Дата документу 02.03.2023 Справа № 333/6697/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/174/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №333/6697/18Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.119 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 21 травня 2021 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого і проживаючого у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за те, що він 18.06.2018 року приблизно о 18 годині, перебуваючи на території літнього майданчика кафе «На Київській», яке розташоване по вул.Київській у м.Запоріжжі, на ґрунті неприязних відносин, що виникли раптово, з необережності, не маючи умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень та заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_11 , оскільки легковажно розраховував на їх запобігання, умисно наніс йому рукою удар в обличчя, від якого він впав, вдарившись головою об асфальтне покриття. Внаслідок удару при падінні потерпілий ОСОБА_11 отримав закриту черепно-мозкову травму, з переломом кісток склепіння черепа, крововиливами над і під оболонки головного мозку, вогнищами забою головного мозку, що привело до набряку головного мозку, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя і перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 08 години в салоні автомобіля «Daewoo-HSO Lanos TF69Y», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на якому ОСОБА_11 після нанесення йому удару, за допомогою ОСОБА_12 , який керував автомобілем, доїхав до будинку АДРЕСА_2 , де й залишився ночувати, до моменту його виявлення свідком ОСОБА_12 без ознак життя.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.1 ст.119 КК, як вбивство, вчинене через необережність. Йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, процесуальні витрати, цивільний позов, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі потерпіла просила вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання у виді 5 років позбавлення волі без застосування ст.75 КК та задовольнити цивільний позов в повному обсязі. Свої вимоги мотивувала тим, що обвинувачений, будучи спортсменом та достовірно знаючи про свою фізичну перевагу над потерпілим, умисно скористався цим для розправи над потерпілим, який є завідомо слабшим від нього. А тому говорити, що обвинувачений не мав можливості передбачати наслідки, взагалі не можна. Крім того, обвинувачений, наглядно побачивши наслідки своїх дій, замість того, щоб викликати швидку допомогу або ініціювати надання медичної допомоги третіми особами, покинув місце вчинення злочину після того, як поцупив особисті речі потерпілого. З огляду на зазначені обставини дії обвинуваченого мали б бути додатково кваліфіковані за ст.135 КК та ст.187 КК, а при призначенні покарання суд мав виключити можливість призначення умовного покарання. Крім того, обвинувачений лише імітував відшкодування моральної шкоди потерпілим, надсилаючи перекази по 2000 - 3000 грн., за весь час обвинувачений не вчинив жодної дії, яка би свідчила про його каяття, вибачення попросив в суді, моральну шкоду навіть частково не відшкодував, вину визнав під тиском зібраних доказів. Обвинувачений давав завідомо неправдиві дані стосовно того, що він ніколи не мав водійських прав. Перебуваючи на запобіжному заході обвинувачений вчинив інший розбій з пограбуванням, на підставі чого відкрито кримінальне провадження, що свідчить про його небезпечність. При визначенні міри покарання суд не врахував позицію потерпілих, навіть не відобразивши її у вироку. Крім того, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції призначив принизливу суму за вбивство людини, пославшись на майновий стан обвинуваченого. Між тим, обвинувачений мав можливість найняти адвоката, влаштуватися на роботу, відшкодувати моральну шкоду, але на протязі тривалого часу цього свідомо не зробив.

Заслухавши доповідь судді; з`ясувавши позицію потерпілих, які повністю підтримали доводи та вимоги поданої апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В своїй апеляційній скарзі потерпіла не погодилася із розміром призначеного обвинуваченому покарання та із рішенням суду про звільнення обвинуваченого від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, вважаючи, що призначений обвинуваченому захід примусу є невиправдано м`яким.

Проте, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитися із такими доводами потерпілої виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст.65 КК при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Згідно з ч.2 ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Слід зазначити, що у правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст.75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

У результаті перевірки кримінального провадження в порядку апеляційної процедури було встановлено, що наведених вимог закону суд першої інстанції не порушив.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання і звільняючи його від відбування цього покарання, районний суд в достатній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який за класифікацією віднесено до нетяжких злочинів, до того ж вчинений з необережності. Крім того, зважив суд і на дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є особою молодого віку, на спеціальних обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, має міцні соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні малолітню дитину 2011 року народження, за місцем проживання характеризується позитивно.

Урахувавши всі ці встановлені у провадженні фактичні дані, пом`якшуючі покарання обставини - щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне часткове відшкодування потерпілій ОСОБА_7 завданої шкоди й відсутність обставин протилежного змісту, належним чином умотивувавши свою позицію, районний суд дійшов обґрунтованого переконання про можливість досягнення мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення ОСОБА_10 без ізоляції від суспільства за умови контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку, передбаченого законом.

На користь правильності прийнятого судом рішення додатково свідчить та обставина, що на час апеляційного розгляду обвинувачений повністю відшкодував визначену районним судом завдану потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 40 000 грн. та 10 000 грн. відповідно. Зазначена обставина, у поєднанні з повним визнанням обвинуваченим своєї вини та принесення ним своїх вибачень перед потерпілими, на переконання колегії суддів, свідчить про дійсне та відверте щире каяття обвинуваченого.

У контексті викладеного правових підстав вважати розмір призначеного обвинуваченому покарання із застосуванням інституту умовного звільнення явно несправедливим через м`якість і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, колегія суддів не вбачає.

Що стосується тверджень потерпілої про неврахування судом першої інстанції думки потерпілих з приводу призначення покарання, то колегія суддів зазначає, що позиція потерпілого не є обов`язковою для суду, вона враховується в сукупності з обставинами, передбаченими статтями 65 - 67, 75 КК, проте не має над ними пріоритету. При цьому, усупереч доводам скарги потерпілої, суд першої інстанції відобразив у вироку позицію потерпілих, які наполягали на призначенні обвинуваченому суворого покарання, та врахував думку потерпілих в цій частині.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги потерпілої про те, що обвинувачений, перебуваючи на запобіжному заході, вчинив інший злочин, на підставі чого щодо нього було відкрито кримінальне провадження, колегія суддів виходить з такого.

Конституцією України встановлені права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (ст.62).

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст.17 ч.1 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ч.5 зазначеної статті поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Колегією суддів встановлено, що у іншому кримінальному провадженні, на яке посилалася потерпіла, щодо ОСОБА_10 ухвалено виправдувальний вирок. Відтак, з огляду на відсутність щодо ОСОБА_10 обвинувального вироку, що набрав законної сили, доводи скарги потерпілої в цій частині не можуть бути підставою для посилення кримінального покарання.

Доводи потерпілої про необхідність додаткової кваліфікації дій обвинуваченого за ст.135 КК та ст.187 КК були предметом перевірки суду першої інстанції та обґрунтовано визнані такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Зокрема суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до ч.1 ст.337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг, у тому числі й у сторону збільшення, повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого тощо. Визначення обсягу обвинувачення при скеруванні обвинувального акта до суду належить виключно до повноважень прокурора.

Тому районний суд здійснив судовий розгляд у межах пред`явленого органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачення, а саме у вчинені ним злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК. При цьому під час розгляду справи судом були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи. Формулювання обвинувачення, визнане доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, якою встановлено кримінальну відповідальність за вчинені обвинуваченим дії.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги потерпілої про необґрунтованість рішення суду в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходила з такого.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК, і при цьому застосовуються норми ЦПК.

Положеннями ч.1 ст.129 КПК передбачено, що суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

При цьому суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Згідно з положеннями ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України саме судом визначається розмір грошового відшкодування моральної шкоди. При цьому законодавець встановлює лише загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні цього питання: залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку саме цими нормами і керувався суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_7 .

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілою ОСОБА_7 було заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди в розмірі 700 000 грн.

Приймаючи рішення про часткове задоволення цивільного позову потерпілої в цій частині, районний суд врахував характер і обсяг страждань потерпілої, що виникли в результаті протиправних дій обвинуваченого, ступінь змін у її нормальному ритмі життя, ступінь морально-психологічних хвилювань та страждань у зв`язку з втратою рідної людини, порушення усталених нормальних зв`язків з оточуючими, втрату підтримки і опору в житті, та дійшов висновку, що розмір моральної шкоди є суттєво завищений та підлягає зменшенню. З таким рішенням суду погоджується і колегія суддів.

Крім того, колегія суддів зауважує, що суд правильно виходив також і з матеріального становища обвинуваченого, а також з того, що розмір відшкодування моральної шкоди не повинен становити надмірний тягар для обвинуваченого. Адже обвинувачений офіційно не працевлаштований, має мінливий дохід, а також має на утриманні неповнолітню дитину.

За наведених обставин рішення суду в цій частині є обґрунтованим, відповідає вимогам цивільного законодавства, постановлено з урахуванням принципів розумності і справедливості, ступеня тяжкості моральних страждань потерпілої і інших негативних наслідків, що настали в результаті злочину, скоєного обвинуваченим.

Отже, на переконання колегії суддів, вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.370 КПК. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваного судового рішення колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 21 травня 2021 року щодо ОСОБА_10 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4