виключенням необхідності залишити житло під час оголошення повітряної тривоги залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4