Справа № 298/1559/20 Провадження № 1-кп/304/55/2023
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2023 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

її захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду кримінальне провадження №0000046 від 14 вересня 2020 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та зареєстрованої у АДРЕСА_1 , мешканки АДРЕСА_2 , без освіти, не одруженої (має на утриманні чотирьох малолітніх дітей), непрацюючої, громадянки України, згідно ст. 89 КК України раніше не судимої

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України,

В С Т А Н О В И В :

дванадцятого вересня 2020 року близько 00.30 год обвинувачена ОСОБА_4 , знаходячись за місцем свого проживання у будинку АДРЕСА_2 , знаючи, що її знайомий ОСОБА_6 , якому вона дозволила декілька днів переночувати у своєму будинку, є пенсіонером та отримує пенсію на банківську карту АТ «Ощадбанк», скориставшись тим, що потерпілий спить, умисно, таємно, з корисливих спонукань, з метою заволодіння чужим майном, викрала з його наплічної сумки зазначену банківську картку № НОМЕР_1 , та, дочекавшись ранку, о 10.35 год та 11.33 год за допомогою сторонніх осіб ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які знаходилися біля банкомату АТ КБ «ПриватБанк» по вулиці Шевченка, 36 в смт В.Березний Ужгородського району Закарпатської області та допомогли їй зняти з рахунку грошові кошти, викрала 500 (п`ятсот) та 1 000 (одну тисячу) грн двома транзакціями, використавши такі на власні потреби, чим спричинила потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 1 500 грн, за що кримінальна відповідальність передбачена ч. 1 ст. 185 та ч. 1 ст. 357 КК України.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень визнала повністю, розкаялася та показала, що потерпілий ОСОБА_9 є дядьком її співмешканця та восени 2020 року проживав у її будинку близько місяця. Вона за ним доглядала, купляла для нього їжу та ліки. У той день, коли мала місце подія, він заснув, а вона тим часом, не маючи грошей, вирішила взяти його банківську картку. Перевіривши наявність на ній коштів, вона за допомогою сторонніх осіб, які також чекали чергу до банкомату, зняла спочатку 500 грн, а згодом ще 1 000 грн. Вказувала, що за ці кошти купила потерпілому ліки від астми за 300 грн, а також продукти харчування та 0,3 л пляшку горілки, після чого поставила картку знову потерпілому в кишеню. ОСОБА_9 питав її тоді, звідки вона взяла гроші, на що вона пояснювала, що позичила, однак коли він виявив відсутність всіх грошей на картці, то написав заяву до поліції. Про вчинене шкодує, просила суворо її не карати, оскільки більше таке не повториться; крім цього зазначила, що коли потерпілий помер, то вона брала участь у його похованні та придбала труну за 1 000 грн.

Кримінальне провадження розглядається за відсутності потерпілого ОСОБА_6 , оскільки як видно з наданого у розпорядження суду повідомлення Великоберезнянського відділу ДРАЦСу від 20 січня 2022 року № 30/24.9-19, відповідно до відомостей Державного реєстру актів цивільного стану громадян, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а/з про смерть № 42 від 12 квітня 2021 року).

Враховуючи, що такі фактичні обставини справи ніким не оспорюються, а обвинувачена правильно зрозуміла зміст цих обставин і сумнівів у добровільності та істинності її позиції немає, роз`яснивши їй, що вона буде позбавлена права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, суд при вирішенні питання про обсяг доказів, які підлягають дослідженню, в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України обмежується визнавальними показами обвинуваченої, а дослідження решти доказів вважає недоцільним.

Відтак з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів в їх сукупності, суд вважає доведеною вину обвинуваченої ОСОБА_4 в інкримінованих їй кримінальних правопорушеннях і кваліфікує її дії за ч. 1 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка) та за ч. 1 ст. 357 КК України як викрадення офіційного документу.

При призначенні обвинуваченій покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винної і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно із ст. 12 КК України обвинувачена ОСОБА_4 вчинила кримінальні проступки; на психіатричному та наркологічному обліках станом на 08 жовтня 2020 року не перебувала.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, а також наявність на утриманні чотирьох малолітніх дітей.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченій суд не знаходить.

При цьому суд також враховує позицію, висловлену у постанові ККС ВС від 14 лютого 2019 у справі № 454/420/17, що предметом злочину, передбаченого ст. 357 КК України є: зокрема, офіційні документи, у тому числі електронні, штампи, печатки; приватні документи, що знаходяться на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності (частини 1 і 2 ст. 357 КК України); паспорт або інший важливий особистий документ (ч. 3 ст. 357 КК України).

Згідно з приміткою до ст. 358 КК України під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» № 2657-ХП від 2 жовтня 1992 року, п. 1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» № 2346 ІІІ від 05 квітня 2001 року, ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» № 2121-Ш від 7 грудня 2000 року документом визнається будь-який матеріальний носій, що містить інформацію, функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі, а засобами доступу до банківських рахунків (платіжним інструментом) є засоби певної форми на паперовому, електронному чи іншому виді носія інформації, використання якого ініціює переказ грошей з відповідного рахунку. Одним з видів доступу до банківських рахунків є спеціальні платіжні засоби (платіжні картки тощо).

Платіжна картка електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Електронний платіжний засіб має містити обов`язкові реквізити, які дають змогу ідентифікувати платіжну систему та емітента.

Тобто аналіз зазначених норм законодавства свідчить про те, що платіжна картка є різновидом офіційних документів, і відповідно предметом злочину передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України.

Крім того така позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України, який викладено у постанові від 20 червня 2011 року, згідно з яким за своїм юридичним значенням та функціональним призначенням платіжні картки, як платіжні інструменти засоби доступу до банківських рахунків, відповідають визначенню поняття «офіційний документ» і є різновидом офіційних документів.

Призначаючи покарання суд враховує вимоги ст. 65 КК України, згідно яких особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень з урахуванням її особи, ступеня тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. За змістом зазначеного закону покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженої особи та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як роз`яснено у п. 1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2015 року призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

У справі № 205/7091/16-к від 17 жовтня 2019 року Верховний Суд розтлумачив судову дискрецію у кримінальному судочинстві та звернув увагу на міжнародно-правове регулювання зазначеного інституту.

Так, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

З урахуванням зазначених обставин, відповідно до вимог кримінального закону і передбаченої цим законом санкції, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, спосіб їх вчинення, мету та мотив вказаних діянь, особу винної, яка свою вину визнала повністю, щиро розкаялася та має на утриманні чотирьох малолітніх дітей, беручи до уваги позицію сторони обвинувачення, відповідно до вимог кримінального закону і передбаченої цим законом санкції приходить до висновку, що обвинуваченій ОСОБА_4 слід призначити покарання в межах санкції статей, за якими кваліфіковано її дії.

При призначенні ОСОБА_4 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень згідно з ч. 1 ст. 70 КК України суд вважає за доцільне застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Запобіжний захід відносно обвинуваченої ОСОБА_4 під час досудового розслідування та судового розгляду даного кримінального провадження не обирався, клопотання про його обрання суду не подано, отже питання щодо такого судом не розглядається.

Речових доказів та процесуальних витрат у даному кримінальному провадженні немає.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Керуючись ст. 368, ч. 2 ст. 373, ст. 374 КПК України, с у д

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України і призначити:

- за ч. 1 ст. 185 КК України покарання у виді громадських робіт на строк 80 (вісімдесят) годин;

- за ч. 1 ст. 357 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 30 (тридцяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п`ятсот десять) грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_4 призначити покарання у виді громадських робіт на строк 80 (вісімдесят) годин.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок суду може бути подана апеляція до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку суду учасники кримінального провадження можуть отримати в Перечинському районному суді Закарпатської області в порядку, передбаченому ч. 6 ст. 376 КПК України. Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Головуючий: ОСОБА_1