справа № 492/1932/19
УХВАЛА

Іменем України

01 лютого 2023 року м.Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , захисника-адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника-адвоката ОСОБА_4 про визнання доказу очевидно недопустимим у кримінальному провадженні № 0000110, внесеному 18 березня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, -

встановив:

У провадженні Арцизького районного суду Одеської області знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000110, внесеному 18 березня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

В ході судового розгляду в судовому засіданні захисник-адвокат ОСОБА_4 заявив клопотання, яке було підтримано обвинуваченим у судовому засіданні, про визнання доказу протоколу огляду місця події від 18 березня 2019 року, в ході якого виявлено та вилучено: акумулятор «Evrobat»; портативний електричний насос; розвідний ключ «Topex» 300 мм.; хрестоподібний ключ; 7 відрізків липкої стрічки «скоч»; змив ватною паличкою, які були визнані речовими доказами, очевидно недопустимим, посилаючись на те, що огляд місця події від 18 березня 2019 року проведено з грубим порушенням норм КПК України, оскільки огляд було проведено у буд. АДРЕСА_1 та його прибудинкової території, що не є місцем події, так як подія з заволодіння транспортного засобу потерпілого мала місце в іншій місцевості, а саме у дворі буд. АДРЕСА_1 , у якому проживав потерпілий. Також, зазначений огляд проводився без згоди власника будинку, за правилами обшуку житла та іншого володіння, без обґрунтування підстав проведення такого огляду, без ухвали слідчого судді, а також без фіксації за допомогою аудіо-відеозапису. Крім того, зміст зазначеного протоколу не містить послідовності дій слідчого та фактично проведено без участі свідків, а також в ході огляду було проведено дві слідчі дії, а саме обшук та пред`явлення речей для впізнання.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання захисника-адвоката, вважав, що доводи викладені захисником у клопотанні про визнання доказу очевидно недопустимим не є обґрунтованими.

Суд, розглянувши клопотання про визнання доказу очевидно недопустимим, заслухавши обґрунтування захисника-адвоката, думку обвинуваченого, заперечення прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, вважає, що клопотання захисника-адвоката не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року «Про деякі питання здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (Постанова Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 601/1143/19).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (ч. 1 ст. 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 статті 87 КПК. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі частини 1 статті 87 КПК (правова позиція, викладена Верховним Судом у постановах від 08 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к та від 12 листопада 2019 року у справі № 236/863/17).

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова Верховного Суду від 25 вересня 2018 року у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 334/5670/18).

Так, даючи оцінку доводам, викладених у клопотанні захисника, суд не вбачає очевидної недопустимості перелічених доказів, оскільки клопотання захисника зводиться до оцінки процесуальних порушень, вчинених на думку захисника під час проведення досудового розслідування, які на переконання суду на цій стадії судового розгляду очевидно недопустимими не є в розумінні ч. 1 ст. 87 та ч. 2 ст. 89 КПК.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначеного в ньому доказу.

Більш того, слід наголосити, що з аналізу ч. 2 ст. 89 КПК слідує, що в разі встановлення очевидної недопустимості доказу, це є наслідком неможливості дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Отже, вказана норма вказує не тільки на можливість визнання очевидно недопустимими доказів під час судового розгляду (в разі встановлення для цього підстав), але й чітко визначає конкретну стадію можливості застосування вказаної норми і, це саме стадія дослідження доказу, який суд, в разі його очевидної недопустимості або не досліджує взагалі, або припиняє його дослідження, якщо воно розпочате.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 94 КПК України кожен доказ у кримінальному провадженні має оцінюватися з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Обвинувальними доказами є фактичні дані, які вказують на обставини, що свідчать про вчинення кримінального правопорушення певною особою; виправдувальні докази вказують на обставини, які спростовують вчинення особою правопорушення.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Враховуючи викладеного, беручи до уваги, що в ході дослідження протокол огляду місця події від 18 березня 2019 року, який просить захисник визнати очевидно недопустимим, очевидної недопустимості судом не встановлено, вказаний протокол містить інформацію, яку слід оцінити в сукупності з іншими доказами, зібраними в ході судового слідства при прийнятті судового рішення за наслідками судового розгляду, суд прийшов до висновку, що питання щодо допустимості зазначеного доказу, буде вирішено судом під час оцінки доказів в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення за наслідками судового розгляду, відповідно до вимог ст. 89 КПК України, у зв`язку з чим клопотання захисника-адвоката задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 87, 89, 358, 369-372 КПК України, суд, -

постановив:

У задоволенні клопотання захисника-адвоката ОСОБА_4 про визнання доказу очевидно недопустимим - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено 03 лютого 2023 року о 15 год. 30 хв.

Суддя

Арцизького районного суду ОСОБА_1