Вирок

Іменем України

27.03.2023 м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Львівської області, Мостиського району, с. Старява, українця, громадянина України, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Львівської області, Сокальського району, с. Волсвин, українця, громадянина України, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м.Львова, українки, громадянки України, проживаючої та зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України,

встановив:

Відповідно до обвинувального акту, підтриманого прокурором у суді, органом досудового розслідування ОСОБА_4 , який згідно наказу №15 від 06 березня 2014 працював на посаді в.о. майстра дільниці ЩО-1 ЛКП «Львівелектротранс», обвинувачується у тому, що, перебуваючи 12 січня 2015 року близько 20.00 години на своєму робочому місці, а саме в тролейбусному депо ЛКП «Львівелектротранс», що за адресою: м. Львів, вул. Тролейбусна, 1, будучи зобов`язаним на підставі п. 6.1.4 «Правил охорони праці на міському електричному транспорті», затвердженого наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків чорнобильської катастрофи від 21.08.2006 №546 забезпечувати працівників, які виконують роботи в оглядових канавах засобами індивідуального захисту, у тому числі касками, згідно п.2.5 розділу 2 «Посадової інструкції №18 майстра дільниці ЩО - 1», де зазначено, що майстер дільниці ЩО повинен забезпечувати виконання контролю за дотриманням вимог з охорони праці, пожежної безпеки піл час проведення ремонтних робіт працівниками дільниці. Зокрема, в порушення вимог «Посадової інструкції №18 майстра дільниці ЩО - 1» п. 3.18. 3.19, 3.20, 4.4, 4.5 в.о. майстра дільниці ЩО-1 ОСОБА_4 , який 12.01.2015 скерував бригаду на щоденний огляд тролейбусів, неналежно виконав свої службові обов`язки, а саме не проконтролював протягом зміни в бригаді дотримання працівниками безпечних прийомів праці, застосування засобів індивідуального захисту, не провів щоденний І ступінь поточного контролю за станом охорони праці і не вжив заходів щодо їх усунення, не усунув виробничої ситуації, яка створює загрозу життю чи здоров`ю працівників, допустив до роботи працівників, з якими не проведено інструктаж на робочому місці і не перевірив знання з охорони праці, не усунув від роботи працівника, який допустив порушення інструкції з охорони праці, безпечного ведення робіт, не передбачив можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинен був і мав можливість їх передбачити, допустив до роботи слюсаря з ремонту рухомого складу ОСОБА_10 без засобів індивідуального захисту (каски), в результаті чого останній, будучи в оглядовій канаві при огляді тролейбуса № НОМЕР_1 отримав тілесні ушкодження, які згідно з висновком експерта №114/15 від 16.03.2015 року відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.

Дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.2 ст.271 КК України, як порушення службовою особою вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілому.

Окрім цього, згідно обвинувального акту, підтриманого прокурором у суді, органом досудового розслідування ОСОБА_5 , який згідно наказу №61 від 01.04.1985 працював на посаді водія тролейбуса ЛКП «Львівелектротранс», обвинувачується в тому, що, перебуваючи 12 січня 2015 року близько 20.00 години на своєму робочому місці, а саме в тролейбусному депо ЛКП «Львівелектротранс», що за адресою: м. Львів, вул. Тролейбусна, 1, сів за кермо тролейбуса № НОМЕР_1 , який перебував на оглядовій канаві. На цей момент в оглядовій канаві знаходився слюсар-ремонтник рухомого складу ЛКП «Львівелектротранс» ОСОБА_10 і встановлював причину поломки вказаного тролейбусу. ОСОБА_5 , будучи зобов`язаним згідно інструкції №12 з охорони праці для водія тролейбуса (маневрового), а саме п.3.4 розділу, де зазначено, що водій тролейбуса (по перегону і розташуванню рухомого складу) повинен особисто впевнитись в тому, що під тролейбусом немає ремонтних працівників, не перевірив особисто перебування в оглядовій канаві ОСОБА_10 , не передбачив можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинен був і мав можливість їх передбачити, повернув кермо тролейбуса у праве положення, в результаті чого останній, будучи в оглядовій канаві при огляді тролейбуса № НОМЕР_1 , отримав тілесні ушкодження, які згідно з висновком експерта №114/15 від 16.03.2015 року відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.

Дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковано за ст.128 КК України, як нанесення необережного тяжкого тілесного ушкодження.

Окрім цього, згідно обвинувального акту, підтриманого прокурором у суді, органом досудового розслідування ОСОБА_6 , яка згідно наказу №556-П від 02.12.2014 року працює на посаді інженера з охорони праці служби охорони праці ЛКП «Львівелектротранс» (тролейбусне ДЕПО), що за адресою: м. Львів, вул. Тролейбусна, 1, будучи зобов`язаною на підставі п. 6.1.4 «Правил охорони праці на міському електричному транспорті», затвердженого наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків чорнобильської катастрофи від 21.08.2006 року №546 забезпечувати працівників, які виконують роботи в оглядових канавах засобами індивідуального захисту, у тому числі касками; додатку №3 до Наказу №53 Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду від 24.03.2008 року «Про затвердження положення про порядок забезпечення працівників спеціальним одягом, спеціальним взуттям та іншими засобами індивідуального захисту», де вказаний перелік робіт, які вимагають застосування відповідних засобів індивідуального захисту, зокрема захисні каски - роботи в ямах, траншеях, шурфах, колодязях, шахтах, тунелях; п.2.3 розділу 2 «Посадової інструкції інженера з охорони праці служби охорони праці», де зазначено, що інженер з охорони праці контролює стан охорони праці та функціонування системи управління охороною праці в тролейбусному депо; п.п. 3.5, 3.7, 3.14, 3.16, 3.18 розділу 3 «Посадової інструкції інженера з охорони праці служби охорони праці», п.4.3 розділу 4 «Посадової інструкції інженера з охорони праці служби охорони праці», неналежно виконала свої службові обов`язки, а саме не забезпечила дотримання затвердженої структурно-функціональної схеми управління охороною праці на підприємстві шляхом перевірки виконання функцій і завдань управління охороною праці усіма посадовими особами; не організували паспортизацію цехів, дільниць, робочих місць щодо відповідності їх вимогам охорони праці; не здійснила контроль за забезпеченням працівників засобами індивідуального захисту згідно з нормативно-правовими актами, зокрема слюсаря з ремонту рухомого складу ОСОБА_10 ; за організацією робочих місць у відповідності з нормативно-правовими актами з охорони праці; за своєчасним виконанням посадовими особами депо наказів. розпоряджень адміністрації і приписів осіб органів державного нагляду за охороною праці, зокрема станом на даний час не усунуто недоліки, які були виявлені Державною службою гірничого нагляду та промислової безпеки України та відображені в Акті перевірки суб`єкта господарювання №10/11 - комісійний від 15.10.2013 року ЛКП «Львівелектротранс» службою охорони праці, незважаючи не те, що пройшло півтора роки; не забезпечила належного оформлення та зберігання документації з питань охорони праці; не здійснювала контроль по депо за виконанням вимог стандартів, правил, норм і інструкцій з охорони праці; не вимагала від посадових осіб відсторонення від роботи працівників, які порушують нормативні акти про охорону праці, не передбачила можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинна була і мала можливість їх передбачити, не забезпечила та не допустила до роботи слюсаря з ремонту рухомого складу ОСОБА_10 без засобів індивідуального захисту (каски), в результаті чого останній, будучи в оглядовій канаві при огляді тролейбуса № НОМЕР_1 отримав тілесні ушкодження, які згідно з висновком експерта №114/15 від 16.03.2015 року відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.

Дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.2 ст.367 КК України, як неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що в результаті її службової недбалості спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілому.

Згідно з приписами ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому, суд, згідно з ч. 6 ст. 22 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 25 КПК України зобов`язує прокурора, слідчого в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст. 9 КПК України.

За правилами ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Таким чином, обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення.

Під час судового розгляду судом створені всі необхідні умови для реалізації сторонами процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що, зокрема, підтверджується тим, що в жодного з учасників процесу (сторони кримінального провадження) зауважень з цього приводу не виникло.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні 18.11.2022 року показав суду, що обов`язки майстра дільниці 12.01.2015 року не виконував. Так, 12 січня 2015 року близько 07:40 год., прийшовши на роботу, переодягнувся та після цього зустрів слюсаря ОСОБА_10 , попросив його перевірити можливий витік повітря (технічні несправності) у тролейбусі №101, після чого почав займатись своєю роботою з оформлення різноманітних документів. В подальшому, до нього підійшов слюсар ОСОБА_11 , який був стривожений та попросив у ОСОБА_4 шланг. Підійшовши до тролейбуса перевірити в чому причина, помітив, що на місці потерпілого ОСОБА_10 не було, відтак ОСОБА_4 почав з`ясовувати у ОСОБА_11 місце перебування ОСОБА_10 , який повідомив, що ОСОБА_10 перебуває у роздягальній. Зайшовши у роздягальню, помітив ОСОБА_10 , який тримався за голову та повідомив ОСОБА_4 , що йому притисло голову, однак від виклику швидкої медичної допомоги відмовився, не зважаючи на наполягання ОСОБА_4 на такому. Заходивши декілька разів у роздягальню для того, щоб пересвідчитись, що з ОСОБА_10 все в порядку, помічав, що той спить, відтак будити його не став. Після того, як ОСОБА_10 прокинувся, ОСОБА_4 ще раз запропонував ОСОБА_10 викликати швидку медичну допомогу, однак такий відмовився та попрямував додому.

На уточнюючі запитання суду та учасників кримінального провадження ОСОБА_4 показав суду, що станом на 12.01.2015 року працював бригадиром, з наказом №15 від 06.03.2014 року «Про тимчасове виконання обов`язків майстра дільниці», яким на нього начеб-то було покладено обов`язки майстра, насправді був ознайомлений директором ЛКП «Львівелектротранс» 13.01.2015 року, однак дату ознайомлення не проставляв, оскільки дата вже була проставлена на наказі. Пояснив, що наказ від 06.03.2014 року №15«Про тимчасове виконання обов`язків майстра дільниці» був винесений насправді не 06.03.2014, а після подій 12.01.2015. Більш того, пояснив, що 06.03.2014 року він перебував у відпустці, відтак в будь-якому разі не міг підписувати цей наказ саме тоді.

Щодо засобів індивідуального захисту, які були на потерпілому ОСОБА_10 12.01.2015 , коли він його бачив перед початком виконання роботи, повідомив, що на ньому не було жодних засобів індивідуального захисту. Показав також, що загалом робота по прослуховуванню місця витоку повітря не є небезпечною та не потребує перебування у касці, однак каски на підприємстві, зокрема і у канаві, були наявні, відтак потерпілий ОСОБА_10 мав можливість одягнути таку. Також пояснив, що прослуховування місця витоку повітря не потребувало, щоб ОСОБА_10 спускався в канаву.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні 18.11.2022 року показав суду, що 12.01.2015 року, прийшовши на роботу, переодягнувся, оглянув поїздовий журнал та приступив до виконання своїх функціональних обов`язків відповідно до заявки у вищевказаному поїздовому журналі, а саме заїхав тролейбусом №101 на другу оглядову канаву, оскільки, як повідомив йому слюсар ОСОБА_11 , потрібно було здійснити підйом тролейбуса, підйом здійснював безпосередньо сам ОСОБА_11 , після чого ОСОБА_5 , виключивши високовольтну та низьковольтну подачу струму, поставив тролейбус на ручне гальмо. Після цього, будучи біля брами (близько 5-6 метрів від тролейбуса), до нього підійшов ОСОБА_11 та повідомив, що потрібно повернути кермо вліво, оскільки з шланга витікає речовина невідомого походження. Оглянувши канаву під тролейбусом та переконався, що там нікого не було, сів за кермо тролейбуса № НОМЕР_1 , відкривши вікно кабіни спитав ОСОБА_11 знову, чи немає нікого в оглядовій канаві. ОСОБА_11 в цей момент знаходився біля переднього колеса та також повідомив йому, що під тролейбусом нікого немає, дав команду повернути руль вліво, що ОСОБА_5 і зробив. Повернувши кермо, як говорив йому ОСОБА_11 на три обороти вліво, ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_5 , що зі шланга наявний витік повітря, відтак пішов за шлангом для заміни такого у тролейбусі №101. В подальшому, ОСОБА_5 вийшов з кабіни водія тролейбуса. Близько 4-5 хв. після цього, очікуючи на наступні тролейбуси, помітив ОСОБА_10 , який був без каски (однак такі були у канаві), та тримався за ніс, повідомивши ОСОБА_5 , що притиснув голову, ОСОБА_5 завів ОСОБА_10 у роздягальню, після чого прийшов ОСОБА_4 . Показав також, що запитував ОСОБА_10 про необхідність виклику швидкої медичної допомоги, однак такий відмовився.

На уточнюючі запитання суду та учасників кримінального провадження ОСОБА_5 показав суду, що переміщення тролейбуса №101 по тролейбусному депо він здійснював на підставі інструкції, оскільки це є його посадовим обов`язком. Показав також, що станом на момент настання події, виконував вказівки слюсара ОСОБА_11 , який повідомив йому, що потрібно здійснити підйом передньої осі тролейбуса №101.

Обвинувачена ОСОБА_6 у судовому засіданні 18.11.2022 року показала суду, що станом на момент 12.01.2015 року перебувала на посаді інженера з охорони праці, до її посадових обов`язків входили контроль за станом охорони праці, який полягав у перевірці справності та безпечності інструментів, перевірці обладнання на відповідність безпеки шляхом здійснення комісійного поточного контролю раз на місяць, після чого заносяться записи про результати здійснення такого шляхом занесення записів до журналу про виявлені недоліки, після чого такі усуваються працівниками підприємства. Про події, які мали місце 12.01.2015 року вона дізналась на наступний день, їй передзвонили з Фонду соціального страхування, оскільки до них надійшло повідомлення з лікарні про настання нещасного випадку на підприємстві. Вказала, що на підприємстві не було зафіксовано факту настання нещасного випадку, оскільки потерпілий ОСОБА_10 відмовився від виклику швидкої медичної допомоги, відтак керівництво підприємства і не знало про настання такого.

На уточнюючі запитання суду та учасників кримінального провадження ОСОБА_6 показала суду, що до настання події, яка мала місце 12.01.2015 року, ОСОБА_10 видавались засоби індивідуального захисту, зокрема каски, комірником, оскільки це є його посадовим обов`язком, однак дату такого вона не пам`ятає, точна дата зафіксована у журналі видачі засобів індивідуального захисту. Її посадовими обов`язками щодо засобів індивідуального захисту є визначення потреб на підприємстві та подання заявки для забезпечення таких. Вказала, що відповідно до документації, яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_10 отримував каску у 2008 році, однак його підпису про отримання такої не було, оскільки, станом на той момент підписи про тримання не відбирались. В подальшому, ОСОБА_10 , відповідно до вищевказаної документації, отримував каску у травні 2015 року, оскільки підприємством було закуплено нові каски, та за розпорядженням директора ЛКП «Львівелектротранс» було видано нові каски працівникам підприємства. Щодо проходження ОСОБА_10 повторних інструктажів з питань охорони праці вказала, що такі проводились майстром дільниці раз на три місяці. Щодо інструктажу, який був проведений з ОСОБА_10 03.12.2014 року, вказала, що це був первинний інструктаж, оскільки ОСОБА_10 був переведений з однієї дільниці на іншу. Вказала також, що нею, у січні 2015 року, не виявлялись порушення з охорони праці щодо засобів індивідуального захисту. Щодо наявності касок у оглядовій канаві станом на момент проведення щомісячного поточного контролю з питань охорони праці вказала, що такі були наявні на вході та виході з оглядової канави у кількості двох шт., однак такі не підписані, відтак неможливо встановити кому саме вони належали, оскільки такі були черговими касками, а не індивідуальними. Вказала також, що, згідно її посадової інструкції, вона виконувала посадові обов`язки у денну зміну, а ОСОБА_10 працював виключно у нічні зміни, відтак контроль за дотримання правил безпеки на підприємстві, контроль за забезпеченням засобами індивідуального захисту, спеціальним одягом у нічні зміни здійснювався майстром дільниці відповідно до його посадової інструкції, а журнал обліку засобів індивідуального захисту, спеціального одягу знаходився у бухгалтерії підприємства. Вказала, що контроль за дотриманням законодавства про охорону праці, зокрема щодо забезпечення ОСОБА_10 засобами індивідуального захисту, в тому числі захисною каскою, нею не здійснювався, оскільки, як вже зазначалось, ОСОБА_10 працював у ЛКП «Львівелектротранс» у нічні зміни, відтак такий повинен здійснюватись майстром дільниці, про що заносяться записи про виявлені порушення до журналу, однак порушень станом на 12.01.2015 року щодо забезпечення захисною каскою, не було. Щодо клопотання про долучення доказів до матеріалів кримінального провадження на стадії досудового розслідування вказала, що вона не подавала, оскільки слідчий при проведенні досудового розслідування повідомив їй, що такі документи для досудового розслідування не потрібні, відтак, оскільки вона не володіє юридичними знаннями, не могла знати про те, що такі документи потрібно було долучати до матеріалів кримінального провадження на стадії досудового розслідування. Вказала також, що повторний інструктаж з охорони праці проводиться періодично (раз на три місці), оскільки ЛКП «Львівелектротранс» є підприємством з підвищеною небезпекою, первинний інструктаж проводиться, коли працівник приступає до посадових обов`язків або, як у даному випадку, коли працівник переводиться з однієї дільниці на іншу, однак, оскільки ОСОБА_10 виконував однакові посадові обов`язки на обох дільницях, з ним був проведений первинний інструктаж з питань охорони праці, без стажування, та такий був допущений до виконання посадових обов`язків. Щодо обов`язку працівників постійно перебувати у захисній касці на робочому місці пояснила, що такий обов`язок працівників не передбачений інструкцією з охорони праці, однак такою передбачено, що кожний працівник повинен дбати про власну безпеку.

Потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні 07.12.2022 року показав суду, що 12.01.2015 вийшов на роботу, як зазвичай взяв інструменти, масло, які йому були потрібні для роботи. До нього підійшов перегонщик ОСОБА_12 та повідомив, що зажене тролейбус на оглядову канаву у зв`язку з технічними несправностями такого (щось в ньому шипить). ОСОБА_4 сказав піти подивитись та вияснити, що там шипить. Тролейбус загнали на другу канаву, після чого потерпілий зайшов в оглядову канаву з-заду і пішов до тролейбуса, помітив, що ОСОБА_11 є на місці, відтак сказав ОСОБА_11 підняти на підйомник тролейбус, у зв`язку з тим, що останній вже давно працює, а піднявши тролейбус на підйомник, буде легше замінити шланг. ОСОБА_11 підняв тролейбус на підйомник, після чого ОСОБА_10 сказав ОСОБА_11 , щоб той поміняв шланг, оскільки вже підняв тролейбус на підйомнику, на що ОСОБА_11 погодився. Нагальної потреби у піднятті тролейбуса на підйомнику не було, такий можна було і не піднімати, однак проводити заміну шлангу у тролейбусі є легшим, коли тролейбус перебуває у піднятому положенні. На оглядовій канаві проводили ремонт одночасно двох тролейбусів. ОСОБА_10 пішов до іншого тролейбуса, який стояв позаду тролейбуса № НОМЕР_1 . Дотягнувши трубку в іншому тролейбусі, повернувся до тролейбуса №101. Подумавши, що ОСОБА_11 закінчив ремонт зі заміни шлангу у тролейбусі №101, ОСОБА_10 хотів перевірити «подушки», а щоб їх дістати до кінця, треба піднятись до верху, відтак і запхав голову, в результаті чого її придавило, після чого вийшов з оглядової канави і пішов в роздягальню.

Щодо обізнаності, чи хтось перебуває за кермом тролейбуса № НОМЕР_1 , повідомив, що йому це не було відомо, оскільки він зайшов з-заду канави, а не спереду. Після його повернення до оглядової канави, ОСОБА_11 в цей момент не було в канаві, відтак ОСОБА_10 подумав, що ОСОБА_11 вже здійснив заміну шланга в тролейбусі №101.

Щодо обвинуваченого ОСОБА_5 показав, що такого він взагалі не бачив, та йому не відомо, хто з перегонщиків заганяв тролейбус АДРЕСА_4 на оглядову канаву ОСОБА_5 чи ОСОБА_12 . Обвинувачений ОСОБА_5 підійшов до нього, коли він вже отримав травму та поцікавився його самопочуттям, допоміг зайти в роздягальню.

Показав також, що він мав перевірити передні подушки «сифони», чи вони шиплять, думав, що замінили шланг, або нікого немає. Він не бачив нікого біля тролейбуса, тому і не попередив нікого, що лізе в канаву.

Повідомив також, що перебував у спеціальному одязі, однак був без захисної каски, оскільки ніколи не працює в такій. Чи були в ямі чергові каски не бачив, оскільки за такими не дивився, бо вони йому не потрібні.

Вказав, що ОСОБА_13 приймала участь в контролі за проведенням інструктажів з охорони праці, оскільки здавали екзамени з питань охорони праці. Цієї ночі ОСОБА_13 не проводила інструктажів, оскільки це була нічна зміна.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні 14.11.2022 року показав суду, що він працює слюсарем у тролейбусному депо ЛКП «Львівелектротранс», на цій посаді працював і у 2015 році. Щодо подій 12.01.2015 року пояснив, що цього дня проводився ремонт тролейбуса №101, в якому був пошкоджений шланг. Будучи слюсарем, саме він повинен надавати вказівки водію, що робити під час ремонту тролейбуса. Щодо способу усунення поломки тролейбуса пояснив, що для цього потрібно підняти тролейбус, повернути кермо в сторону та замінити шланг у боковій частині тролейбуса, відтак йому не відомо, як потерпілий ОСОБА_10 потрапив до оглядової канави тролейбусного депо і для чого це було взагалі йому робити. Надаючи вказівку для повороту керма ОСОБА_5 , який перебував в цей момент за кермом тролейбуса, впевнився, що у оглядовій канаві тролейбусного депо нікого не було. Показав також, що йому не відомо, чи на момент проведення ремонту тролейбуса потерпілий ОСОБА_10 перебував у захисній касці, однак вказав, що така була в канаві наявна. В подальшому, почув голос ОСОБА_10 , який повідомив, що йому притисло голову. Щодо інструктажу з питань охорони праці показав, що такий проводився 12.01.2015 року, про що він розписувався.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні 14.11.2022 року показав суду, що 12 січня 2015 року у вечірній час слюсар по ремонту ОСОБА_10 проводив ремонт тролейбуса, який був в оглядовій ямі та сталось так, що його голова опинилась між тягою та кронштейном корпусу тролейбуса під таким, після чого водій повернув кермо тролейбуса, в результаті чого голову потерпілого затиснуло. В подальшому, потерпілий вийшов з оглядової ями та знаходився усю нічну зміну в роздягальній, після чого пішов додому. Щодо правил безпеки під час перебування в оглядовій канаві свідок показав суду, що працівник, який проводить ремонт тролейбуса в оглядовій канаві, повинен перед входом у таку одягнути захисну каску, відтак на вході до оглядової канави розміщене графічне попередження про доцільність одягання захисної каски, засобів спеціального індивідуального захисту (спеціальний одяг, спеціальне взуття), а також розміщені чергові захисні каски. Показав, що випадок, який мав місце 12.01.2015 року, відносився до тяжких випадків, відтак спеціальне розслідування нещасного випадку призначалось Державною комісією з питань охорони праці та він, як начальник з охорони праці (на той момент) також приймав участь при проведенні спеціального розслідування цього нещасного випадку. Щодо чергових захисних касок вказав, що за такі працівники тролейбусного депо ЛКП «Львівелектротранс» не розписувались у журналі отримання захисних касок, оскільки такі є черговими та перебували безпосередньо на робочих дільницях, де є необхідність у використанні таких.

На підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.271 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ст.128 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України стороною обвинувачення також надано суду наступні докази:

- висновок експерта №114/15 від 16.03.2015 року, відповідно до якого за даними матеріалів досудового розслідування, в тому числі медичних документів у гр. ОСОБА_10 була черпно-мозкова травма у вигляді перелому кісток склепіння та основи черепу справа, переломів кісток лицевого черепу справа, садна і навколо орбітального крововиливу на обличчі справа; вказані ушкодження заподіяні тупими предметами, могли утворитися 12 січня 2015 року при обставинах, на які вказує ОСОБА_10 у своїх показах, тобто при затисканні голови ОСОБА_10 між рульовою тягою та балкою рами тролейбуса; вказана травма була небезпечною для життя на момент заподіяння та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження (т.1, а.с.115-116).

- матеріали спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 12 січня 2015 року о 22 год. 30 хв. зі слюсарем з ремонту рухомого складу ОСОБА_10 у тролейбусному депо ЛКП «Львівелектротранс», зокрема: наказ начальника територіального управління Держгірпромнагляду у Львівській області ОСОБА_15 №26 від 14.01.2015 року про призначення комісії для спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 12.01.2015 року з працівником тролейбусного депо ЛКП «Львівелектротранс» (т.1, а.с.142); акт проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 12 січня 2015 року о 22 год. 30 хв. на тролейбусному депо ЛКП «Львівелектротранс» від 26.01.2015 року, відповідно до якого комісія прийшла до висновку, що потерпілий був травмований під час виконання своїх трудових обов`язків за режимом роботи підприємства та перебуваючи на території підприємства, тому, у відповідності до частини 1 пункту 15 «Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві», затвердженого постановою КМУ від 30.11.2011р. № 1232, нещасний випадок з слюсарем з ремонту рухомого складу ОСОБА_10 визнається таким, що пов`язаний з виробництвом та складається акт за формою Н-1. Особами, дії або бездіяльність яких призвели до настання нещасного випадку є: ОСОБА_4 - в.о. майстра дільниці профілакторію, який порушив вимог п. 2.5., 5.9 «Посадової інструкції майстра дільниці щоденних оглядів - 1» №18, та п. 6.1.4. НПАОП 60.2-1.01-06 «Правил охорони праці на міському електротранспорті», а саме недостатньо здійснював контроль за дотриманням вимог з охорони праці працівниками дільниці. ОСОБА_11 - слюсар з ремонту рухомого складу порушив п. 1.4. «Інструкції №6 з охорони праці для слюсаря з ремонту рухомого складу», який не подбав про безпеку оточуючих працівників, а саме не переконавшись, що у оглядовій канаві знаходиться слюсар з ремонту рухомого складу ОСОБА_10 , дав команду водієві ОСОБА_5 повернути колесо тролейбуса вліво, що призвело до травмування ОСОБА_10 . ОСОБА_5 - водій тролейбуса (маневровий), який не дбав про безпеку і здоров`я слюсаря з ремонту рухомого складу ОСОБА_10 в процесі виконання ним робіт в оглядовій канаві і не виконував його команди, а по вказівці слюсаря з ремонту рухомого складу ОСОБА_11 , повернув руль тролейбуса вліво, що призвело до травмування ОСОБА_10 , чим порушив п.п. 1.6. та п 3.14. «Інструкції №12 з охорони праці для водія тролейбуса i (маневрового) (по перегону і розташуванню рухомого складу). ОСОБА_10 - слюсар з ремонту рухомого складу порушив п. 1.4., 2.1. «Інструкції №20 з охорони праці для слюсаря - ремонтника рухомого складу при ремонті пневматичного обладнання», а саме, не подбавши про особисту безпеку і здоров`я виконував роботи під тролейбусом в оглядовій канаві без захисної каски. Члени комісії мали зустріч з потерпілим ОСОБА_10 , якому роз`яснено його права відповідно до чинного законодавства (т.1, а.с. 143-147); акт про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, який мав місце 12.01.2015 року о 22 год. 30 хв. на ЛКП «Львівелектротранс» з ОСОБА_10 , складений 26.01.2015 року (т.1, а.с. 148-152).

Як вбачається зі змісту акту службового розслідування в такому містяться твердження, що начебто ОСОБА_4 на час настання події 12.01.2015 року працював в.о. майстра, а відтак ним порушено п. п. 2.5., 5.9 «Посадової інструкції майстра дільниці щоденних оглядів - 1» №18, та п. 6.1.4. НПАОП 60.2-1.01-06 «Правил охорони праці на міському електротранспорті», однак такі твердження не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки, встановлено, що ОСОБА_4 посадові обов`язки в.о. майстра на час настання події 12.01.2015 не виконував, а відтак обов`язку виконувати положення посадової інструкції та Порядку, які покладаються на майстра не повинен був.

Що стосується обвинуваченої ОСОБА_6 , то матеріалами спеціального розслідування нещасного випадку невиконання нею будь-яких положень Інструкції чи Положень взагалі не встановлено.

Щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , то матеріали розслідування нещасного випадку не відповідають фактичним обставинам справи, які встановлені в судовому засіданні. Зокрема, такі містять відомості про те, що ОСОБА_5 не виконав вказівку потерпілого ОСОБА_10 , а натомість виконав вказівку слюсаря ОСОБА_11 . Однак, судом встановлено, що ОСОБА_10 жодних вказівок не давав водієві ОСОБА_5 , поліз в канаву самовільно, нікого про це не попередивши, встановлено також в судовому засіданні, що саме слюсар ОСОБА_11 здійснював ремонт тролейбуса №101, вказівки якого і виконував ОСОБА_5 .

Окрім того, з акту не вбачається, які саме пояснення ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 комісія брала до уваги та до матеріалів спеціального розслідування такі пояснення не долучені.

Постановою КМУ від 30 листопада 2011 р. № 1232, чинної на момент події, якою затверджено «Порядок проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві». Згідно п. 50 Порядку передбачено, що до матеріалів спеціального розслідування, крім випадків, зазначених у пункті 51 цього Порядку, належать, серед іншого: протоколи опитування та пояснювальні записки потерпілих, свідків нещасного випадку та інших осіб, причетних до нещасного випадку, згідно з додатком 13.

Матеріали розслідування нещасного випадку є невід`ємною частиною актів розслідування нещасного випадку за формами Н-1, Н-5, і в розумінні ст. 99 КПК України, відносяться до документів.

Суд звертає увагу на відсутність у матеріалах розслідування нещасних випадків відповідних протоколів опитувань та пояснювальної записки потерпілого, свідків, що в свою чергу унеможливило провести відповідність даним внесеним до Акту та на підставі таких отриманих висновків, оскільки такі суперечать показанням свідка, потерпілого та обвинувачених, які отримані безпосередньо в судовому засіданні.

- протокол огляду місця події від 20.01.2015, де стався нещасний випадок 12 січня 2015 року о 22 год. 30 хв. з слюсарем з ремонту рухомого складу тролейбусного депо ЛКП «Львівелектротранс» ОСОБА_10 , відповідно до якого комісія у період часу з 14 год. 00 хв. до 14 год. 50 хв. 20 січня 2015 року оглянула місце, де стався нещасний випадок і встановила: місце, де стався нещасний випадок з слюсарем з ремонту рухомого складу ОСОБА_10 між поздовжньою рульовою тягою і балкою рами тролейбуса марки ЛАЗ Е 183D1, реєстраційний № НОМЕР_1 , рік випуску 2006 рік, заводський № НОМЕР_2 , який знаходився на другій великій оглядовій канаві дільниці профілакторію, розмір оглядової канави складає: ширина 0,93 м., глибина 1,3 м., довжина 45 м., на дільниці профілакторію таких канав 4, а також 4 малих канави, які знаходяться навпроти кожної великої оглядової канави при в`їзді; в`їзд і виїзд з канави наскрізний. Під час встановлення витоку повітря з гальмівної системи тролейбуса №101, передня частина його була піднята канавним підйомником (інв. №07989б), відстань між колесами і рівнем підлоги складала 2 см., колеса були повернуті максимально в крайнє праве положення, а поздовжня рульова тяга максимально відійшла від балки рами тролейбуса на відстань 35 см.; при повороті в максимально ліве положення коліс, відстань між балкою рами і поздовжньою рульовою тягою зменшується до 15 см.; при піднятому тролейбусі кермо тролейбуса вільно повертається в обидва напрямки; при огляді місця події порушення нормативно-правових актів з питань охорони праці не виявлено (т.1, а.с.153).; ескіз місця, де стався нещасний випадок 12 січня 2015 року о 22 год. 30 хв. з слюсарем з ремонту рухомого складу ОСОБА_10 (т.1, а. с. 154); схематично зображений загальний вид передньої вісі тролейбуса та фотознімки такої (т.1, а.с.155-159).

Зазначені докази підтверджують лише розташування об`єктів на дільниці, де сталась подія, однак не доводять вину обвинувачених у скоєнні кримінальних правопорушень, що їм інкримінуються.

- графік роботи бригад ЩО1 профілакторію на січень 2015 року, затверджений 26.12.2014 року головою профкому тролейбусного депо ОСОБА_16 та директором тролейбусного депо ОСОБА_17 , відповідно до якого 12 січня 2015 року на робочих місцях були ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_19 (т.1, а.с.160).

- журнал проведення повторного інструктажу від 22.10.2014 року (т.1, а.с.163).

- довідка про роботу інженерно-технічних працівників тролейбусного депо №24/27 від 23.01.2015 року, карта (т.1, а.с.164-166).

- особова картка №17 обліку спецодягу, спецвзуття та запобіжних пристроїв, відповідно до якої слюсару з ремонту рухомого складу ОСОБА_10 у серпні 2013 року видано костюм з строком служби 12 місяців, у грудні 2013 року куртку утеплену з строком служби 36 місяців та у грудні 2013 року чоботи з строком служби 12 місяців (т.1, а.с.167).

- видаткова накладна №ДК00003451 від 28.04.2014 року про придбання ЛКП «Львівелектротранс» касок будівельних оранжевих, білих у кількості 4 шт. (т.1, а.с.168).

- Положення про Тролейбусне депо Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс», затвердженого начальником Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради ОСОБА_20 08.07.2008 року (т.1, а.с.169-171).

- Положення про порядок забезпечення працівників спеціальним одягом, спеціальним взуттям та іншими засобами індивідуального захисту, затвердженого наказом директора ЛКР «Львівелектротранс» від 30.08.2011 року №230, відповідно до п.4.1 якого керівник не повинен допускати до роботи працівників без засобів індивідуального захисту, встановлених нормами безоплатної видачі ЗІЗ та іншими нормативно-правовими актами з охорони праці, а також якщо ЗІЗ знаходяться в забрудненому, несправному стані або з простроченими строками періодичних випробувань, що проводяться відповідно до інструкцій з їх експлуатації (т.1, а.с.172-175).

- наказ в.о. директора тролейбусного депо ЛКП «Львівелектротранс» №44 від 05.04.2011 року «Про порядок забезпечення працівників підприємства спецодягом, спецвзуттям та іншими засобами індивідуального захисту, організацію належного зберігання та утримання цих засобів в тролейбусному депо ЛКП «Львівелектротранс», відповідно до якого старшому комірнику наказано працівникам, професії та посади яких передбачені в Типових нормах безплатної видачі спеціального одягу, спеціального взуття та інших засобів індивідуального захисту, робітникам і службовцям наскрізних професій та посад всіх галузей народного господарства і окремих виробництв, видавати безплатно спеціальний одяг, спеціальне взуття та інші засоби індивідуального захисту; контроль за виконанням даного наказу покладено на інженера ОП ОСОБА_6 (т.1, а.с.176).

- наказ першого заступника голови Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №120 від 03.12.1991 року «Про затвердження системи технічного обслуговування і ремонтів рухомого складу міського електротранспорту», відповідно до якого технічне обслуговування тролейбусних машин повинно проводитись щодобово (т.1, а.с.177-178).

- розпорядження №30 від 28.11.2014 року «Про переміщення працівників всередині депо та перехід на ручну мийку тролейбусів», відповідно до якого ОСОБА_21 начальника профілакторію, провести з 01.12.2014 року переміщення слюсарів з ремонту рухомого складу дільниці, ОСОБА_22 , в бригаду бригадира ЩО ОСОБА_23 , а ОСОБА_10 в бригаду бригадира ЩО ОСОБА_4 (т.1, а.с.179).

- наказ директора тролейбусного депо ОСОБА_17 №15 від 06.03.2014 року «Про тимчасове виконання обов`язків майстра дільниці», з яким ознайомлений ОСОБА_4 , відповідно до якого у зв`язку з виробничою необхідністю, на час хвороби майстра дільниці профілакторію ОСОБА_24 , виконання обов`язків майстра дільниці відповідно до його посадової інструкції, покладено з 06.03.2014 року на слюсара з ремонту рухомого складу 6-го розряду, бригадира дільниці ОСОБА_4 за його згодою, з оплатою праці згідно штатного розпису (т.1, а.с.180).

- посадову інструкцію №37 бригадира бригади №1 ЩО дільниці профілакторію тролейбусного депо ЛКП «Львівелектротранс» ОСОБА_4 , погоджену директором тролейбусного депо ЛКП "Львівелектротранс" ОСОБА_17 09.04.2013 року та затверджену директором ЛКП "Львівелектротранс" ОСОБА_25 09.04.2013 року (т.1, а.с.181-182).

- посадову інструкцію інженера з охорони праці служби охорони праці ОСОБА_6 , затверджену директором ЛКП «Львівелектротранс» ОСОБА_26 09.01.2015 року, з якої вбачається, які посадові обов`язки повинна була виконувати ОСОБА_6 (т.1, а.с.183-186).

- Інструкцію №12 з охорони праці для водія тролейбуса (маневрового) (по перегону і розташуванню рухомого складу), затверджену наказом директора тролейбусного депо ЛКП «Львівелектротранс» №30 від 30.05.2013 року, з якої вбачається, яких вимог мав дотримуватись водій ОСОБА_5 (т.1, а.с.187-189).

- Інструкцію №20 з охорони праці для слюсара-ремонтника рухомого складу при ремонті пневматичного обладнання, затверджену наказом директора тролейбусного депо ЛКП «Львівелектротранс» №12 від 24.02.2012 року, з якої вбачається, які обов`язки повинен був виконувати слюсар (т.1, а.с.190-192).

- Інструкцію №6 з охорони праці для слюсара з ремонту рухомого складу, затверджену наказом директора тролейбусного депо ЛКП «Львівелектротранс» №21 від 27.03.2013 року (т.1, а.с.193-195).

- журнал проведення поточного контролю по охороні праці (т.1, а.с.196-219).

- положення про оперативний контроль за станом охорони праці (т.2, а.с.236).

- фотознімки оглядової канави тролейбусного депо ЛКП «Львівелектротранс» (т.2, а.с.237-240).

- зведений місячний табель по тролейбусному депо ЛКП «Львівелектротранс» за березень 2014 року січень 2015 року, з якого вбачається, що станом на 12.01.2015 року ОСОБА_24 працював на посаді майстра.

- розрахункові листки майстра дільниці профілакторію ТР ОСОБА_24 за березень 2014 року по січень 2015 року, якими також підтверджується, що станом на 12.01.2015 обов`язки майстра дільниці виконував ОСОБА_24 , отримував за це заробітну платню.

Крім цього, у судовому засіданні були досліджені докази, що характеризують особи обвинувачених, долучені прокурором: копія паспорту громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , довідка про несудимість ОСОБА_4 , характеристика ОСОБА_4 від 25.03.2015, довідка про місце реєстрації ОСОБА_4 від 25.03.2015, довідки від 25.03.2015 року про те, що ОСОБА_4 на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває; копія паспорту громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , характеристика ОСОБА_5 від 25.03.2015, довідка про несудимість ОСОБА_5 , довідка про місце реєстрації ОСОБА_5 від 25.03.2015, довідки від 12.03.2015 року про те, що ОСОБА_5 на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває; копія паспорту громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , довідка про несудимість ОСОБА_6 , характеристика ОСОБА_6 , від 25.03.2015, довідка про місце реєстрації ОСОБА_6 , від 25.03.2015, довідки від 22.03.2015 року про те, що ОСОБА_6 на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Також в судовому засіданні були досліджені докази, надані стороною захисту:

- посадову інструкцію №18, погоджену директором тролейбусного депо ЛКП "Львівелектротранс" ОСОБА_17 31.01.2012 року та затверджену директором ЛКП "Львівелектротранс" ОСОБА_25 06.02.2012 року, відповідно до якої майстром дільниці ЩО-1 є ОСОБА_24 (т.2, а.с.204-206).

- довідка №172 від 09.11.2016 року, виданої начальником відділу кадрів ЛКП "Львівелектротранс", якою підтверджується те, що ОСОБА_4 працює в ЛКП "Львівелектротранс" з 14.02.1970 року, на посаді слюсара з ремонту рухомого складу та з 02.03.2014 по 26.03.2014 року, відповідно до наказу №89-к знаходився у щорічній відпустці (т.2, а.с.208). Вказаним підтверджується те, що на момент видання наказу від 06.03.2014 року №15 «Про тимчасове виконання обов`язків майстра дільниці» обвинувачений ОСОБА_4 перебував у відпустці.

- довідка №593 від 10.11.2016 року, видана ЛКП "Львівелектротранс", яка підтверджує те, що ОСОБА_24 , перебував на листках непрацездатності з 05.03.2014 року до 08.04.2014 року; з 09.04.2014 до 16.05.2014 року; з 17.05.2014 року до 12.06.2014 року; з 13.06.2014 року до 30.06.2014 року; з 01.07.2014 року до 10.07.2014 року; з 11.07.2014 року до 15.08.2014 року; з 16.08.2014 року до 09.09.2014 року; з 21.04.2014 року до 30.04.2014 року (т.2, а.с.210).

- довідка №173 від 09.11.2016 року, видана начальником відділу кадрів ЛКП "Львівелектротранс", якою підтверджується те, що ОСОБА_24 з 12.09.2014 по 01.10.2014 та з 13.10.2014 по 20.10.2014, знаходився у щорічній відпустці; у 2015 році у відпустці не був (т.2, а.с.207). Відтак, вказаною довідкою, підтверджується й те, що станом на 12.01.2015 року майстер дільниці ОСОБА_24 у відпустці не перебував.

-довідка №594 від 10.11.2016 року, видана ЛКП "Львівелектротранс", яка підтверджує те, що ОСОБА_4 , який працював на посаді слюсар - ремонтник рухомого складу, перебував на листках непрацездатності з 02.04.2015 року до 17.04.2015 року (т.2, а.с.211).

- розрахункові листки за квітень 2014 року, травень 2014 року, листопад 2014 та грудень 2014 року, з яких вбачається, що ОСОБА_4 отримував заробітну плату у ЛКП "Львівелектротранс", як слюсар з ремонту рухомого складу 6 розряду (т.2, а.с.212-215).

- копія трудової книжки ОСОБА_4 , з якої вбачається, що ОСОБА_4 працював на посаді слюсаря-ремонтника (т.2, а.с.216-218).

- копія журналу обліку наказів по тролейбусному депо ЛКП «Львівелектротранс» за 2014 рік (т.2, а.с.219-221).

- Інструкція №6 з охорони праці для слюсаря з ремонту рухомого складу, затверджена наказом директора ЛКП «Львівелектротранс» №35 від 06.02.2013 року (т.2, а.с.223-225).

- Положення про поточний контроль за станом охорони праці, узгоджений 21.12.1995 року головою профкому МКП ОСОБА_27 , затверджений директором МКП «Львівелектротранс» ОСОБА_28 (т.2, а.с.226-228).

- Журнал І ступені поточного контролю за станом охорони праці у профілакторії ЩО-1 (т.2, а.с.229-234).

Сторона обвинувачення за результатами судового розгляду вважає, що всі надані докази узгоджені, послідовні, логічні, зібрані з дотриманням вимог КПК України, досліджені в судовому засіданні й свідчать про вину обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_29 , ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень.

Суд, безпосередньо, всебічно, дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до наступного висновку.

Так, суд, виходячи з загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, проаналізувавши всі докази в судовому засіданні у даному кримінальному провадженні, враховуючи положення презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини за ст. 17 КПК України, а саме, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, та усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи; положення ст. 62 Конституції України та положення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, приходить до таких висновків.

Суд обмежений у праві збору доказів вини обвинувачених за власною ініціативою та, залишаючись об`єктивним і неупередженим, має створити необхідні умови для виконання сторонами їхніх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав, розглянути кримінальне провадження та постановити відповідне рішення. Суди при розгляді кримінальних справ не вправі перебирати на себе функції обвинувачення чи захисту.

До закінчення судового розгляду справи клопотань від учасників процесу, у тому числі і від публічного обвинувача, про збір, перевірку чи витребування додаткових доказів крім уже тих, що заявлялися, не надійшло.

Водночас, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 20.12.2022 відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про призначення судової експертизи з питань безпеки життєдіяльності та охорони праці. Зокрема, суд вказав, що залежно від наявності підстав слідчий, прокурор, як правило, на свій розсуд, виходячи з конкретних обставин справи і тих питань, на які має відповісти тільки фахівець із певної галузі знань, визначають, чи потрібно до кримінального провадження залучати експерта, проводити експертизу і яку саме. Однак у деяких випадках, прямо передбачених ст. 243 КПК України, призначення судової експертизи є обов`язковим. Обов`язковість звернення до експерта для проведення експертизи зумовлена необхідністю доказування тих обставин, без встановлення яких неможливе всебічне та повне розслідування вчиненого кримінального правопорушення. За загальним правилом, усі дії щодо збирання доказів здійснюються саме під час досудового розслідування. Водночас, нормами ст. 290 КПК України передбачено, що прокурор або слідчий, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, за його дорученням зобов`язаний повідомити, зокрема, підозрюваному, його захиснику, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування. Таким чином, звернувшись із даним обвинувальним актом до суду, прокурор вважає, що зібрані під час досудового розслідування докази є достатніми. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини, суд не може сприяти ні стороні захисту, ні стороні обвинувачення у зібранні нових доказів під час судового розгляду провадження для обґрунтування або спростування обвинувачення. У даному випадку прокурором не доведено необхідності призначення судової експертизи з питань безпеки життєдіяльності та охорони праці. Крім того, призначення експертизи призвело б до необґрунтованого затягування строків розгляду кримінального провадження, яке перебувало на розгляді у суді тривалий час, а також з огляду на момент його заявлення після дослідження письмових матеріалів провадження, допиту свідків, потерпілого, обвинувачених.

ВС у справі №335/8945/16-к від 18.10.2018 вказав, що призначення та проведення експертизи на стадії судового розгляду, у випадку, коли в органу досудового розслідування була така можливість під час досудового розслідування, і призначення такої не є обов`язковим в розумінні КПК України, свідчить про перекладення на суд функції обвинувачення, що є неприпустимим та свавільним з точки зору кримінального процесуального закону.

У даному випадку сторона обвинувачення мала можливість на призначення експертизи, і суд вважає, що сторона обвинувачення не мала жодних перешкод для призначення та проведення вказаної експертизи на досудовому розслідуванні, однак таким правом, передбаченим законом не скористалася.

З наведеного суд робить висновок, що під час ретельного дослідження наданих стороною обвинувачення доказів, прокурор у судовому засіданні виявив неповноту досудового розслідування через відсутність даної експертизи та за допомогою суду вирішив здобути нові докази для обвинувачення, що є неприпустимим, оскільки суд під час судового провадження зобов`язаний дотримуватись принципу неупередженості та не повинен допомагати стороні обвинувачення збирати нові докази, які не були здобуті під час досудового розслідування.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КК України, кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Суд зазначає, що для вирішення питання про притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення в обов`язковому порядку мають бути встановлені усі елементи складу кримінального правопорушення, зокрема, об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона, а обов`язок доведення наявності вказаних елементів покладається на сторону обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться в межах висунутого особі обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

За змістом ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Предмет доказування в конкретному кримінальному провадженні, тобто сукупність передбачених кримінальним процесуальним законом обставин, встановлення яких необхідно для вирішення кримінального провадження, залежить від того, у вчиненні якого саме кримінального правопорушення обвинувачується особа, оскільки кримінальні правопорушення різняться за об`єктом, об`єктивною та суб`єктивною сторонами, суб`єктом. Пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) Кримінального кодексу, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.

Відповідно до положень ст. 92 КПК України, у кримінальному провадженні обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стаття 84 КПК України визначає, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно статей 85 та 86 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Стаття 87 КПК України визначає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, порушення права особи на захист.

Суд дотримався норм, визначених статтями 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу суд розглянув відповідно до вимог закону.

При оцінці представлених суду доказів, суд виходить із загальних принципів кримінального судочинства, статей 84, 85, 86, 89 КПК України, практики Європейського суду з прав людини та практики Верховного суду.

Оцінюючи наведені вище докази, надані сторонами кримінального провадження, суд виходить із того, що допустимість доказів це властивість, яка визначає здатність фактичних даних бути використаними у розгляді судової справи. Ця властивість забезпечується дотриманням таких правил: доказ повинен бути отриманий належним суб`єктом; із належного джерела; із додержанням належної правової процедури; доказ не повинен бути отриманий на підставі неприпустимого джерела та не повинен засновуватись на чутках.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №12рп/2011 від 20.10.2011, визнаватися допустимими і використовуватися як докази у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

З приводу позиції прокурора, щодо вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 271 КК України, слід зазначити наступне.

Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 271 КК настає за порушення вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці службовою особою підприємства, установи, організації або громадянином суб`єктом підприємницької діяльності, якщо це порушення спричинило загибель людей або інші тяжкі наслідки.

Тобто, суб`єктом злочину, передбаченого ч. 2 ст. 271 КК України, може бути тільки службова особа підприємства, установи, організації, яка на підставі наказу адміністрації, посадової інструкції чи відповідно до займаної посади має спеціальні обов`язки з охорони праці.

Поняття «службова особа», що міститься в ст.366 КК, перебуває в системному зв`язку з положеннями ч.3 ст.18 КК, відповідно до якої службовими особами є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також постійно чи тимчасово обіймають в органах державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, місцевого самоврядування, центральним органом державного управління зі спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною службовою особою підприємства, установи, організації, судом або законом.

Виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника, яке регламентується ст. 105 КЗпП України - це заміна працівника, відсутнього у зв`язку з хворобою, відпусткою, відрядженням та з інших причин, коли працівник поряд зі своєю основною роботою виконує обов`язки тимчасово відсутнього працівника. Виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника допускається тільки за згодою працівника і на підставі наказу.

Виконання обов`язків іншим працівником припиняється в день виходу на роботу працівника, обов`язки якого виконувалися. Окремий наказ про припинення виконання обов`язків не видається.

Так, стороною обвинувачення на підтвердження того, що ОСОБА_4 станом на 12.01.2015 року був службовою особою та виконував обов`язки майстра дільниці, надано наказ №15 від 06.03.2014 року «Про тимчасове виконання обов`язків майстра дільниці», зі змісту якого вбачається, що у зв`язку з виробничою необхідністю, на час хвороби майстра дільниці профілакторію ОСОБА_24 , виконання обов`язків майстра дільниці відповідно до його посадової інструкції, покладено з 06.03.2014 року на слюсара з ремонту рухомого складу 6-го розряду, бригадира дільниці ОСОБА_4 за його згодою, з оплатою праці згідно штатного розпису (т.1, а.с.180). Вказаний наказ, на думку сторони обвинувачення, підтверджує те, що станом на 12.01.2015 року ОСОБА_4 зобов`язаний був виконувати обов`язки майстра дільниці, а відтак був службовою особою, а отже і суб`єктом злочину, передбаченого ч. 2 ст. 271 КК України.

Однак, такі доводи сторони обвинувачення спростовуються доказами, наданими стороною захисту.

Зокрема, як вбачається з копії трудової книжки та не заперечується стороною обвинувачення, ОСОБА_4 з 14.02.1970, працював на посаді слюсара з ремонту рухомого складу ЛКП "Львівелектротранс», а з 02.03.2014 по 26.03.2014 перебував у відпустці (згідно табелю обліку робочого часу, наказу ЛКП Львівелектротранс №89-К).

Не оспорюється стороною обвинувачення й те, що майстер дільниці ОСОБА_24 був відсутній на роботі наступні періоди: перебував на листках непрацездатності безперервно з 05.03.2014 до 09.09.2014 року (т.2, а.с.210),з 12.09.2014 по 01.10.2014 та з 13.10.2014 по 20.10.2014, знаходився у щорічній відпустці; у 2015 році у відпустці не був, вказане підтверджується довідками виданими ЛКП "Львівелектротранс" №593 від 10.11.2016 року, №173 від 09.11.2016, табелем обліку робочого часу та розрахунковими листками (т.2, а.с.207). В свою чергу зазначені докази підтверджують й те, що станом на момент події 12.01.2015 року майстер дільниці ОСОБА_24 ні на лікарняному, ні у відпустці не перебував.

Таким чином, судом встановлено, що майстер дільниці ОСОБА_24 вийшов на роботу після його тимчасової відсутності з врахуванням лікарняного та відпустки 21.10.2014 року. Відтак, з 21.10.2014 року виконання обов`язків майстра обвинуваченим ОСОБА_4 було припинено.

Відтак, доводи сторони обвинувачення, що 12.01.2015 року ОСОБА_4 виконував обов`язки майстра дільниці на підставі наказу №15 від 06.03.2014 рокута на нього покладались обов`язки виконувати п.2.5 розділу 2 «Посадової інструкції №18 майстра дільниці ЩО - 1» та вимог п. 3.18. 3.19, 3.20, 4.4, 4.5 «Посадової інструкції №18 майстра дільниці ЩО - 1» свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли і спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, наданими стороною захисту, а також доказами, отриманими в порядку тимчасового доступу та наданими стороною обвинувачення.

Відтак, зважаючи на те, що факт кримінального правопорушення встановлено, але беззаперечно доведено, що обвинувачений ОСОБА_4 його не вчинив, останній виправдовується на підставі п. 2 ч.1 ст. 373 КПК за недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинено ним.

Надаючи оцінку доказам, наданим стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, суд, зазначає наступне.

Передбачений ч. 2 ст. 367 КК склад злочину, як і будь-який інший, містить обов`язкові елементи: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єктивна сторона, суб`єкт.

Об`єктивна сторона службової недбалості включає в себе наявність наступних складових: 1) діяння у формі невиконання чи неналежного виконання службовою особою своїх службових обов`язків через недбале чи несумлінне ставлення до них (дія чи бездіяльність); 2) суспільно небезпечні наслідки у вигляді істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, або інтересам окремих юридичних осіб (ч. 1 ст. 367 КК) або тяжких наслідків (ч. 2 ст. 367 КК); 3) причинний зв`язок між діянням (бездіяльністю) та наслідками.

Разом з цим, службова недбалість належить до злочинів виключно з матеріальним складом, який визнається закінченим з моменту заподіяння істотної шкоди, яка у 100 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян (ч. 1 ст. 367 КК), чи тяжких наслідків, які у 250 і більше разів перевищують неоподаткований мінімум доходів громадян (ч. 2 ст. 367 КК).

Підсумовуючи викладене, слід прийти до висновку, що для притягнення обвинуваченої до кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ч.2 ст. 367 КК України, необхідна виключно матеріальна складова, яка полягає у заподіянні діями чи бездіяльністю особи збитків у розмірі 250 і більше разів перевищують неоподаткований мінімум доходів громадян, що на момент вчинення інкримінованого обвинуваченій злочину складало 152250 грн. і більше.

Разом з тим, як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_6 інкримінується те, що будучи службовою особою, вона неналежно виконувала свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, що в результаті її службової недбалості спричинило тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_10 , тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 367 КК України.

Слід зазначити, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України» від 13 травня 2014 року№ 1261-VII внесено зміни в ст. 364 КК України та пункт 4 примітки викладено в такій редакції: «Тяжкими наслідками у статтях 364-367 вважаються такі наслідки, які у двісті п`ятдесят і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян". Згідно прикінцевих положень, цей Закон набрав чинності з наступного дня після опублікування, тобто після 03.06.2014 (день опублікування в газеті Голос Україна). І, якщо за старою редакцією КК України до 03.06.2014 року, тяжкі наслідки диференціювались на такі, які полягають у завданні матеріальних збитків, і такі, які не полягають у завданні матеріальних збитків, то за новою редакцією тяжкими наслідками є виключно ті наслідки, які «у 250 і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян».

Відтак, станом на 12.01.2015 року для кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 367 КК України необхідна виключно матеріальна складова.

Порушення ОСОБА_6 вимог п. 6.1.4 «Правил охорони праці на міському електричному транспорті», п.2.3 розділу 2 «Посадової інструкції інженера з охорони праці служби охорони праці», п.п. 3.5, 3.7, 3.14, 3.16, 3.18 розділу 3 «Посадової інструкції інженера з охорони праці служби охорони праці», п.4.3 розділу 4 «Посадової інструкції інженера з охорони праці служби охорони праці», які органом досудового розслідування ставляться їй в провину для кваліфікації її дій за ч.2 ст. 367 КК України, повинні були спричинити виключно тяжкі матеріальні наслідки. Однак, жоден із наданих прокурором доказів не доводить тяжких матеріальних наслідків у даному кримінальному правопорушенні.

У справі № 672/1589/17 від 25.06.2020, Верховний Cуд вказав, що доктриною кримінального права визнається безспірним, що діяння є злочином лише за умови наявності всіх його ознак, тобто елементів складу кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відтак зміна правової кваліфікації кримінального правопорушення є правом, а не обов`язком суду.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом у справі № 243/1573/17 в постанові від 13 січня 2021 р., де зазначено, що положення ч. 3 ст. 337 КПК не вказують на те, що у разі непідтвердження за результатом судового розгляду висунутого особі обвинувачення сторона обвинувачення може очікувати, що суд самостійно віднайде в діях цієї особи бодай якийсь інший склад злочину і ухвалить обвинувальний вирок, оскільки саме доведення перед судом винуватості особи у вчиненні злочину є прямим обов`язком сторони обвинувачення.

Оскільки в діях обвинуваченої ОСОБА_6 відсутній склад злочину передбачений ч.2 ст. 367 КК України, а саме відсутня його об`єктивна сторона, яка полягає у заподіянні тяжких наслідків у вигляді матеріальної шкоди, яка в 250 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян ОСОБА_6 слід виправдати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України.

Так, надаючи оцінку доказам наданим стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину передбаченого ст. 128 КК України, суд, зазначає наступне.

Об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, є здоров`я особи.

Об`єктивна сторона діяння, поставленого органом досудового розслідування ОСОБА_4 у провину, виражається у необережному (у виді злочинної недбалості) тяжкому тілесному ушкодженні, заподіяному потерпілому ОСОБА_10 .

Згідно з положеннями ст. 25 КК України (в редакції, станом на 12.01.2015 року) необережність поділяється на злочинну самовпевненість та злочинну недбалість. Необережність є злочинною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна і могла їх передбачити.

Відповідно до усталеної судової практики, у випадках, коли особа заподіяла потерпілому тяжке тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як заподіяння необережного тяжкого тілесного ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст.128 КК України.

Для встановлення злочинної недбалості, як форми необережності обов`язковим є з`ясування необхідності (об`єктивний критерій) та можливості (суб`єктивний критерій) передбачення особою настання суспільно небезпечних наслідків. У випадку злочинної недбалості межі між винним та невинним вчиненням шкоди проходить по встановленню об`єктивних обставин справи в аспекті можливості та необхідності передбачення особою негативного розвитку подій.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_5 станом на момент настання події 12.01.2015 працював водієм ЛКП «Львівелектротранс».

В своїй діяльності ОСОБА_5 повинен керуватись Інструкцією №12 з охорони праці для водія тролейбуса (маневрового) (по перегону і розташуванню рухомого складу), затвердженої наказом директора тролейбусного депо ЛКП «Львівелектротранс» №30 від 30.05.2013 (надалі Інструкція №12).

Так, стороною обвинувачення в провину ОСОБА_5 ставиться порушення ним п. 3.4 Інструкції №12, який передбачає, що водій тролейбуса повинен особисто впевнитись в тому, що під тролейбусом немає ремонтних працівників, а відтак не перевірив особисто перебування в оглядовій канаві ОСОБА_10 , не передбачив можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинен був і мав можливість їх передбачити, повернув кермо тролейбуса у праве положення, в результаті чого останній, будучи в оглядовій канаві при огляді тролейбуса № НОМЕР_1 , отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Заперечуючи порушення ОСОБА_5 п. 3.4 Інструкції №12, сторона захисту покликається на п. 3.14 цієї ж Інструкції, відповідно до якого при виконанні робіт слюсарем, водій тролейбуса повинен слідкувати за його безпекою і виконувати його команди. Також захисник зазначає, що сторона обвинувачення, покликаючись на порушення ОСОБА_5 п. 3.4 Інструкції №12 вириває частково фрази з контексту. Так п.3.4 Інструкції №12 стосується дій водія виключно під час перегону, переміщення чи руху тролейбуса по депо. ОСОБА_5 вимоги п. 3.4 вказаної інструкції під час перегону тролейбуса виконав в повному обсязі.

Дії водія під час проведення ремонту тролейбуса регулюються п. 3.14 цієї ж Інструкції, де зазначено, що при виконанні робіт слюсарем, водій тролейбуса повинен слідкувати за його безпекою і виконувати його команди. Судом встановлено, що під час настання події 12.01.2015, здійснювався ремонт тролейбуса №101, а не його перегон (рух) по дільниці. Так, виконував роботи по ремонту тролейбуса слюсар ОСОБА_11 , вказане було відомо водію ОСОБА_5 , відтак і команди ОСОБА_5 перебуваючи в кабіні водія у піднятому вгору передньої частини тролейбуса повинен був слідкувати за безпекою слюсаря ОСОБА_11 і виконувати вказівки саме слюсара ОСОБА_11 , що обвинуваченим ОСОБА_5 було здійснено в повній мірі.

З показів, наданих в судовому засіданні свідком ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_10 , а також обвинуваченого ОСОБА_5 , беззаперечно встановлено, що обвинувачений не міг знати та не знав про те, що ОСОБА_10 , подумавши, що свідок ОСОБА_11 завершив ремонт тролейбуса, самостійно, нікого не попередивши, прийняв рішення повернутися в оглядову канаву та перевірити «подушки», які йому ніхто не доручав перевіряти.

Окрім того, зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_5 в той момент перебував в кабіні тролейбуса у піднятому стані, виконуючи вимоги п.3.14 Інструкції, слідуючи вказівкам слюсаря ОСОБА_11 , який дав вказівку ОСОБА_5 повернути руль вліво, не передбачав можливості настання таких наслідків, не повинен був і не міг їх передбачити.

Обвинувачений ОСОБА_5 за безпекою слюсаря - потерпілого ОСОБА_10 в даному випадку слідкувати не повинен, оскільки потерпілий самовільно поліз в оглядову канаву, не повідомивши про це нікому, перевіряти «подушки», які йому ніхто не доручав ремонтувати, не одягнувши захисну каску.

Окрім того, з системного аналізу п. 3.4 Інструкції вбачається, що даний пункт визначає обов`язки водія під час безпосереднього руху тролейбуса на канавах, цехах, павільйонах. Зокрема, водій повинен особисто переконатись, що під тролейбусом, на даху тролейбуса, драбині, драбині підніжках роботи закінчені, а шлях вільний. Тільки впевнившись, що пересування безпечне для працюючих, можна рухатись.

Разом з тим, в момент настання події 12.01.2015 тролейбус не перебував в русі, а знаходився в піднятому стані на оглядовій канаві, відтак ОСОБА_5 руху тролейбуса не здійснював. А відповідно до п. 3.14 Інструкції у випадку ремонту тролейбуса водій повинен був виконувати вказівки слюсаря, що ОСОБА_5 і було зроблено.

Як досліджено судом з показів свідка ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_10 , а також обвинуваченого ОСОБА_5 , обвинувачений не міг знати та не знав про те, що ОСОБА_10 повернувася в оглядову канаву і самовільно приступив до перевірки «подушок» тролейбуса №101, а відтак ОСОБА_5 , виконуючи вимоги п.3.14 Інструкції сдідував вказівкам слюсаря ОСОБА_11 , який дав вказівку повернути руль вліво.

Серед іншого, прокурором в провину ОСОБА_5 ставиться те, що руль ним повернуто вправо, в результаті чого спричинені тяжкі наслідки для потерпілого. Однак, з досліджених в судовому засіданні документів, акту розслідування нещасних випадків, показів свідків, встановлено, що руль ОСОБА_5 за вказівкою ОСОБА_11 було повернуто вліво.

Таким чином, в діях ОСОБА_5 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України та відповідно до п.3 ч.1 ст. 373 КПК України такий підлягає виправданню у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення

Щодо належної процедури визначення прокурора, слідчого, які здійснюватимуть повноваження прокурорів, слідчих у конкретному кримінальному провадженні.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду 22.02.2021 року у справі № 754/7061/15 (провадження № 51-4584 кмо 18) дійшла висновку, що за змістом статей 36, 37, 110 КПК рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим КПК вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у тому числі, бути підписаною службовою особою, яка її прийняла та у ній повинно бути зазначено у якому конкретно кримінальному провадженні надаються повноваження прокурора.

Отже, визначення керівником органу прокуратури прокурора (групи прокурорів), який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні є кримінально-процесуальним рішенням, яке утворює, змінює чи припиняє права і обов`язки, тобто має правові наслідки, в конкретному кримінальному провадженні з його початку до завершення та за процесуальною формою має бути передбачено (встановлено) кримінальним процесуальним законом.

Так, як вбачається із змісту обвинувального акту, зокрема його вступної частини, відомості в ЄРДР за №0000389 внесено 11.02.2015 року (т.1 а.с. 2), з копії розписок обвинувачених та захисників долучених до обвинувального акту вбачається, що відомості до ЄРДР внесені 21.01.2015 року (т. 1 а.с. 9-14), з реєстру матеріалів досудового розслідування, графа «прийняті в ході досудового розслідування рішення» вбачається, що 21.02.2015 заступником прокурора Франківського району м.Львова ОСОБА_30 , винесена постанова про призначення групи прокурорів у даному провадженню (т.1 а.с. 7).

Разом з тим, з долученої прокурором постанови про призначення групи прокурорів вбачається, що така винесена заступником прокурора Франківського району м.Львова ОСОБА_30 не 21.02.2015 року, а 20.02.2015 року і в кримінальному провадженні, в якому відомості в ЄРДР внесені не 11.02.2015 року, як зазначено в обвинувальному акті, а 20.02.2014 року (т. 1 а.с.50).

Окремо слід зазначити, що станом на 20.02.2014 року не існувало події, по якій такі відомості могли вноситись.

Відповідно до ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, досудове розслідування здійснювалось слідчим ОСОБА_31 .

Однак, з реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000389 постанова про призначення групи слідчих не відображена в графі прийнятих процесуальних рішень у даному кримінальному провадженні. В ході судового розгляду прокурором не надано суду ні витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні №0000389, ні постанову про призначення групи слідчих, ні доручення на проведення досудового розслідування, які б підтверджували повноваження здійснювати досудове розслідування слідчому ОСОБА_32 у даному кримінальному провадженні №0000389, що є самостійною підставою для визнання недопустимості всіх доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані неуповноваженою на те особою.

Суд позбавлений можливості переконатись чи належний слідчий здійснював досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, як і позбавлений можливості встановити дату внесення відомостей до ЄРДР в тому числі у зв`язку з численними розбіжностями таких дат у постановах прокурора про призначення чи зміну групи прокурорів, самого обвинувального акту та розписок про отримання копій обвинувального акту.

Саме такий за змістом правовий висновок про застосування норм права зроблений в Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.10.2021 № 724/86/20 (51-1353кмо21) з якого вбачається, що за приписами статей 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.

Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість всіх доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані не уповноваженою на те особою.

Відтак, всебічно дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов до висновку про те, що їх не можна покласти в основу обвинувачення, оскільки такі як самі по собі, так і в сукупності не підтверджують існування обставин, про які зазначено в обвинувальному акті.

Пункт 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на стороні обвинувачення та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе проти Іспанії»).

Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Таким чином, суд може ухвалити обвинувальний вирок лише тоді, коли надані докази спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи.

Відповідно до вимог ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу у відповідності до приписів ч.1 ст.92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

Стаття 374 КПК України вимагає від суду викласти в мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, встановити форми вини і мотиви злочину, докази, на яких ґрунтується висновок суду, з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданий, якщо стороною обвинувачення не доведено винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно з частиною 1 статті 373 КПК України у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення судом ухвалюється виправдувальний вирок.

На підставі наведеного, суд, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ст. 337 КПК України, приходить до висновку про необхідність виправдання обвинуваченого ОСОБА_4 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки публічним обвинувачем не доведено того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 271 КК України вчинене обвинуваченим ОСОБА_4 .

Також, суд приходить до висновку про необхідність виправдання обвинуваченої ОСОБА_6 , на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України оскільки, стороною обвинувачення не доведено, що в її діяхє склад кримінального правопорушення передбаченогоч. 2 ст. 367 КК України.

Суд приходить до висновку і про необхідність виправдання обвинуваченого ОСОБА_5 , на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки, стороною обвинувачення не доведено, що в діях ОСОБА_29 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України.

Запобіжний захід обвинуваченим не обирався.

Судові витрати у даному кримінальному провадженні відсутні.

Речові докази в кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов по справі не заявлений.

Керуючись ст. ст. 369- 371, 373, 374 КПК України, -

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.271 КК України, та виправдати його на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинено ним.

ОСОБА_5 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст.128 КК України, та виправдати його на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

ОСОБА_6 визнати невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.367КК України, та виправдати її на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

Вирок може бути оскаржено сторонами до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим та прокурору.

Суддя ОСОБА_1