Провадження №11-кп/801/156/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі учасників провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ( в режимі відеоконференції)

та обвинуваченого ОСОБА_9 , ( в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29 грудня 2022 року,

якою відмовлено у задоволенні клопотання захисників про заміну обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який у виді домашнього арешту, задоволено клопотання прокурора, продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, починаючи з 29.12.2022 року до 26.02.2023 року включно щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше судимого, одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей, офіційно не працевлаштованого, який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимого, офіційно не працевлаштованого, має на утриманні двох малолітніх дітей, в зареєстрованому шлюбі не перебуває, який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 263 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

У провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України та ОСОБА_9 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 263 КК України.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 заявив клопотання про продовження строку застосованих до обвинувачених запобіжних заходів у виді тримання під вартою, оскільки продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України. На переконання прокурора, обвинувачені можуть ухилятися від суду, впливати на потерпілого, свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Так, ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, не мав постійного місця роботи та джерела доходів, може ухилятися від суду, впливати на потерпілого, свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

ОСОБА_9 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні нетяжкого та тяжкого злочинів, не мав постійного місця роботи та джерела доходів, може ухилятися від суду, впливати на потерпілого, свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

На переконання прокурора, запобіжні заходи, які застосовані до обвинувачених застосовані вірно, підстав для їх зміни немає, а тому просив продовжити строк застосованих до обвинувачених запобіжних заходів у виді тримання під вартою. Вважав, що застосування інших більш м`яких запобіжних заходів, окрім виняткового, не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинувачених та запобігти вказаним ризикам.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 грудня 2022 року задоволено клопотання прокурора ОСОБА_6 про продовження строку застосованих до обвинувачених запобіжних заходів у виді тримання під вартою. Відмовлено в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 про зміну застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту. Відмовлено в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_10 про зміну застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту. Запобіжний захід у виді тримання під вартою, застосований до обвинуваченого ОСОБА_9 , - залишено без зміни, продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на строк 60 днів, починаючи з 29.12.2022 року до 26.02.2023 року включно. Запобіжний захід у виді тримання під вартою, застосований до обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишено без зміни, продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк 60 днів, починаючи з 29.12.2022 року до 26.02.2023 року включно.

Прийняте рішення мотивовано тим, що під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 29.04.2022 року до обвинуваченого ОСОБА_9 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 15.00 год. 26.06.2022 року.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 23.06.2022 року продовжено строк застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою в межах строку досудового слідства, тобто до 28.07.2022 року включно.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22.07.2022 року продовжено строк застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою в межах строку досудового слідства, тобто до 19.09.2022 року включно.

Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 16.09.2022 року продовжено строк застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, тобто до 14.11.2022 року включно.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.11.2022 року продовжено строк застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, тобто до 09.01.2023 року включно.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 263 Кримінального кодексу України, раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, має на утриманні двох малолітніх дітей, в зареєстрованому шлюбі не перебуває. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що соціальні зв`язки обвинуваченого не можна визнати стійкими.

В судовому засіданні встановлено, що під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 29.04.2022 року до обвинуваченого ОСОБА_12 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 19.57 год. 25.06.2022 року.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 23.06.2022 року продовжено строк застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою в межах строку досудового слідства, тобто до 28.07.2022 року.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22.07.2022 року продовжено строк застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою в межах строку досудового слідства, тобто до 19.09.2022 року включно.

Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 16.09.2022 року продовжено строк застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, тобто до 14.11.2022 року включно.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.11.2022 року продовжено строк застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, тобто до 09.01.2023 року включно.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 189 Кримінального кодексу України, раніше судимий, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, офіційно не працевлаштований. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що соціальні зв`язки обвинуваченого не можна визнати стійкими.

Стосовно ризику переховування від суду, то як вбачається із практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, місце проживання, професію, прибуток, наявність сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці. Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання («Сулаоя проти Естонії», «Панченко проти Росії») та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»). Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою («Строган проти України»).

Суд зазначає, що тяжкість злочину не може бути єдиною підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Однак, суд враховує, що ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, не мав постійного місця роботи та джерела доходів. ОСОБА_9 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні нетяжкого та тяжкого злочинів, не мав постійного місця роботи та джерела доходів, що в сукупності з іншими обставинами збільшує ризик переховування від суду настільки, що його неможливо відвернути, не тримаючи обвинувачених під вартою.

Доводи сторони захисту про те, що обвинувачені не мають наміру переховуватися від суду, оскільки мають постійне місце проживання, мають дітей, самі по собі не можуть служити підставою для зміни запобіжного заходу, а мають враховуватися в сукупності з іншими обставинами, встановленими під час розгляду клопотання. В разі переховування обвинувачених, ризик якого залишається високим, стане неможливим подальше судове провадження та реалізація принципу змагальності сторін під час судового розгляду, що також зумовлює подальше застосування тримання під вартою обвинувачених.

Що стосується ризику незаконно впливати на потерпілого та свідків, суд, оцінюючи наявність ризику незаконно впливати на потерпілого та свідків, враховує, що потерпілий та свідки на даний час судом не допитані, та вважає, що ризик такого впливу зберігається до дослідження показань потерпілого та свідків безпосередньо судом під час судового розгляду. Суд не виключає ймовірності того, що не будучи обмеженим у спілкуванні із потерпілим та свідками, обвинувачені можуть здійснювати на них незаконний вплив.

Що стосується ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, суд, враховуючи, що обвинувачені офіційно не працевлаштовані, не мали постійного джерела доходу, обвинувачуються у вчиненні тяжких злочинів, тривалість дій згідно обвинувального акта, вважає такий ризик доведеним. Крім того, враховуючи вимоги ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», суд враховує також наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченими злочинів, особи обвинувачених у їх взаємозв`язку з можливими ризиками у справі.

Також суд приймає до уваги і стадію даного судового провадження, в межах якого обвинувачені, потерпілий та свідки на даний час судом не допитані, відтак докази, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, судом не досліджувалися. В разі переховування обвинувачених, ризик якого залишається високим, стане неможливим подальше судове провадження та реалізація принципу змагальності сторін під час судового розгляду, що також зумовлює подальше застосування тримання під вартою обвинувачених.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для продовження строку застосованих до обвинувачених запобіжних заходів у виді тримання під вартою, оскільки ризики, встановлені під час розгляду клопотання прокурора, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 ст. 176 КПК України, не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам.

Суд вважав, що позицію сторони захисту про зміну застосованих до обвинувачених запобіжних заходів у виді тримання під вартою на більш м`які запобіжні заходи не можливо визнати такою, що ставить під сумнів вище викладені висновки суду. Враховуючи викладене, з метою забезпечення виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, суд дійшов висновку про доцільність задоволення клопотань прокурора про продовження строку запобіжних заходів у виді тримання під вартою обвинувачених, а в задоволенні клопотань захисників обвинувачених щодо зміни застосованих до них запобіжних заходів слід відмовити. При цьому суд, враховуючи положення п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, вважає доцільним не визначати розмір застави.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційних скаргах захисник ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29.12.2022. Постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , Вінницької щодо ОСОБА_8 . Постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 щодо ОСОБА_9 .

Вимоги апеляційної скарги стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 обґрунтовує тим, що ухвала суду постановлена з порушенням ст. 194 КПК України, а клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою не підтверджено доказами про наявність ризиків, заявлені прокурором ризики є надуманими. Крім того, прокурором не було доведено чому неможливо застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід. Крім того, прокурором не було доведено чому неможливо застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід. В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 не погоджувався з клопотанням прокурора про продовження запобіжного заходу, просив змінити його на домашній арешт за місцем своєї реєстрації та проживання із сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . Обвинувачений вказував, що до притягнення до кримінальної відповідальності працював неофіційно, має сім`ю та двох неповнолітніх дітей, які потребують його матеріальної підтримки. На переконання захисника, викладене дає підстави застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Вимоги апеляційної скарги стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 обґрунтовує тим, що ухвала суду постановлена з порушенням ст. 194 КПК України, а клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою не підтверджено доказами про наявність ризиків, заявлені ризики є надуманими. Крім того, прокурором не було доведено чому неможливо застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 більш м`який запобіжний захід. В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 не погоджувався з клопотанням прокурора про продовження запобіжного заходу, просив змінити його на домашній арешт за місцем своєї реєстрації та проживання із сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 . Обвинувачений вказував, що раніше не судимий, працював не офіційно, має сім`ю та двох неповнолітніх дітей, що свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків, позитивно характеризується за місцем проживання. На переконання захисника, викладене дає підстави застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 , обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_8 апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 підтримали, просили їх задовольнити та змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення апеляційних скарг, просив залишити їх без задоволення, а ухвалу суду без змін як законну, обґрунтовану та вмотивовану.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників, дослідивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги. Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Розглядаючи клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд, відповідно до ст. 177,199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини повинен також врахувати тяжкість кримінального правопорушення у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Доводи апеляційних скарг про не доведеність наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України безпідставні, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний, обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Так, внаслідок суспільної небезпечності дій ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від суду. А це в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду та до неналежного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Зокрема, ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого за ч.3 ст.189 КК України, а саме у тому, що за попередньою змовою групою осіб, з погрозою насильства над потерпілим та поєднаному з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, вимагав передачу чужого майна. Водночас ОСОБА_9 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні двох кримінальних правопорушень, одне з яких є тяжким злочином, передбаченим ч.3 ст.189 КК України, а саме у тому, що за попередньою змовою групою осіб, з погрозою насильства над потерпілим та поєднаному з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, вимагав передачу чужого майна. Крім того, ОСОБА_9 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні нетяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст. 263 КК України, а саме у тому, що достовірно знаючи про те, що ніж є холодною зброєю та маючи злочинний умисел, спрямований на незаконне носіння (транспортування ) холодної зброї перевозив його між передніми сидіннями автомобіля, який перебував у його користуванні, тобто на місці, з якого було б можливо швидко використати та застосувати його як холодну зброю до 27.04.2022.

Таким чином, ризик переховування обумовлений можливими негативними наслідками для обвинувачених, а саме суворістю передбаченого покарання у разі визнання судом їх винними у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень. Крім того, кримінальне правопорушення, у якому обґрунтовано обвинувачуються ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , передбачає покарання у виді реального позбавлення волі. Відповідно перебуваючи на волі обвинувачені матимуть змогу переховуватися від суду, а також матимуть змогу перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому Європейський суд з прав людини у справі «Летельє проти Франції» зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

У даному випадку, на переконання колегії суддів, суспільний інтерес полягає у охороні права власності, а саме права будь-якого власника на володіння, користування та розпоряджання своїм майном відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також безпеці життя та здоров`я, особистої недоторканності, честі та гідності особи. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що доводи сторони захисту про те, що обвинувачені не мають наміру переховуватися від суду або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки мають постійне місце проживання, мають дітей, самі по собі не можуть служити підставою для зміни запобіжного заходу.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків та потерпілого, колегія суддів враховує те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з метою уникнення від кримінальної відповідальності можуть схиляти свідків та потерпілого до надання потрібних їм показань, оскільки схильні до насильства.

Крім того, колегія суддів враховує, встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме те, що показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 ст.23, ст.224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4ст. 95 КПК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ризик впливу на свідків та потерпілого існує на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, потерпілого та їх дослідження судом.

Що стосується даних про особи обвинувачених, то колегією суддів встановлено, що ОСОБА_8 , раніше судимий, одружений та має на утриманні двох малолітніх дітей, офіційно не працевлаштований, а ОСОБА_9 , раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, має на утриманні двох малолітніх дітей, в зареєстрованому шлюбі не перебуває.

Разом з цим, наявність в обвинувачених сім`ї, дітей, а також постійного місця реєстрації у Вінницькій області, не є безумовною підставою для застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки зазначені обставини не зменшують існування ризиків, передбачених, ч.1 ст.177 КПК України. До того ж, встановлені обставини існували і на час вчинення протиправних дій, а тому, на переконання колегії суддів, вони не утворюють жодних моральних запобіжників при обранні ОСОБА_9 та ОСОБА_8 моделі поведінки, а відтак не здатні перешкодити вчинити їм дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України. При цьому наявність судимості у ОСОБА_8 , не спонукала його до переоцінки та самоаналізу своєї поведінки.

Наведені в апеляційних скаргах дані про особу кожного із обвинувачених, самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до них іншого, більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту При цьому згода обвинувачених та їх захисника на залишення їм певної форми арешту, все ж таки підтверджує існування процесуальних ризиків у вказаному провадженні. Таким чином, доводи апеляційних скарг захисника щодо недоведеності прокурором наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України лише свідчать про необґрунтованість її вимог, оскільки обрання будь-якого запобіжного заходу без встановлення ризиків є процесуально незаконним.

Водночас в матеріалах судового провадження відсутні відомості щодо власників житла та їх ставлення до того, що у разі застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді домашнього арешту, останні перебуватимуть у цьому житлі на таких умовах. На переконання колегії суддів судом першої інстанції наведені достатні мотиви для відмови в обранні обвинуваченим більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, оскільки застосування домашнього арешту не спростовує можливості обвинувачених вдатися до дій, передбачених ст. 177 КПК України.

В судовому засіданні захисник просив долучити висновок експерта № 1184/16/17, який на його думку, підтверджує відсутність нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, тобто виключає насильницьку складову вимагання. Однак встановлення наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення, причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинувачених та наслідками є завданням судового розгляду. При вирішенні питання щодо продовження строку запобіжного заходу суд повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою, а також перевірити наявність ризиків. Відповідно суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину.

Що стосується доводів захисника про тривале перебування обвинувачених під вартою, то з даного приводу колегія суддів зазначає про те, що строк перебування обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 під вартою не виходить за межі визначенні КПК України. До того ж, з матеріалів судового провадження вбачається, що при вирішенні питання щодо продовження обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 строку тримання під вартою суд першої інстанції правильно виходив не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків переховування обвинувачених від суду, впливу на свідків, потерпілого, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. Крім того, ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які б також свідчили про неможливість перебування ОСОБА_9 та ОСОБА_8 під вартою, або ж про інші обставини, які б переважили встановлені ризики. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції щодо вживання всіх заходів для недопущення затягування розгляду вказаного кримінального провадження для того, щоб розглянути справу у розумні строки та постановити відповідне законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Колегія суддів вважає, що обставини, які були підставою для продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 знайшли своє підтвердження під час розгляду клопотання судом першої інстанції та не спростовані стороною захисту в суді апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції відповідно до вимог ст.370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування за доводами апеляційних скарг захисника колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419,422-1 КПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29 грудня 2022 року залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4