Справа № 461/7120/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/742/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м.Львова від 18 липня 2022 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Галицького районного суду м.Львова від 18 липня 2022 року ОСОБА_7 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдано за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_10 відмовлено.

Згідно оскаржуваного вироку органом досудового розслідування ОСОБА_7 , обвинувачується у тому, що 25.10.2019 року приблизно о 19 год. 00 хв., перебуваючи біля ринку Добробут, який знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Стара, 3, а саме на одному із входів-виходів зі сторони площі Різні в м. Львові на ґрунті особистих неприязних відносин, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, схопивши правою рукою за комір куртки ОСОБА_10 , умисно нанесла їй декілька ударів кулаком та долонею лівої руки у ділянку правої сторони голови та обличчя, чим спричинила потерпілій забійне садно виличної ділянки справа, яке згідно висновку експерта утворились від дії тупого предмета з обмеженою поверхнею, могло виникнути 25 жовтня 2019 року та відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Таким чином, орган досудового розслідування кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

На вказаний вирок суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 125 КК України у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, звільнити ОСОБА_7 від вказаного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності.

Свої апеляційні вимоги прокурор мотивує тим, що висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Покликаючись на положення п. 19 ч.1 ст. 3, ст. 22 КПК України, прокурор вказує на необґрунтованість висновків місцевого суду щодо відсутності у потерпілого прав на збирання та долучення експерту додаткових матеріалів для проведення експертного дослідження, і такі висновки не могли слугувати підставою для визнання недопустимим висновку судово-медичної експертизи №1175 від 14.11.2019, протоколу проведення слідчого експерименту від 24.03.2020 та додаткового висновку судово-медичної експертизи №490 від 03.04.2020. Вважає, що врахування експертом при проведенні судово-медичної експертизи даних з медичної документації потерпілої ОСОБА_10 без процесуального рішення слідчого про скерування таких матеріалів експерту не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження та інших похідних від нього доказ недопустимими. Звертає увагу, що вказаний вище Консультативний висновок спеціаліста №15077 від 28.10.2019 після проведення судово-медичної експертизи, потерпілою було долучено до матеріалів кримінального провадження та стороною обвинувачення відкрито стороні захисту у ході виконання вимог ст.290 КПК України.

Прокурор стверджує, що висновки суду про те, що експертом ОСОБА_11 при проведенні судово - медичної експертизи допущено численні порушення вимог Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої Наказом МОЗ №6 від 17.01.1995р., не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки такі повністю спростовуються виходячи зі змісту самого висновку судово-медичної експертизи № 1175 від 14.11.2019 та показань експерта ОСОБА_11 , наданих у судовому засіданні місцевого суду.

Покликається, що суд першої інстанції не взяв до уваги протокол впізнання від 18.05.2020р. за участю свідка ОСОБА_12 , зазначивши, що даний протокол за своє формою не містить ознак, за якими особа впізнає ОСОБА_7 та всі статисти суттєво відрізняються від ОСОБА_7 . Однак, суд не звернув уваги на те, що пред`явлення особи для впізнання було проведено відповідно до вимог ст.228 КГІК, особи, які пред`являлись бути тієї ж статі та не мали різких відмінностей у віці, зовнішності з особою, яка підлягала впізнанню та ОСОБА_12 чітко впізнав ОСОБА_7 та вказав за якими ознаками. Таким чином, істотних порушень кримінального процесуального закону при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії допущено не було.

Вважає, що показання свідка ОСОБА_13 , які покладено в основу оскаржуваного вироку слід оцінювати критично, оскільки вказаний свідок являється племінницею обвинуваченої ОСОБА_7 , їй було відомо про наявність неприязних стосунків між потерпілою ОСОБА_14 та обвинуваченою ОСОБА_7 , що вказує на упереджене ставлення з боку даного свідка до потерпілої.

Прокурор вказує, що місцевий суд не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_12 , оскільки такі в ході допиту не могли чітко пояснити де вони перебували в момент конфлікту між потерпілою та обвинуваченою, який вони ніби то бачили, їх розташування одна відносно іншої, а також якою рукою обвинувачена нанесла удар потерпілій, однак вказані свідки у ході судового розгляду чітко та послідовно повідомили суду місце свого перебування, звідки вони спостерігали як обвинувачена наносила потерпілій удари.

Вказує, що у вироку не обґрунтовано висновок суду про те, що заява ОСОБА_10 , яка відповідає її поясненням в суді та суперечить показам обвинуваченої, не підтверджується іншими об`єктивними даними. Не спростовано показання потерпілої ОСОБА_10 та не зазначено у зв`язку із чим такі не можуть бути взяті судом до уваги.
Прокурор вважає, що вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України повністю підтверджується матеріалами кримінального провадження, дослідженими у ході судового розгляду, однак суд, невірно трактуючи зібрані докази дійшов висновку, що під час судового розгляду не доведено вчинення останньою даного кримінального правопорушення.
У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор підтримав подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, та просив таку задоволити.

Обвинувачена та її захисник заперечили апеляційні вимоги сторони обвинувачення, з огляду на безпідставність таких, та просили залишити без змін оскаржуваний вирок суду.

На апеляційний розгляд потерпіла ОСОБА_10 вдруге не прибула та про причини неприбуття не повідомила, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином телефонограмою від 28.10.2022 року, що у відповідності до ч.4 ст.405 КПК України не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційної скарги, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, встановила таке.
Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор ставить питання про скасування виправдувального вироку

у зв`язку істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, та просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

Положеннями ст. 62 Конституції України та ч.1 ст.17 КПК України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. А також положення ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно яких кожен обвинувачений в скоєнні кримінального злочину вважається невинним, до тих пір поки його винність не буде встановлена в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, які отримані незаконним шляхом, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Пункт 2 статті 6 Конвенції з прав людини проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі «Тельфнер проти Австрії» від 20 березня 2001 року.
У справах «Грабчук проти України» від 21 вересня 2005 року, «Шагін проти України» (2010 року) Європейський суд з прав людини встановив, що національні суди визнали заявників винними, спираючись на слабкі докази та припущення про їх причетність до вчинення злочину, чим було порушено принцип презумпції невинуватості.
Принцип «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» передбачає, зокрема, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версією захисту.
Як вбачається зі змісту положень ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора, та у встановлених КПК випадках на потерпілого.

Згідно ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.
Положення ст.ст.370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до ч.1 ст.373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Пунктом 1 ч.3 ст.374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту.

Колегія суддів вважає, що місцевим судом у повній мірі дотримано наведені вимоги закону при ухваленні вироку щодо ОСОБА_7 .
При цьому, апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, місцевий суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів аналіз досліджених доказів і дав їм належну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та вказав на відсутність належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності достовірно свідчили про вчинення ОСОБА_7 інкримінованого їй кримінального правопорушення.
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст.125 КК України, тобто як заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження.

У судовому засіданні місцевого суду обвинувачена ОСОБА_7 вину у пред`явленому обвинуваченні не визнала, та пояснила, що у день події 25.10.2019р. перебувала на роботі, де у неї, у зв`язку із захворюванням, заболіли суглоби, почалась сильна біль. Тоді вона зателефонувала племінниці, яка пообіцяла прийти до неї на роботу щоб допомогти скласти товар та зачинитися. Почала очікувати племінницю, ринок вже був майже порожній, всі працівники та відвідувачі розійшлися по домівкам. Зазначила, що після того як прийшла її племінниця ОСОБА_16 , яка склала усю продукцію та зачинила жалюзі, вони разом рушили у сторону дому. Йдучи по території ринку Добробут у її племінниці зателефонував мобільний і остання підняла слухавку, а обвинувачена, що б не заважати розмові, пішла по трохи вперед у сторону виходу із ринку. Вказала, що дійшовши до шлагбауму ринку, почула, що її наздоганяє племінниця, та розвертаючись до неї перепитала, «скільки це ще буде продовжуватися», маючи на увазі, що вона відчуває нестерпну біль та їй терміново необхідно прийняти ліки які знаходяться вдома. Однак, як вказала обвинувачена, обернувшись, вона побачила замість племінниці потерпілу ОСОБА_10 , яка невідомо звідки з`явилася, оскільки її торгівельний лоток був вже давно зачинений. Ствердила, що ОСОБА_10 відразу обома руками вчепилася за її обличчя, а вона не розуміла що відбувається і просто заціпеніла. Надалі вона відчула, що нібито руки ОСОБА_10 , хтось забирає від її обличчя та відтягує, виявилося, що це підбігла вже її племінниця, яка забравши руки потерпілої від її обличчя, кричала що ви робите. ОСОБА_7 пояснила, що взагалі не розуміла, що відбувається, та вказала, що у неї була нестерпна біль у суглобах, суглоби на руках сильно напухли як подушки, її руки були зайняті пакетом із овочами та фруктами, а у другій руці була робоча сумка жіноча. Вказала, що потерпіла нічого не пояснювала, і лише нецензурно лаялась у її сторону, а потім швидко пішла в сторону площі Різні. Зазначила, що так і не зрозуміла поведінку потерпілої, а племінниця запропонувала на місці викликати поліцію, однак вона відмовилась через те, що необхідно було їхати додому щоб випити знеболюючий та щоб у подальшому не соромитися перед людьми, не ходити до поліції, а згодом і до суду, оскільки це все нерви та час. Зазначила, що на наступний день вона прибула на роботу, бачила потерпілу ОСОБА_10 , в також як до потерпілої підходила свідок ОСОБА_17 , яка потім підійшла і до обвинуваченої. Вказала, що на запитання ОСОБА_15 чому обвинувачена подряпана, що сталось і як це було, обвинувачена відповіла що вчора ОСОБА_10 її подряпала, не знає чому та за що. Потім всі розійшлися по своїм робочим місцям та всі працювали як потерпіла ОСОБА_10 , так обвинувачена ОСОБА_7 . Відповідаючи у судовому засіданні місцевого суду на запитання сторін судового провадження, обвинувачена повідомила, що дізналась про те, що потерпіла має до неї претензії орієнтовно десь у січні 2020 року, коли прийшли із поліції на ринок та шукали її. До цього часу її ніхто нікуди не викликав та не запрошував, не повідомляв, у тому числі і потерпіла. Заперечила побиття потерпілої та нанесення їй тілесних ушкоджень. Також заперечила існування між нею та потерпілою неприязних відносин та суперечок між ними. Вказала, що на її думку всі ці дії спочатку спровоковані та у подальшому спрямовані виключно із-за конкуренції на ринку де працюють як обвинувачена, так і потерпіла. Зазначила, що вона, як новий підприємець нещодавно відкрилася на ринку, відповідно забрала на себе достатню частину клієнтів потерпілої, яка здійснює реалізацію аналогічного товару на ринку, її торгове місце знаходилось попереду місця потерпілої, а тому покупці стали йти до неї першої, відповідно об`єм реалізації у потерпілої, яка працює за процент від продажу, суттєво зменшився. Вказала, що знала потерпілу виключно за ім`ям та що та здійснює реалізацію кондитерських виробів. Також ствердила, що окрім охорони ринку на території ринку не було ні душі, ніхто не ходив, ніхто не проїздив, ніхто не виїжджав з території ринку та навіть не заїжджав, і навіть за шлагбаумом не було транспортних засобів. Та й конфлікт був на проїзній частині, а тому авто просто не змогло б проїхати щоб їх не зачепити.
При апеляційному розгляді справи обвинувачена ОСОБА_7 підтримала свої показання, які вона давала у місцевому суді.

У ході судового розгляду справи місцевим судом показання надали потерпіла ОСОБА_10 , свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , експерт ОСОБА_11 .

Потерпіла ОСОБА_10 у судовому засіданні місцевого суду пояснила, що 25 чи 26 жовтня 2019 року орієнтовно об 19 годині вечора, вона закрила свій лоток (торгове місце) та пішла із ринку Добробут у сторону площі Різні. Вказала, що попереду неї йшла обвинувачена ОСОБА_7 , яка, на думку потерпілої, хотіла її перестріти, оскільки вихід у них був у різні сторони. Ствердила, що коли вони вийшли за територію ринку, а точніше за шлагбаум, то ОСОБА_7 разом із своєю племінницею ОСОБА_22 , напали на неї. Зазначила, що ОСОБА_7 почала її хапати спереду за куртку правою рукою та лівою почала наносити їй тілесні ушкодження, удари наносилися по обличчю та голові, кулаком та долонею, декілька ударів, а вона намагалася відмахуватися. Потерпіла повідомила, що станом на 19 годину на вулиці вже було темно, а тому їй не відомо чи бачив хтось розвиток подій чи ні. Вказала, що на наступний день тобто 26.10.2019р. вона потерпіла звернулася із заявою до правоохоронних органів, а 27.10.2019р. вона зверталася за медичною допомогою до травмпункту, але із-за зайнятості нейрохірурга були вимушена відвідати його лише 28.10.201р. Зазначила, що після її звернення за медичною допомогою, їй був наданий консультативний висновок спеціаліста №15077 від 28.10.2019р., згідно якого у неї встановлено забій та садна. Вказала, що на наступний день до неї на ринку Добробут підійшла ОСОБА_15 , яка повідомила їй, що нібито бачила всі події та запропонувала свою допомогу, погодилася свідчити у разі необхідності в органах поліції. Також ствердила, що також на наступний день до неї завітав ОСОБА_12 , який також нібито бачив усю конфліктну ситуацію, залишивши свій номер контактного телефону погодився свідчити у разі необхідності. Повідомила, що двічі за даним фактом від 25.10.2019р., зверталась до правоохоронних органів. Зазначила, що наступні декілька днів її суттєво нудило та було запаморочення у голові.
Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні місцевого суду, пояснила, що 25.10.2019р. на прохання своєї тітки ОСОБА_7 завітала до робочого місця останньої на ринку «Добробут». Після завершення робочого дня, близько 19 годині, виходячи із ринку разом із тіткою ОСОБА_7 , свідок йшла на декілька метрів позаду, оскільки розмовляла по телефону, як раптом побачила, що ОСОБА_10 обома руками вчепилася в обвинувачену і дряпає обличчя ОСОБА_7 . Побачивши це свідок одразу розборонила ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , відірвавши руки потерпілої від обвинуваченої, яка стояла з пакетом в одній руці і з робочою сумкою в другій. На запитання що ви робите, потерпіла лише нецензурно стала лаятися та побігла в сторону автобусів, конфлікт на цьому закінчився. Ззначила, що сторонніх осіб (свідків), які могли би бачити цей конфлікт не бачила, розбороняла обвинувачену та потерпілу саме вона, сторонні особи не втручалися.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги показання даного свідка, адже жодними належними та допустимими доказами наведені показання не спростовано і сумніви у їх правдивості відсутні. Місцевий суд вірно звернув увагу, що жодним доказом у справі не підтверджено, що між свідком ОСОБА_13 та потерпілою ще перед подією був конфлікт, що могло вплинути на оцінку показань цього свідка.
У судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_17 , яка на момент події працювала на ринку Добробут на протязі 5 років, мала на ринку торгове місце із одягом де особисто і торгувала, вказала, що візуально знала потерпілу та обвинувачену. У жовтні місяці 2019 року орієнтовно об 18-19 годині, виїжджаючи на власній машині із малолітньою донькою із ринку Добробут м. Львів, вул. Стара, проїхавши шлагбаум позаду ринку, почула шалений крик, а її донька сказала їй - дивись там тьотю б`ють. Надалі вона відкрила вікно та побачила, як на відстані близько 10 метрів б`ють потерпілу. Зазначила, що разом із ОСОБА_7 була молода дівчина (блондинка), яка також наносила удари потерпілій. Свідок повідомила, що потерпіла гукала на допомогу, однак свідок боялась вийти із машини, оскільки перебувала разом із дитиною та лише покликала охорону на допомогу. Вказала, що ОСОБА_7 знаходилася попереду потерпілої, а молода дівчина позаду та наносили удари по обличчю зі слів свідка руками та ногами. Водночас, відповідаючи на запитання місцевого суду, свідок зазначила, що не пам`ятає, хто та яким чином наносив удари. Пояснила, що на другий день, перебуваючи на роботі на ринку Добробут, підійшла до потерпілої та запитала, що сталося, чому її били та побачила синці на обличчі, на що потерпіла показала також синці на шиї. Вказала, що потерпіла їй повідомила про те, що ОСОБА_7 пред`явила претензії, що нібито потерпіла щось їй підсипала. Свідок зазначила, що на запитання потерпілої погодилась свідчити щодо тих фактів, які вона бачила. Повідомила, що бачила конфліктну ситуацію саме через лобове скло транспортного засобу та пояснила, що ОСОБА_7 наносила потерпілій удари правою рукою по обличчю.
Оцінюючи показання даного свідка, місцевий суд прийшов до висновку про наявність обґрунтованого сумнів у правдивості цих свідчень, оскільки свідок ОСОБА_17 , неодноразово під час допиту змінювала власні покази, у частині через яке саме вікно вона спостерігала за розвитком подій через опущене бокове скло автомобіля або ж через лобове, яке неможливо опустити. Під час допиту у судовому засіданні місцевого суду свідок не змогла ствердно відповісти як саме були розташовані особи, які нібито били потерпілу, чим наносилися удари потерпілій та куди саме. Спочатку свідок вказала, що потерпілу шарпали, потім ствердила, що потерпілу били. Вказувала, що били ногами та руками, а згодом на запитання прокурора повідомила, що били ще коліном. На уточнююче питання як ногами або ж колінами наносилися удари, свідок повідомила, що потерпілу крутили та вона сама крутилася. Згодом свідок повідомила, що молода дівчина тримала позаду потерпілу а обвинувачена наносила удари по обличчю.
При цьому, оцінюючи показання свідка ОСОБА_15 , місцевий суд врахував, що під час допиту у судовому засіданні свідок дозволяла собі принижувати обвинувачену прізвиськом, промовляла різноманітні репліки, що вірно розцінено місцевим судом як негативне та упереджене відношення з боку даного свідка до обвинуваченої та факт знайомства між вказаними особами.
У судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_12 пояснив, що у кінці 2019р. року, точної дати не пам`ятає, перебував біля ринку у місті Львові Добробут у своєму автомобілі, який був припаркований передом до шлагбауму, зліва від автомобіля знаходилися торгівельні мафи (будки). Вказав, що у цей час побачив, як на проїзній частині десь за 70-100 метрів одна жінка (вказавши на обвинувачену) наносить тілесні ушкодженні іншій. Зазначив, що вийшов зі свого автомобіля та направився до жінок з метою аби розборонити їх але поперед нього також підійшла ще одна особа чоловічої статті, яка вже розборонила жінок першим ніж свідок. Повідомив, що чоловік який розборонив обвинувачену та потерпілу йому не відомий. Ствердив, що була присутня ще одна жінка в окулярах, яка утримувала потерпілу позаду за руки руками, на його думку утримували потерпілу аби вона не чинила опору коли їй наносили удари, по голові. Вказав, що потім обвинувачена пішла в один бік, а потерпіла залишилась на місці, і тоді він залишив свій контактний номер телефону з метою подальшої допомоги у даному інциденті і вони так і розійшлися. Вказав, що конфліктна ситуація, тривала орієнтовно на протязі 5 хвилин. Зазначив, що не пам`ятає кількість нанесених ударів та не бачив на обличчі потерпілої почервоніння, ушкоджень.
Оцінюючи показання даного свідка місцевим судом враховано, що такі не узгоджуються із показаннями самої потерпілої ОСОБА_10 . Зокрема, у частині місця події, яке згідно показань потерпілої було за шлагбаумом, однак свідок ОСОБА_12 вказав, що подія була на проїзній частині. Судом враховано і те, що даний свідок вказав, що залишив свій контактний телефон потерпілій відразу після події, водночас сама потерпіла у своїх показаннях ствердила, що даний свідок прийшов до неї та запропонував свою допомогу лише через декілька днів після події. Також, місцевий суд слушно зауважив, що місце, вказане свідком ОСОБА_12 , де він припаркував свій автомобіль і звідки бачив події є обмеженим та фактично неможливим для паркування. Також обґрунтовано враховано, що ні показаннями обвинуваченої, ні потерпілої, ні жодного із свідків не підтверджено свідчення ОСОБА_12 про обставини припинення конфлікту, зокрема те, що жінок розборонив, якийсь невідомий йому чоловік.
За наведених обставин, колегія суддів погоджується із критичною оцінкою місцевим судом показань свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_12 , як таких, що містять значні суперечності, що викликає обґрунтовані сумніви у їх правдивості, що у свою чергу виключає можливість урахування таких показань на підтвердження доведеності вини ОСОБА_7 в інкримінованих їй діях.
Також у судовому засіданні місцевого суду було допитано свідка ОСОБА_18 , яка повідомила, що працює на ринку Добробут із моменту заснування ринку. Вказала, що бачила і потерпілу, і обвинувачену, як 25.10.2019р., так і на наступний день, тобто 26.10.2019р., оскільки саме у ці дні працювала на робочій зміні. Свідок ствердила, що 25.10.2019р. на обличчі у ОСОБА_7 не було жодних подряпин, однак 26.10.2019р. зранку, тобто на початку робочого дня, здійснюючи прибирання, побачила на обличчі ОСОБА_7 подряпини. На її запитання звідки подряпини, ОСОБА_7 відповіла, що дані подряпини не зрозуміло із-за чого нанесла їй ОСОБА_10 . При цьому, свідок зазначила, що здійснював прибирання біля робочого місця ОСОБА_10 , а саме виносила ящики та спілкувалася із потерпілою, і на обличчі потерпілої жодних тілесних ушкоджень, синців, гематом не було на наступний день, і поведінка ОСОБА_10 була як звичайно побутовою, не притаманна особі, яка отримала тілесні ушкодження або ж у якої погане самопочуття на той момент було.
Врахувавши логічність та послідовність показань даного свідка, та за відсутності даних про будь-яку заінтересованість свідка ОСОБА_18 у результатах судового розгляду даної справи, суд першої інстанції вірно взяв ці показання до уваги при прийнятті рішення.
Крім цього, у ході судового розгляду справи місцевим судом було допитано в якості свідків: ОСОБА_19 про обставини прийняття нею як черговим дільничним Галицького ВП ГУНПї у Львівській області заяви потерпілої; ОСОБА_20 , який перебуває на посаді старшого дільничного офіцера відділу превенції ЛРУП ГУНП у Львівській області щодо обставин опрацювання ним заяви потерпілої; ОСОБА_21 , який як слідчий (дізнавач) Галицького ВП ГУ НП у Львівській області безпосередньо проводив досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні.
Окрім показань наведених свідків, місцевим судом було досліджено та оцінено у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, також усі письмові докази надані суду як стороною обвинувачення, так і стороною захисту.
Зокрема, власноручно написану заяву потерпілої ОСОБА_10 , у порядку ст. 214 КПК України, яка датована від 26.10.2019р., (т. 1 а.с. 179); протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 13.11.2019р. (т.2 а.с.14); постанову про призначення судово-медичної експертизи від 14 листопада 2019 року (т.1 а.с. 180); супровідний лист до Львівського обласного бюро судово-медичних експертиз із додатком, а саме постановою від 14.11.2019 року про призначення судово-медичної експертизи (т.1 а.с. 182); висновок судово-медичної експертизи №1175 від 14.11.2019 року (т.1 а.с. 181); лист до Львівського обласного бюро судово-медичних експертиз із додатком, а саме постановою від 17.03.2020 року № 3568/37/01-20 про отримання дозволу на участь експерта ОСОБА_11 у слідчому експерименті (т.1 а.с. 183); протокол проведення слідчого експерименту від 24.03.2020 року із фото таблицею (т.1 а.с. 184-192); постанова про призначення додаткової судово-медичної експертизи від 03.04.2020 року (т.1 а.с. 193); додатковий Висновок судово-медичної експертизи № 490 від 07.04.2020 року (т.1 а.с. 194-195); консультативний висновок спеціаліста № 15077 від 28.10.2019 року (т.1 а.с. 196); протокол пред`явлення для впізнання від 18 травня 2020 року із фото таблицею за участю свідка ОСОБА_12 (т.1 а.с. 111-116 ); висновок експерта-поліграфолога № 022/0920-Ф за результатами проведення психологічної експертизи (опитування із застосуванням спеціального технічного пристрою комп`ютерного поліграфа) від 02.10.2020 року, відносно обвинуваченої ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 215-226).
За наслідками безпосереднього дослідження вказаних доказів місцевий суд визнав недопустимим доказом висновок судово-медичної експертизи №1175 від 14.11.2019р., згідно якого у громадянки ОСОБА_10 , 28 жовтня 2019 року було діагностовано: Забійне садно виличної ділянки справа. Забій м`яких тканин спинки носа. На час проведення судово-медичної експертизи виявлено пляму на шкірі яка є слідом загоєного садна, в ділянці нижнього краю правої орбіти. Садно утворилось від дії тупого предмета з обмеженою поверхнею, могло виникнути 25 жовтня 2019 року та відноситься до легкого ступеня тяжкості. Судово-медичних даних про отримання тілесних ушкоджень внаслідок падіння на площину з висоти власного росту немає.
Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів визнає такий висновок місцевого суду правильним.
Так, згідно ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Досліджуючи висновок судово-медичної експертизи №1175 від 14.11.2019р. місцевим судом встановлено, що всупереч вимогам ч. 3 ст. 101 КПК України даний висновок експерта не ґрунтувався ані на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо, ані на результатах дослідження матеріалів.

Відповідно до супровідного листа слідчого Галицького ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_21 в експерту установу з метою проведення судово-медичної експертизи у межах даного кримінального провадження було направлено лише постанову про призначення судово-медичної експертизи від 14.11.2019р. (т.1 а.с. 182).
Також встановлено, що при проведенні вказаної експертизи експерт не порушувала перед слідчим питання про надання додаткових матеріалів за для проведення належної експертизи.

У судовому засіданні місцевого суду експерт ОСОБА_11 повідомила, що при проведенні експертизи проводила візуальний огляд потерпілої, водночас місцевий суд обґрунтовано відзначив, що у висновку судово-медичної експертизи №1175 від 14.11.2019р., проведеної вказаним експертом, відсутній опис даних щодо такого огляду. Вказаний висновок не містить докладного опису дослідження і усіх виявлених при цьому даних, не вказано методів, що застосовувались експертом, зокрема тих, що реєстрували ушкодження.
Крім цього, експерт підтвердила, що у ході проведення експертизи нею фактично було використано дані наданого їй безпосередньо потерпілою консультативного висновку спеціаліста.
Таким чином, суд першої інстанції вірно констатував, що під час проведення вказаної експертизи експерт не проводив жодних досліджень, не знайомився з матеріалами кримінального провадження, а фактично переписав у висновок дані судово-медичного обстеження, що прямо суперечить вимогам безпосередності.
При цьому, у ході судового розгляду було підтверджено, зокрема показаннями експерта ОСОБА_11 , що потерпіла особисто надала експерту консультований висновок спеціаліста № 15077 від 28.10.2019р., дані якого фактично і були об`єктом дослідження у ході вказаної експертизи, та у подальшому відображені у висновку судово-медичної експертизи №1175 від 14.11.2019р.
Твердження прокурора про те, що потерпіла в силу положень п.19 ч.1 ст. 3, ст. 22 КПК України мала право подати експерту додаткові матеріали для проведення вказаної експертизи колегія суддів вважає безпідставними.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК України сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст. 93 КПК України сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.

Таким чином, аналіз наведених норм засвідчує право потерпілого на збирання та подання до суду належних та допустимих доказів, однак нормами КПК України не передбачено право потерпілого з власної ініціативи подавати експерту матеріали для дослідження. У свою чергу експерт згідно з ч.4 ст.69 КПК не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи.
Колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду про те, що у будь-якому разі речові докази та документи, які надаються експертові, повинні бути отриманні у спосіб, передбачений ст. 93 КПК, належним чином залучені до кримінального провадження у порядку, встановленому КПК України, і навіть для того, щоб використати дані акта медичного обстеження, таки має бути експерту направлений слідчим (прокурором).
Згідно ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Допитаний у судовому засіданні місцевого суду в якості свідка слідчий (дізнавач) Галицького ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_21 , який безпосередньо проводив досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні, повідомив, що ним на експертизу було скеровано лише супровідний лист із постановою про призначення судово-медичної експертизи в рамках даного кримінального провадження без долучення жодних додатків до постанови. Вказав, що йому не відомо яким чином у судового експерта з`явився консультативний висновок щодо тілесних ушкоджень, оскільки клопотань з боку потерпілої ОСОБА_10 про долучення до матеріалів кримінального провадження будь-яких відомостей чи документів не надходило. Також зазначив, що тимчасовий доступ на медичну документацію потерпілої ОСОБА_10 , він як слідчий не отримував. Також свідок не зміг пояснити яким чином у матеріалах дізнання з`явився консультативний висновок спеціаліста, та зазначив, що міг взяти та підшити даний висновок вже експерт хоча це заборонено КПК, оскільки експерт не має права нічого отримувати від потерпілої та взагалі від сторонніх осіб. Ствердив, що запити на підтвердження та перевірку дійсності консультативного висновку спеціаліста ним не робилися та відповідно не направлялися. Крім цього, свідок не зміг повідомити та пояснити яким чином у рамках даного кримінального провадження встановлювалися свідки. Вказав, що під час первинного допиту потерпілої 20.01.2020р. остання не зазначала свідків події та не долучала жодних додатків. Припустив, що потерпіла повідомила навіть про свідків усно при розмові з ним як зі слідчим.
Таким чином, у ході судового розгляду справи встановлено, що слідчим у передбаченому законом порядку не було витребувано з медичного закладу чи отримано дозвіл слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів, які були використані судовим експертом як для проведення судово-медичної експертизи № 1175 від 14.11.2019р., так і додаткової експертизи № 490 від 07.04.2020р.
Тобто, всупереч вимогам ст.ст. 93, 101 КПК, слідчим не було зібрано у встановленому законом порядку жодних медичних документів та відповідно не надано їх експерту для проведення експертизи.
Той факт, що консультативний висновок спеціаліста № 15077 від 28.10.2019р., на підставі якого проводились експертизи, був долучений після проведення експертизи до матеріалів кримінального провадження та відкритий стороні захисту у порядку ст. 290 КПК України, у даному випадку не впливає на висновки місцевого суду щодо визнання недопустимим доказом судово-медичної експертизи №1175 від 14.11.2019р., адже ураховуючи наведене, зокрема показання в якості свідка слідчого (дізнавача) Галицького ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_21 , достеменно не встановлено яким чином згаданий консультативний висновок було долучено до матеріалів даного кримінального провадження.
Всупереч апеляційним твердженням прокурора, колегія суддів вважає, що врахування експертом при проведенні судово-медичної експертизи даних з медичної документації потерпілої ОСОБА_10 без процесуального рішення слідчого про скерування таких матеріалів експерту є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що тягне за собою визнання експертного дослідження та інших похідних від нього доказів недопустимими.

Також місцевим судом у ході судового розгляду встановлено, що постанова слідчого про призначення у справі судово-медичної експертизи від 14.11.2019р. була скерована експерту у поза процесуальний спосіб, а саме не безпосередньо слідчим (прокурором), а отримана на руки потерпілою, яка і передала вказану постанову експерту. Дані обставини підтверджуються наданими у судовому засіданні місцевого суду показаннями експерта ОСОБА_11 , слідчого ОСОБА_21 , а також даними супровідного листа про призначення судово-медичної експертизи від 14.11.2019р., який містить особистий підпис потерпілої (т.1 а.с. 182).
Крім цього, згідно матеріалів кримінального провадження, покликання у вироку на порушення експертом ОСОБА_11 при проведенні експертизи Інструкції про проведення судово-медичної експертизи (Наказ МОЗ №?6 від 17 січня 1995р.) колегія суддів вважає підставними.
Відтак, рішення місцевого суду про визнання недопустимим доказом висновок судово-медичної експертизи №1175 від 14.11.2019р., а також похідні від нього докази, а саме протокол проведення слідчого експерименту від 24.03.2020 року із фототаблицею за участю потерпілої ОСОБА_10 та експерта ОСОБА_11 , а також додатковий висновок судово-медичної експертизи № 490 від 03.04.2020 року, колегія суддів визнає обґрунтованим.
Висновки суду першої інстанції про неможливість визнання допустимим доказом протоколу пред`явлення особи для впізнання від 18.05.2019р. за участю свідка ОСОБА_12 , колегія суддів вважає правильними.

Так, відповідно до ст. 228 КПК України перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи. Особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. Перед тим як пред`явити особу для впізнання, їй пропонується у відсутності особи, яка впізнає, зайняти будь-яке місце серед інших осіб, які пред`являються.

Даним протоколу пред`явлення особи для впізнання від 18.05.2019р. (т. 1 а.с. 111-116) підтверджено висновки місцевого суду про те, що у цьому протоколі не наведено ознак за якими свідок ОСОБА_12 повинен був впізнавати ОСОБА_7 . При цьому, всупереч апеляційним доводам прокурора, місцевий суд вірно звернув увагу, що згідно фототоблиці до вказаного протоколу із трьох осіб, які пред`являлись для впізнання разом із ОСОБА_7 , лише одна особа схожа по тілобудові із ОСОБА_7 , однак жодна особа не схожа по зачісці, а також всі троє відрізняються по одягу.
Таким чином, суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано не взяв до уваги дані протоколу пред`явлення особи для впізнання від 18.05.2019р. за участю свідка ОСОБА_12 .

Ураховуючи наведене у сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заява потерпілої ОСОБА_10 про вчинення кримінального правопорушення, яка відповідає поясненням останньої, не підтверджується жодними іншими належними та допустимими доказами.

Колегія суддів враховує, що само по собі повідомлення потерпілої про вчинення кримінального правопорушення, з точки зору положень ст.ст.84, 99 КПК України не є джерелом доказів, а тому викладені у ньому обставини не можуть бути доказами у даному кримінальному провадженні.

Відтак, висновки суду першої інстанції про те, що у ході судового розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами, що отримані потерпілою ОСОБА_23 тілесні ушкодження були отримані саме під час її зустрічі з обвинуваченою ОСОБА_24 , і такі спричинені останньою, колегія суддів визнає обґрунтованими, і стороною обвинувачення такі висновки у ході апеляційного розгляду справи не спростовані.

При цьому, колегія суддів враховує, що показання обвинуваченої про те, що вона не заподіювала потерпілій тілесних ушкоджень були підтверджено під час судового розгляду справи місцевим судом.

Так, за клопотанням сторони обвинувачення у ході судового розгляду справи місцевим судом було допитано експерта поліграфолога ОСОБА_25 і стороною захисту надано Висновок експерта поліграфолога № 022/0920-Ф від 02.10.2020р. (т.1 а.с. 215-257), який підтвердив у судовому засіданні правдивість показів обвинуваченої щодо не нанесення потерпілій будь-яких ударів 25.10.2019р., зокрема лівою рукою по обличчю, тримаючи останню правою рукою за одяг. Відповідні свідчення підтверджуються проведеними опитуваннями із застосуванням спеціального технічного пристрою комп`ютерного поліграфа.
Також, приймаючи рішення у справі місцевий суд врахував дії сторони захисту під час досудового розслідування, яка ініціювала проведення перехресного допиту між підозрюваною ОСОБА_7 та потерпілою ОСОБА_10 , перехресних допитів між підозрюваною ОСОБА_7 та свідками ОСОБА_15 , ОСОБА_12 із застосуванням технічних засобів фіксації та за участі адвокатів сторін. Однак, органом досудового слідства у задоволенні таких клопотань було відмовлено.
Крім цього, під час досудового слідства в серпні 2020 року, стороною захисту було подане клопотання про ознайомлення з усією медичною документацією потерпілої ОСОБА_10 , та про витребування такої в порядку ст.93 КПК України або ж отримання тимчасового доступу у разі відсутності такої документації в матеріалах кримінального провадження. Дане клопотання було задоволено частково, адвокату ОСОБА_9 , було надано для візуального ознайомлення неякісну ксерокопію консультативного висновку спеціаліста №15077 від 28.10.2019р. та ксерокопію схожу на рентген, натомість у витребуванні даних медичних відомостей в оригіналі задля подальшого ознайомлення із ними, стороні захисту було відмовлено.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд ретельно перевірив наявні у кримінальному провадженні докази, на підставі яких ОСОБА_7 було висунуто обвинувачення, з дотриманням вимог ст.94 КПК України оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності і достатності та правильно дійшов висновку про недоведеність пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, ухваливши виправдувальних вирок.

Згідно ст. 7 КПК України, загальними засадами кримінального провадження, крім інших, є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У відповідності до положень ст.124 Конституції України забезпечення доведеності вини належить до основних засад судочинства.

Апеляційний суд приходить до висновку, що місцевий суд при розгляді даної справи не допустив таких порушень вимог кримінального процесуального законодавства України, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок.

Ураховуючи наведене вище, рішення місцевого суду про визнання ОСОБА_7 невинуватою та виправдання її за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, колегією суддів визнається законним, обґрунтованим та вмотивованим. В оскаржуваному вироку наведено належні та достатні мотиви і підстави для його ухвалення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 ..
Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Галицького районного суду м.Львова від 18 липня 2022 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції на протязі трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді: