ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6446/19 Номер провадження 11-кп/814/1116/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисників обвинуваченихОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000325 за апеляційною скаргою прокурора відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_6 , який брав участь у даному провадженні, на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 19 серпня 2022 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою, неодружений, працюючий за угодами, судимий:

26 травня 2022 року вироком Октябрського районного суду м. Полтави за ч.2 ст.361-2, ст.75 КК України на 3 роки позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.296 КК України на 2 роки позбавлення волі.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 26 травня 2022 року, остаточно засуджений на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець та мешканець АДРЕСА_2 , громадянин України, з середньою освітою, одружений, маючий на утримання неповнолітню дитину, працюючий за угодами, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.296 КК України на 2 роки позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

30 квітня 2019 близько 23 годин 40 хвилин ОСОБА_9 , який в той час працював на посаді слідчого Полтавського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області, групою осіб з ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, біля під`їзду №2 будинку АДРЕСА_3 , з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок, нехтуючи загальноприйнятими правилами поведінки в громадських місцях, проявили особливу зухвалість та вступили у словесну перепалку з мешканцями будинку ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

В подальшому ОСОБА_9 та ОСОБА_10 почали ображати нецензурною лайкою ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а потім під час бійки спричинили цим потерпілим легкі тілесні ушкодження.

Такі хуліганські дії ОСОБА_9 та ОСОБА_10 припинили працівники поліції, а порушення громадського порядку та спокою жителів будинку тривало близько 45 хвилин.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до реального покарання у виді 3 років позбавлення волі, кожного.

При цьому зазначає, що ОСОБА_9 лише перед судовими дебатами визнав свою вину, проте відмовився давати показання та не вибачився перед потерпілими.

Стверджує, що дії ОСОБА_9 були пов`язані з намаганням використати своє службове становище всупереч інтересам служби.

Вказане, на думку прокурора, свідчить про відсутність щирого каяття та можливості застосування приписів ст.75 КК України.

Також зауважує, що ОСОБА_9 вчинив інше кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.361-2 КК України, за яке засуджений вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 26 травня 2022 року.

Крім того, прокурор в апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_10 вину не визнав, не розкаявся, перед потерпілими не вибачився і стверджував, що захищався від дій потерпілих, які спровокували конфлікт.

Вважає, що при призначенні обом обвинуваченим покарання судом недостатньо враховано суспільну небезпечність кримінального правопорушення, що пов`язане з порушенням громадського порядку та спричиненням шкоди здоров`ю потерпілих.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення обвинувачених та їх захисників, які вважали вирок суду законним і обґрунтованим, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Винуватість ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин та кваліфікація їх дій за ч.2 ст.296 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.

Доводи прокурора щодо м`якості призначеного покарання є непереконливими.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно з приписами п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи кожному із обвинувачених захід примусу, місцевий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст.12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення.

Так, суд, виконуючи приписи ст. 65 цього Кодексу, узяв до уваги, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вчинили нетяжкий злочин проти громадського порядку та моральності, відсутність тяжких наслідків, обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_9 - щире каяття, а такожобставини, які обтяжують покарання обох обвинувачених - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, та обґрунтовано призначив кожному покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Прокурор не навів в апеляційній скарзі переконливих мотивів, які б свідчили про відмінність принципового характеру в оцінці виду та розміру покарання чи вказували б на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом покаранням у виді 2 років позбавлення волі та позбавленням волі на строк 3 роки, про що прохає прокурор.

Твердження прокурора, що дії ОСОБА_9 пов`язані з намаганням використати своє службове становище всупереч інтересам служби є неприйнятними, оскільки відповідно до обвинувального акта він обвинувачувався у хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчиненому групою осіб, за що і засуджений вироком суду.

Це обвинувачення прокурором не змінювалося і додаткове обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень у сфері службової діяльності йому не висувалося.

А відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щирого каяття є непереконливими.

Як вбачається з поведінки обох обвинувачених в судовому засіданні апеляційного суду, вони не просто визнали свою провину, а дійсно засуджують свій вчинок, визнають його антигромадський характер, прохають вибачення за свою протиправну поведінку.

Невизнання вини на початку розгляду справи в суді першої інстанції пояснюють незгодою з окремими деталями інкримінованих дій та готові нести відповідальність.

Що стосується доводів апеляційної скарги про необхідність призначення обвинуваченим реального покарання у виді позбавлення волі, колегія суддів приходить до такого.

У ст.65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною.

Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

За змістом ст.75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Оцінюючи, як тяжкість вчиненого злочину, так і конкретні обставини кримінального провадження; відсутність тяжких наслідків; особи винних, які вперше вчинили нетяжкий злочин; їх ставлення до вчиненого, а саме щире каяття та розуміння наслідків; враховуючи позицію потерпілих, які погодилися з вироком суду, а також те, що ОСОБА_9 після звільнення з органів внутрішніх справ хоча і неофіційно, але працює на постійній основі, проживає у цивільному шлюбі, з огляду на бездоганну процесуальну поведінку ОСОБА_10 протягом всього часу після вчинення інкримінованих дій, наявність у нього сім`ї, малолітньої дитини, колегія суддів вважає, що усі наведені обставини в своїй сукупності істотно знижують фактичний ступінь тяжкості вчиненого злочину і особливо ступінь небезпечності обвинувачених для суспільства та утворюють підставу для висновку про можливість їх виправлення без відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Таким чином, належно умотивувавши свою позицію, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив звільнити обвинувачених від відбування покарання з випробуванням, а застосований судом у даному конкретному випадку захід примусу відповідає меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених.

Всупереч доводам прокурора, сам по собі факт затвердження судом у іншому кримінальному провадженні угоди про визнання винуватості ОСОБА_9 у вчиненні нетяжкого злочину в даному випадку мав наслідком призначення покарання у відповідності до ч.4 ст.70 КК України та не спростовує висновків суду про можливість застосування приписів ст.75 КК України в даному провадженні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 19 серпня 2022 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційну скаргупрокурора відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4