Ухвала

іменем України

13 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 2218/16375/2012

провадження № 51-4355км21

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

а також у режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 02 червня 2021 року у кримінальній справі за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Городок Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 ),

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Згідно з обвинувальним висновком, затвердженим прокурором м. Хмельницького 12 травня 2003 року, неповнолітньому ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області постановою від 06 вересня 2005 року повернув кримінальну справу щодо ОСОБА_6 прокурору для проведення додаткового розслідування.

За наслідками додаткового розслідування прокурор направив до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області обвинувальний висновок щодо ОСОБА_6 , на підставі якого цей суд за вироком від 19 березня 2010 року засудив останнього за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. Апеляційний суд Хмельницької області ухвалою від 12 липня 2010 року залишив без змін вирок місцевого суду. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 26 липня 2011 року скасував ухвалу апеляційного суду та направив справу на новий апеляційний розгляд.

Апеляційний суд Хмельницької області ухвалою від 19 березня 2012 року скасував вирок місцевого суду від 19 березня 2010 року та повернув кримінальну справу прокурору для проведення додаткового розслідування.

Надалі прокурор направив до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області обвинувальний висновок за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Цей суд за вироком від 30 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 11 березня 2014 року, визнав ОСОБА_6 невинуватим за ч. 1 ст. 115 КК України і виправдав через недоведення його участі у вчиненні кримінального правопорушення. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 31 липня 2014 року скасував ці судові рішення та направив кримінальну справу щодо ОСОБА_9 на новий судовий розгляд.

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області за вироком від 01 грудня 2020 року визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, та звільнив його від покарання на підставі статей 49, 106, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Суд скасував запобіжний захід щодо ОСОБА_6 у виді підписки про невиїзд.

Також суд задовольнив цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 та постановив стягнути із ОСОБА_6 на її користь 5 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Згідно з вироком суду, ввечері 26 жовтня 2001 року, ОСОБА_11 , перебуваючи у молодіжному центрі «Діана» по вул. Курчатова, 102 у м. Хмельницькому, безуспішно намагався запросити до танцю та познайомитись із ОСОБА_12 .

Близько 24:00 ОСОБА_11 в присутності ОСОБА_13 та ОСОБА_6 в черговий раз запросив дівчину до танцю. Не зважаючи на категоричну відмову останньої та зауваження ОСОБА_6 про припинення зухвалих дій, ОСОБА_11 наполягав на своєму, створюючи конфліктну ситуацію.

Після цього, вночі 27 жовтня 2001 року, ОСОБА_6 поблизу підприємства «Ростмир» у м. Хмельницькому (вул. Курчатова, 101/2) зустрівся з ОСОБА_11 , котрий, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, намагався з`ясувати місце знаходження ОСОБА_12 , при цьому поводився зухвало та штовхнув ОСОБА_6 .

Будучи обуреним такою поведінкою ОСОБА_11 , ОСОБА_6 на ґрунті неприязні, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень ударив ОСОБА_11 кулаком та ногою у голову, внаслідок чого останній знепритомнів.

Вважаючи ОСОБА_11 мертвим, ОСОБА_6 повідомив про вчинене свого брата ОСОБА_13 . Надалі ОСОБА_6 та ОСОБА_13 з метою приховати, як вони помилково вважали, вбивство, перевезли тіло ОСОБА_11 , котрий не подавав ознак життя, автомобілем марки «Шкода Фаворит» (д.р.н. НОМЕР_1 ), у безлюдне місце та вкинули у воду осушувального каналу річки Південний Буг поблизу пішохідного мосту в напрямку села Олешин Хмельницького району. В результаті цих дій смерть ОСОБА_11 настала внаслідок асфіксії від утоплення.

Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 02 червня 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи осіб, які її подали

У спільній касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 просять скасувати судові рішення, а справу направити на новий судовий розгляд.

Як на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону посилаються на те, що суддя одноособово провів попередній розгляд справи, надалі після заміни судді у складі колегії розгляд справи не розпочато з початку, а крім того, в день ухвалення вироку одного із суддів колегії було звільнено у відставку, що, на думку засудженого та захисника, свідчить про незаконний склад суду.

Крім цього, зазначають, що місцевий суд, визнаючи ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, не призначив йому покарання, від якого звільнив у зв`язку із закінченням строків давності, що суперечить судовій практиці щодо застосування положень ст. 49 і ч. 5 ст. 74 КК України.

Також засуджений та захисник вважають, що місцевий суд, змінивши кваліфікацію дій ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 119 КК України, діяв поза межами визначених законом повноважень та порушив його право на захист, а крім того, не встановив та не сформулював у вироку суб`єктивну сторону кримінального правопорушення.

Крім того, наголошують, що висновок суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення ґрунтується на припущеннях та недопустимих доказах, якими вважають дані, що містяться у протоколі огляду та прослуховування компактних аудіо касет із записами розмов в ІТТ; у протоколі допиту одного зі свідків, котрий не був безпосередньо допитаний судом. Крім цього, вважають, що докази, які суд поклав в основу вироку, містять суперечності та є неналежними.

Безпідставне залишення без реагування викладених порушень, на думку засудженого та захисника, перешкодило суду апеляційної інстанції ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.

У доповненні до касаційної скарги засуджений та його захисник наводять доводи щодо незгоди з наданою судами оцінкою доказів, при цьому посилаються на їх власний аналіз. Стверджують, що висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи, а досліджені докази є недостатніми для доведення вини ОСОБА_6 у кримінальному правопорушенні. Також звертають увагу на те, що суди неналежно перевірили заяву ОСОБА_6 про застосування щодо нього недозволених методів слідства.

Позиції інших учасників судового провадження

Під час касаційного розгляду прокурор ОСОБА_5 просила залишити судові рішення щодо ОСОБА_6 без зміни як законні, а касаційну скаргу засудженого та захисника - без задоволення як необґрунтовану.

Засуджений ОСОБА_6 і його захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 просили задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах.

Мотиви Суду

Положеннями ст. 396 КПК України 1960 року передбачені повноваження суду касаційної інстанції щодо прийняття рішень у результаті касаційного розгляду. Одним із таких рішень є скасування вироку, постанови чи ухвали і направлення справи на нове розслідування або новий судовий чи апеляційний розгляд (п. 2 ч. 1 цієї статті).

При цьому, з урахуванням вимог ст. 397 КПК України 1960 року про недопустимість погіршення становища засудженого чи виправданого, касаційний суд не вправі посилити покарання або застосувати закон про більш тяжкий злочин. Обвинувальний вирок, постановлений апеляційним чи місцевим судом, ухвалу апеляційного суду щодо вироку місцевого суду може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжкий злочин або більш суворе покарання лише у разі, коли з цих підстав подав скаргу прокурор або потерпілий чи його представник.

Підставами для скасування або зміни вироку, ухвали чи постанови є: істотне порушення кримінально-процесуального закону; неправильне застосування кримінального закону; невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 370 - 372 КПК України 1960 року (ст. 398 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України 1960 року істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок чи постанову.

Згідно з вимогами ст. 323 КПК України 1960 року вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, й оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, керуючись законом.

Законним є вирок, постановлений за умови правильного застосування кримінального закону і дотримання при провадженні у справі кримінально-процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 334 КПК України 1960 року мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину. В цій частині вироку наводяться, зокрема, обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, та докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо кожного підсудного, з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази; мотиви зміни обвинувачення; у разі визнання частини обвинувачення необґрунтованою - підстави для цього.

Формулювання обвинувачення повинно містити точний опис обставин справи із зазначенням ознак об`єктивної сторони складу злочину, визнаного судом доведеним, та його кваліфікуючих ознак. У цій частині вироку необхідно викласти весь обсяг обвинувачення, обставини, які визначають ступінь винності кожного з підсудних, їх роль у вчиненні злочинів, а потім докази в обґрунтування цих висновків.

Розмежування умисного вбивства (ст. 115 КК України) і вбивства, вчиненого через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України), здійснюється за суб`єктивною стороною цього злочину, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, а також усвідомлення особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбачення його негативних наслідків та ставлення до них.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого, ст. 119 КК України, - вбивства через необережність, характеризується необережною формою вини: злочинною самовпевненістю або злочинною недбалістю. В той же час суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 115 КК України, - умисного вбивства, характеризується виною у формі умислу (прямого чи опосередкованого).

Однак ці вимоги кримінально-процесуального закону при розгляді справи судом дотримані не були, оскільки у вироку, за яким дії ОСОБА_6 перекваліфіковані з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України, не сформульовано обвинувачення, визнане судом доведеним, у вбивстві, вчиненому через необережність, і крім того, мотивувальна частина вироку містить істотні суперечності щодо вчинених засудженим дій.

Так, згідно з обвинувальним висновком, ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_11 , а саме в тому, що ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, діючи умисно, з метою вбивства ОСОБА_11 , ударив останнього кулаком, а потім ногою в голову, тобто в життєво-важливий орган, від чого потерпілий впав на землю та втратив свідомість. Цими діями, за версією органу досудового слідства, ОСОБА_6 заподіяв ОСОБА_11 ряд тілесних ушкоджень у вигляді переломів кісток в області носу та щелепи. Після цього ОСОБА_6 , вважаючи ОСОБА_11 мертвим, повідомив про скоєне своєму брату ОСОБА_13 , з яким вони вдвох з метою приховання вчиненого вбивства відвезли тіло ОСОБА_11 на автомобілі у безлюдну місцевість та вкинули у воду осушувального каналу річки. Смерть ОСОБА_11 наступила у воді внаслідок асфіксії від утоплення.

Однак місцевий суд у мотивувальній частині вироку зазначив, що не всі наведені в обвинувальному висновку обставини справи підтвердилися допустимими та достатніми доказами.

Суд зауважив, що орган досудового розслідування кваліфікував дії підсудного як умисне вбивство виходячи з того припущення, що саме з цією метою він завдав удари ОСОБА_11 у життєво-важливий орган, а потім, добросовісно помиляючись щодо наслідків своїх дій у вигляді настання смерті ОСОБА_11 , приховав тіло потерпілого, вважаючи його мертвим.

Разом із тим, суд дійшов висновку про недоведеність наявності у діях ОСОБА_6 суб`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, оскільки він, завдаючи умисні удари ОСОБА_11 , не мав умислу на його вбивство, натомість діяв з умислом на заподіяння невизначених тілесних ушкоджень. А тому, як зазначив суд, його дії підлягали кваліфікації за фактичними наслідками.

Однак далі у вироку суд, пославшись на висновок додаткової комісійної судово-медичної експертизи від 16 січня 2006 року, зазначив, що наслідки дій ОСОБА_6 у вигляді отримання ОСОБА_11 вказаних в обвинувальному висновку тілесних ушкоджень у виді переломів кісток обличчя не підтвердилися, оскільки встановити їх ступінь тяжкості та підтвердити чи спростувати їх прижиттєвий чи посмертний спосіб утворення не виявилося можливим. З огляду на це, усупереч викладеному вище ствердженню про те, що ОСОБА_6 умисно завдав удари у голову потерпілого, суд виключив з обвинувачення ОСОБА_6 , за недоведеністю, факт заподіяння ОСОБА_11 тілесних ушкоджень у вигляді переломів кісток обличчя внаслідок цих ударів.

Таким чином суд у мотивувальній частині вироку зазначив, що дії ОСОБА_6 , які передували поміщенню тіла ОСОБА_11 у воду, є недоведеними, а тому виключив їх із встановлених обставин, з чим погодився суд апеляційної інстанції. Такі висновки суду щодо недоведеності цих обставин ані прокурор, ані потерпілий не оспорювали.

Разом із цим, суд у мотивувальній частині вироку також виклав свій висновок про те, що ОСОБА_6 і ОСОБА_13 помістили тіло потерпілого у воду осушувального каналу річки з метою приховати труп, при цьому підсудний не усвідомлював та не передбачав можливі наслідки таких дій у виді спричинення смерті ОСОБА_11 , яка настала від утоплення. Це, на думу суду, свідчить про необережну форму вини ОСОБА_6 щодо наслідків своїх дій у вигляді спричинення смерті потерпілого, оскільки він, попри неусвідомлення та не передбачення можливих наслідків, міг та повинен був їх передбачити.

Однак суд, виключивши інкриміновані ОСОБА_6 дії, які передували поміщенню тіла потерпілого у воду, та, вважаючи установленою його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ст. 119 КК України, не сформулював обвинувачення у цьому злочині, визнане доведеним, яке б відповідало наведеним вище вимогам ст. 334 КПК України 1960 року та містило усі обставини, які належать до предмета доказування. Натомість суд у вироку повністю залишив обвинувачення, яке викладено в обвинувальному акті при кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК України, з відображенням тих фактичних обставин справи, які були встановлені під час досудового розслідування при кваліфікації дій ОСОБА_6 як вчинення умисного вбивства.

Порушення вимог кримінально-процесуального закону, які допустив суд при розгляді справи щодо ОСОБА_6 , є істотними, оскільки ставлять під сумнів законність та обґрунтованість постановленого у справі вироку.

Ці порушення не були усунуті при апеляційному розгляді справи. Ухвала суду апеляційної інстанції суперечить вимогам ст. 377 КПК України 1960 року, оскільки не містить відповідей на питання сторони захисту та спростування доводів, викладених в апеляції.

З цих підстав колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_6 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

Інші доводи, які наведені у касаційній скарзі засудженого та захисника, слід перевірити при новому розгляді справи, а також необхідно вжити всіх передбачених законом заходів до повного, всебічного та об`єктивного розгляду обставин справи, докази дослідити відповідно до вимог кримінально-процесуального закону, дати їм належну оцінку та прийняти законне й справедливе рішення, належним чином його мотивувавши.

Керуючись статтями 394-396, 398 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 «Перехідні положення» КПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Суд

постановив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 02 червня 2021 року щодо ОСОБА_6 скасувати і направити справу на новий судовий розгляд.

Ухвала Верховного Суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_3