Дата документу 06.12.2022 Справа № 332/1491/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1197/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №332/1491/22Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.309 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 26 липня 2022 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 16.06.2022 року приблизно об 11 годині 10 хвилин, маючи умисел на незаконне придбання, зберігання наркотичних засобів без мети збуту, знаходячись неподалік від місця проживання по АДРЕСА_3 , незаконно придбав шляхом привласнення знайденого на землі паперового згортку з речовиною рослинного походження сіро-зеленого кольору, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено канабісом, маса якого в перерахунку на висушену речовину склала 12,116 г грама та який у подальшому незаконно зберігав при собі у зовнішній правій кишені штанів, без мети збуту для власного вживання до моменту вилучення працівниками поліції під час проведення огляду місця події 16.06.2022 року неподалік буд. АДРЕСА_3 .

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.309 КК, як незаконне придбання, зберігання наркотичних засобів, без мети збуту. Йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому інший вид покарання, яке буде співмірним скоєному кримінальному правопорушенню та особі обвинуваченого. Свої вимоги мотивував тим, що обвинувачений має на утриманні трьох малолітніх дітей, є особою з інвалідністю 2 групи загального захворювання, з 2020 року проживає у шлюбі з ОСОБА_9 , яка є особою з інвалідністю 3 групи. Крім того, внаслідок хвороби обвинувачений не має офіційної роботи і постійного джерела прибутку, а тому він не в змозі сплатити призначений йому штраф в сумі 17000 грн. і таке покарання є для нього занадто суворим.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду без змін, оскільки призначене обвинуваченому покарання повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника та обвинуваченого, які повністю підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд у відповідності до ст.ст.381, 382 КПК розглянув обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 , що був представлений захисником, беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК, не оспорював встановлені досудовим розслідуванням обставини і був згодний з розглядом обвинувального акта за його відсутності.

А тому колегія суддів вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів в апеляційній скарзі захисника про несправедливість призначеного судом покарання, то вони є слушними.

Так, положеннями ч.2 ст.50 КК встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Під час апеляційного розгляду захисник просив призначити обвинуваченому покарання у виді обмеження волі із звільненням від його відбування у відповідності до положень ст.ст. 75, 76 КК.

Такі вимоги не можуть бути задоволено, оскільки призначення покарання у виді обмеження волі у справі у відповідності до ст. 51 КК означатиме погіршення становища обвинуваченого. Проте апеляційний суд з огляду на зміст ст.421 КПК не вправі ухвалювати судове рішення про погіршення становища обвинуваченого за апеляційною скаргою сторони захисту.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.

На переконання колегії суддів, у цій справі без достатньої оцінки суду першої інстанції залишилися обставини, які хоча і були відображені в оскаржуваному вироку, проте фактично були враховані не в повній мірі при вирішенні питання щодо міри покарання, яке повинен понести обвинувачений за скоєне.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив один епізод кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК віднесено до кримінальних проступків. В результаті протиправних дій обвинуваченого будь-яких тяжких або негативних наслідків для інших осіб не настало.

Обвинувачений ОСОБА_8 беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, не оспорював встановлені досудовим розслідуванням обставини та щиро покаявся у скоєному.

Крім того, встановлено, що обвинувачений раніше не судимий, вперше притягається до кримінальної відповідальності, є особою з інвалідністю 2 групи, має постійне місце проживання. Також обвинувачений має на утриманні трьох неповнолітніх дітей і дружину інваліда третьої групи інвалідності, під наглядом лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Відповідно до наявної у справі характеристики обвинувачений за місцем проживання підтримує товариські стосунки із сусідами, спиртними напоями не зловживає та скарг на нього не надходило.

Жодних обставин, які би обтяжували покарання обвинуваченого, у даній справі не встановлено.

Зазначені обставини у їх сукупності, на переконання колегії суддів, пом`якшують покарання обвинуваченого та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а тому у відповідності до положень ст.69 КК вони дають законні підстави для можливості призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст.309 КК.

На переконання колегії суддів, таке покарання буде відповідати загальним засадам призначення покарання, буде законним та справедливим, сприятиме виправленню винного, попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує і те, що розмір призначеного судом покарання обвинуваченому з огляду на наявність у нього на утриманні трьох неповнолітніх дітей становитиме для нього «особистий надмірний тягар». І хоча суд призначив обвинуваченому найм`якіший вид покарання, передбачений санкцією ч.1 ст.309 КК, та у мінімально можливому розмірі, проте його не можна визнати справедливим через суворість.

Відповідно до ч.2 ст.409 КПК підставою для зміни вироку суду першої інстанції є також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з положенням ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

З урахуванням наведеного через неможливість задоволення вимоги захисника про призначення покарання у виді обмеження волі із наступним звільненням від його відбування, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення поданої апеляційної скарги та зміни оскаржуваного вироку в частині призначеного покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 26 липня 2022 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.309 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4