Провадження №1-кп/127/531/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.03.2022 за № 0000163, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Верхній Ат-Уряж Ягоднинського району Магаданської області Російської Федерації, з середньою освітою, не працюючого, розлученого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

19.08.2004 Краматорським міським судом Донецької області за частиною третьою статті 185, частиною третьою статті 289 Кримінального кодексу України, з урахуванням положень статей 69, 70 Кримінального кодексу України, до покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

31.07.2008 Краматорським міським судом Донецької області за частиною другою статті 15 частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України, з урахуванням положень статті 71 Кримінального кодексу України, до покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі;

19.08.2013 Краматорським міським судом Донецької області за частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України, з урахуванням положень статті 69 Кримінального кодексу України, до покарання у виді виправних робіт на строк 2 роки з відрахуванням в дохід держави 20% від заробітку;

16.09.2014 Краматорським міським судом Донецької області за частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України, з урахуванням статті 71 Кримінального кодексу України, до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі;

02.06.2020 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною першою та другою статті 309 Кримінального кодексу України, з урахуванням положень статті 70 Кримінального кодексу України, до покарання у виді 2 років позбавлення волі; на підставі статті 75 Кримінального кодексу України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.04.2022 звільнення від відбування покарання з випробуванням скасоване та ОСОБА_5 направлений для відбування призначеного покарання у виді 2 років позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , маючи умисел на незаконне придбання та зберігання без мети збуту наркотичного засобу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, всупереч Законам України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», за невстановлених обставин, у невстановленому місці, в невстановлені дату та час, незаконно придбав наркотичний засіб, обіг якого обмежений - метадон, який надалі зберігав при собі в лівому внутрішньому кармані куртки.

У подальшому, ОСОБА_5 , продовжуючи свій кримінально-протиправний умисел, направлений на незаконне зберігання наркотичного засобу без мети збуту, 28.03.2022, незаконно зберігаючи його при собі та перебуваючи біля будинку АДРЕСА_3 , близько 12.00 год., був помічений і зупинений працівниками Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області. На запитання працівників поліції про наявність заборонених речовин ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що його дії, спрямовані на зберігання наркотичного засобу, будуть викриті, повідомив, що у нього при собі наявний наркотичний засіб, обіг якого обмежений - метадон, який знаходиться при ньому в лівому внутрішньому кармані куртки.

У ході проведення огляду місця події 28.03. 2022 в період часу з 13.00 год. до 13.05 год. ОСОБА_5 за добровільною письмовою згодою видав згорток, в середині якого знаходився поліетиленовий пакет з кристалічною речовиною, в якій міститься наркотичний засіб, обіг якого обмежений - метадон, масою - 0,1865 г.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення (проступку) визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які узгоджуються з відомостями, зазначеними в обвинувальному акті. Зауважив, що наркотичні засоби він придбав на передодні події через Інтернет.

Допит обвинуваченого відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.

З урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд за клопотанням сторін кримінального провадження дослідив такі докази:

-протокол огляду місця події від 28.03.2022, відповідно до якого в період часу з 13.00 год. до 13.05 год. на відкритій ділянці місцевості за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 добровільно видав поліетиленовий пакет з кристалічною речовиною та таблетку білого кольору;

-висновок експерта № СЕ-19/102-22/3929-НЗПРАП від 23.05.2022, згідно з яким в кристалічній речовині масою 0,2658 г, міститься наркотичний засіб, обіг якого обмежений метадон, масою 0,1865 г.

Отже, аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду стороною обвинувачення докази, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений факт незаконного придбання та зберігання ОСОБА_5 наркотичних засобів без мети збуту. Зокрема, суд в судовому засіданні встановив, що в ОСОБА_5 був виявлений та вилучений, зокрема, поліетиленовий пакет з кристалічною речовиною. За результатами проведення криміналістичного дослідження встановлено, що вилучена у ОСОБА_5 речовина є, зокрема, наркотичним засобом, обіг якого обмежений, метадон.

Суд також приймає до уваги, що обвинувачений у судовому засіданні не заперечував тієї обставини, що вилучена у нього речовина є наркотичним засобом, а також не заперечував її хімічного складу та маси, які встановлені в ході досудового розслідування на підставі висновку відповідного експертного дослідження (висновку експерта).

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого суд приймає до уваги таке.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 770 від 06.05.2000 (редакція від 05.12.2012) «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» (перелік наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів таблиця ІІ, список № 1) метадон, віднесений до наркотичних засобів, обіг яких обмежений.

Згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України № 188 від 01.08.2000, вага вилученого у ОСОБА_5 наркотичного засобу, обіг якого обмежений - метадону, становить - 0,1865 г та відноситься до невеликих розмірів.

Суд при цьому зауважує, що розгляд кримінального провадження судом здійснений відповідно до приписів частини першої, другої та шостої статті 22, частини третьої статті 26 та частини першої статті 337 КПК, тобто в межах висунутого ОСОБА_5 обвинувачення.

З огляду на викладене, суд вважає, що дії ОСОБА_5 охоплюються складом кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України (далі КК), за ознаками незаконного придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме на зазначені критерії призначення кримінального покарання звернув увагу Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 06.08.2020 (справа № 155/1064/18).

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к).
Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 вчинив кримінальний проступок, винуватість у його вчиненні визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання, при цьому у вчиненому розкаявся. Крім того, суд враховує, що за місцем проживання на ОСОБА_5 скарг не надходило, на обліку в лікаря-психіатра не перебуває, однак з 20.03.2020 перебуває на диспансерному наркологічному обліку з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання канабіоїдів, метадону. При цьому суд також бере до уваги те, що ОСОБА_5 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинуваченого обставин, що обтяжують його покарання, суд враховує роз`яснення, надані в пункті 19 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» № 7 від 04.06.2010, згідно з якими у разі якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 07.06.2018 (справа № 203/921/16-к).

Як суд вже зазначив вище, ОСОБА_5 раніше не одноразового судимий за вчинення умисних майнових злочинів, що свідчить про наявність в його діях ознак рецидиву кримінального правопорушення.

Отже, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є рецидив кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, аналізуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді у виді обмеження волі.

Санкцією кримінального закону встановлена тривалість такого виду кримінального покарання як обмеження волі до 5 років за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 КК.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

В ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 щиро розкаявся у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, надавши суду чіткі та послідовні показання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді обмеження волі відсутні

Як суд вже зазначав, прокурор надав суду належним чином завірені копію вироку Вінницьким міським судом Вінницької області від 02.06.2020, відповідно до якого ОСОБА_5 засуджений за частиною першою та другою статті 309 КК, з урахуванням положень статті 70 КК, до покарання у виді 2 років позбавлення волі. При цьому зазначеним вироком ОСОБА_5 на підставі статті 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Разом з тим, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.04.2022 звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням скасоване та останній направлений для відбування призначеного покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Діяння, яке є предметом судового розгляду вчинене ОСОБА_5 28.03.2022, тобто після постановлення вироку суду від 02.06.2020 та до скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням, а отже під час іспитового строку.

Відповідно до речення першого частини четвертої статті 70 КК за правилами, передбаченими в частинах першій третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.

Згідно з частиною першою статті 71 КК у разі, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Вирішуючи питання щодо того, які саме з наведених приписів необхідно застосувати, призначаючи ОСОБА_5 остаточне покарання, суд вважає за доцільне звернути увагу на висновок, викладений ВС у постанові від 01.06.2020 (справа № 766/39/17), згідно з яким суди, призначаючи остаточне покарання, повинні застосовувати статтю 71 КК, якщо кримінальне правопорушення вчинене саме після постановлення попереднього вироку, а не після набрання ним законної сили.

Як суд вже зазначив вище, суду надана належним чином завірена копія вироку від 02.06.2020, відповідно до якого ОСОБА_5 засуджений до умовного покарання. Слід зауважити, що частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Отже, початок відбування покарання за вироком від 02.06.2020 слід рахувати з моменту проголошення зазначеного вироку. Незважаючи на це, ОСОБА_5 28.03.2022, тобто до закінчення визначеного за вироком суду іспитового строку, вчинив кримінально каране діяння, яке є предметом судового дослідження у зазначеному кримінальному провадженні. А вже 28.04.2022 Вінницький міський суд Вінницької області задовольнив клопотання органу пробації та скасував звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, направивши його для відбування реального покарання.

Слід зазначити, що у постанові від 23.10.2018 (справа № 202/1154/17) ВС зазначив, що норма частини першої статті 71 КК містить імперативну вимогу про призначення судом покарання за сукупністю вироків (шляхом повного або часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком) у випадку, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин. Тобто приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком суду, який призначає покарання за сукупністю вироків.

Тому суд вважає, що при призначенні ОСОБА_5 остаточного покарання слід керуватися саме приписами частини першої статті 71 КК. При цьому, вище суд зазначав, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) звернув увагу на законодавчо встановлену презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. А обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, як зазначив ВС у цій постанові, покладається на сторону обвинувачення.

Отже, з урахуванням положень статті 71 КК, зважаючи на те, що під час судового розгляду прокурор не доводила необхідність призначення обвинуваченому остаточного покарання саме шляхом повного складання покарань, суд дійшов до переконання, що в цьому випадку ОСОБА_5 слід призначити остаточне покарання саме шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 02.06.2020 з урахуванням приписів частини першої статті 72 КК. Тобто остаточним покаранням, яке необхідне призначити ОСОБА_5 з урахуванням наведених приписів кримінального закону буде покарання у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд при цьому враховує, що у постанові від 19.07.2018 (справа № 755/6254/17) ВС зауважено, що неготовність до самокерованої правослухняної поведінки виключає призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства. Також у постанові від 19.07.2018 (справа № 755/6254/17) ВС зауважено, що наявність попередніх судимостей, за якими особу було звільнено від відбування покарання з випробуванням є перепоною для застосування щодо такої особи положень статті 75 КК.

Отже, суд враховує обставини зазначені вище, а саме те, що ОСОБА_5 вчинив умисне кримінальне правопорушення в період іспитового строку, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, а тому суд дійшов до переконання, що правові підстави для його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням відсутні, а виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства не можливе.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання. З огляду на викладене суд вважає за доцільне зазначити, що строк відбування покарання ОСОБА_5 необхідно рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Питання щодо речових доказів необхідно вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих суду матеріалів випливає, що на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 30.03.2022 на вилучену в ОСОБА_5 речовину був накладений арешт, який потрібно скасувати.

Згідно з приписами частини другої статті 124 КПК процесуальні витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі.

Відповідно до частини першої статті 71, частини першої статті 72 Кримінального кодексу України шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 02.06.2020 призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речові докази, а саме:

- кристалічну речовину, яка поміщена до спецпакету НПУ № 7355550, та передана на зберігання до камери речових доказів Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області знищити.

Арешт, накладений на речові докази, на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 30.03.2022 скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 1716 (одну тисячу сімсот шістнадцять) гривень 20 (двадцять) копійки витрат на залучення експертів.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: