УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.01.2023 Справа №607/11555/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , у м.Тернополі в залі суду під час відкритого судового засідання в кримінальному провадженні №0000777, на підставі обвинувального акту стосовно ОСОБА_4 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.186 КК України, -

встановив:

Прокурор ОСОБА_3 подала клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 строком на два місяці.

У поданому клопотанні, зокрема, зазначено: «Досудовим розслідуванням встановлено, що 08 червня 2022 року, близько 16:15 години, у ОСОБА_4 , раніше судимого за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, судимість за які у встановленому законом порядку не знята та не погашена, який перебував у приміщенні магазину «ANDI», що за адресою: бульв. Петлюри, 4 у м. Тернопіль, виник злочинний умисел спрямований на відкрите викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, діючи з прямим умислом і корисливим мотивом, переслідуючи мету незаконної наживи, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення потерпілому матеріальних збитків та бажаючи настання таких наслідків, 08 червня 2022 року, близько 16:15 години, ОСОБА_4 перебуваючи у приміщенні магазину «ANDI», що за адресою: бульв. Петлюри, 4 у м. Тернопіль, підійшов до стелажу на якому знаходився чоловічий одяг, після чого взяв комуфляжні штани торгівельної марки «Baron», вартістю 499 грн, футболку чорного кольору, вартістю 239 грн, светр спортивний на замку чорного кольору, вартістю 319 грн, кросівки із шкірозамінника біло-чорного кольору, вартістю 459 грн, з вказаними речима зайшов в примірочну, в якій вказаний одяг вдягнув на себе.

В подальшому, вийшовши із примірочної, ОСОБА_4 , не маючи наміру розрахуватися за речі попрямував до виходу із приміщення магазину, однак був помічений потерпілою ОСОБА_6 .

На вимогу ОСОБА_6 зупинитись ОСОБА_4 не відреагував та достовірно розуміючи, що його дії стали поміченими та його викрито, усвідомлюючи, що здійснює відкрите викрадення майна, з метою доведення злочину до кінця вистрибнув через вікно приміщення магазину «ANDI», на вулицю та побіг у невідомому напрямку, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_6 матеріальну шкоду на суму 1 555,00 грн.

Таким чином, ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, в умовах воєнного стану.

Наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні ОСОБА_4 , злочину, передбаченого ч. 4 ст.186 КК України повністю підтверджується зібраними у ході досудового розслідування доказами.

Із врахуванням реального існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_7 від 10 червня 2022 року у справі № 607/7218/22, залишеною без змін ухвалою колегії суддів Тернопільського апеляційного суду від 01.07.2022 року, відносно ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

В подальшому, ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_8 від 03 серпня 2022 року у справі №607/9646/22, залишеною без змін ухвалою колегії суддів Тернопільського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року, продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_4 до 09 вересня 2022 року та ухвалами Тернопільського міськрайонного суду від 06 вересня 2022 року та 07 листопада 2022 року у справі №607/11555/22 продовжено строк раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строк дії якого закінчується о 23 год. 59 хв. 06 січня 2022 року.

Проте, станом на даний час, продовжують існувати обґрунтовані підстави для продовження дії раніше застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою до продовження відносно ОСОБА_4 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, що узгоджується із вимогами п. 5 ч.2 ст.183 КПК України, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Метою продовження застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання ОСОБА_4 , покладених на нього процесуальних обов`язків, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, а також запобігання спробам:

переховуватись від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України).

Так, існування вказаного ризику підтверджується тим, що ОСОБА_4 , усвідомлюючи міру покарання за вчинене кримінальне правопорушення, зокрема, позбавлення волі до десяти років, з метою уникнення від кримінальної відповідальності чи затягування судового розгляду може покинути місце свого проживання, територію Тернопільської області або ж України загалом.

Разом з тим, слід зазначити, що пунктом 58 рішення ЄСПЛ у справі «Beccievv. Moldova» від 04.10.2005 року (Бекчієв проти Молдови), ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. У даному випадку ОСОБА_4 стійкий до спокуси заволодіння чужим майном, ніде не працює, не дорожить сімейними цінностями, є суспільно небезпечною особою.

вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальні правопорушення(п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).

Ризиком того, що ОСОБА_4 може вчинити інше кримінальне правопорушення є те, що він неодноразово раніше вчиняв умисні корисливі злочини, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку. Більше того, востаннє засуджений вироком Тернопільського міськрайонного суду від 26.06.2018 року за ч.1 ст. 152, ч. 3 ст. 187, ст. 395 КК України із застосуванням ч.1 ст.70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років із конфіскацією майна. Однак належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, продовжив свою злочинну діяльність, вчинивши новий корисливий злочин, допоки йому не було обрано діючий запобіжний захід.

Вищенаведене свідчить про стійку протиправну поведінку обвинуваченого, підвищену суспільну небезпеку та схильність до вчинення злочинів.

Також, до моменту обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ОСОБА_4 тривалий час (після звільнення з місць позбавлення волі) ніде не працював, не мав постійного джерела доходу, тому є підстави вважати, що він продовжуватиме свою злочинну діяльність, з метою особистого незаконного збагачення.

Вказані обставини, в цілому, свідчать про те, що визначенні в ухвалі слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 ризики не зменшились та продовжують існувати, а тому виправдовують подальше тримання ОСОБА_4 під вартою, а жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним ризикам.

Відомостей, які б вказували на неможливість утримування ОСОБА_4 під вартою, на даний час не здобуто.

Згідно з положенням ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

В даному випадку, наявні реальні ознаки суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого, оскільки він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, якому притаманний надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, що свідчить про те, що перебуваючи на волі він може продовжувати свою злочинну діяльність, тому це вказує про підвищену його суспільну небезпеку як особи.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_4 узгоджується також з правовою позицією, викладеною у рішенні Європейського суду у справі за скаргою «Москаленко проти України», де поміж іншого зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено обвинуваченому, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Європейський Суд також визнає, що, враховуючи серйозність висунутих обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Крім того, варто зауважити, що тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягнення цілей якого і є тримання під вартою, що визначено в рішенні Європейського суду за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії».

Вищевикладене свідчить про неможливість запобігання переліченим ризикам, які передбачені ч.1 ст.177 КПК України, та забезпечення належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, його належну поведінку, шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Обґрунтування неможливості запобігання ризику, застосуванням більш м`яких запобіжних заходів: застосування застави, домашнього арешту чи особистого зобов`язання щодо ОСОБА_4 не є можливим, оскільки зважаючи на відсутність у нього соціальних зв`язків, місця реєстрації, постійного місця роботи (джерел до існування) та його репутації, не буде виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки та продовжуватиме злочинну діяльність.

Окрім того, перебуваючи на волі, останній може ухилятися від явки до суду, а також вчиняти нові злочини, адже поведінка ОСОБА_4 є стійкою асоціальною, протягом останніх років він вчиняє корисливі злочини та будучи неодноразово судимим, після звільнення з місць позбавлення волі належних висновків для себе не зробив, не усвідомив свою протиправну поведінку та необхідність її виправлення, що свідчить про неефективність застосування до обвинуваченого покарань, не пов`язаних з позбавленням волі.

З огляду на вказане, та зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виходячи з усіх обставин провадження, вважає, що у кримінальному провадженні наявні підстави для продовження застосування обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.»

В суді прокурор ОСОБА_3 пояснила, що подане клопотання підтримує в повному обсязі, посилаючись на вказані у ньому мотиви.

Захисник ОСОБА_5 заперечив щодо задоволення клопотання прокурора посилаючись недоведеність та необґрунтованість ризиків зазначених у клопотанні, та не доведенні обставин, що більш м`який запобіжних захід не зможе забезпечити належну поведінку обвинуваченого, тому просить обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав клопотання захисника та просив обрати більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Заслухавши доводи учасників, дослідивши клопотання сторін та наявні матеріали судового провадження, суд дійшов наступного висновку.

На підставі статей 8, 129 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Суддя, здійснюючи правосуддя є незалежним та керується верховенством права; Основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2022 року, строк тримання під вартою ОСОБА_4 продовжено до 23 год. 59 хв. 07 січня 2023 року.

Частиною 3 ст. 331 КПК України визначено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно частини першої статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 Кодексу. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

На думку суду, стороною обвинувачення доведено наявність достатніх підстав вважати, що ОСОБА_4 , обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, що підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, та вбачається із реєстру матеріалів долученого до обвинувального акту. При цьому слід зазначити, що відповідно до ст. 198 КПК України висловлені в ухвалі суду за результатами розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу висновки щодо будь-яких обставин, які стосуються суті підозри, обвинувачення, не мають преюдиціального значення для суду під час судового розгляду або для слідчого чи прокурора під час цього або іншого кримінального проваджень.

Суд враховує, що санкція ч.4 ст.186 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років. Даний злочин, згідно ст.12 КК України, є тяжким умисним злочином проти власності.

Також, суд вважає, що у даному кримінальному провадженні продовжують існувати та не зменшились ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Зокрема, суд погоджується з тим, що наявним є ризик того, що обвинувачений ОСОБА_4 у зв`язку із усвідомленням тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та усвідомлюючи міру покарання може переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, чи з метою затягування судового розгляду може покинути місце свого проживання, територію Тернопільської області або ж України загалом.

Також доведеним є ризик передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити інше кримінальне правопорушення. Ризиком того, що ОСОБА_4 може вчинити інше кримінальне правопорушення є те, що він неодноразово раніше вчиняв умисні корисливі злочини, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку. Більше того, востаннє засуджений вироком Тернопільського міськрайонного суду від 26 червня 2018 року за ч.1 ст. 152, ч. 3 ст. 187, ст. 395 КК України із застосуванням ч.1 ст.70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років із конфіскацією майна. Однак належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, продовжив свою злочинну діяльність, вчинивши новий корисливий злочин, допоки йому не було обрано діючий запобіжний захід. Вищенаведене свідчить про стійку протиправну поведінку обвинуваченого, підвищену суспільну небезпеку та схильність до вчинення злочинів.

Також, до моменту обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ОСОБА_4 тривалий час (після звільнення з місць позбавлення волі) ніде не працював, не мав постійного джерела доходу, тому є підстави вважати, що він продовжуватиме свою злочинну діяльність, з метою особистого незаконного збагачення.

Будь-яких передбачених законом обставин, які би свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує саме такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлено та сторонами не доведено, а тому суд відхиляє доводи обвинуваченого та його захисника стосовно відсутності підстав, для продовження строку тримання під вартою та наявності підстав для обрання стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом встановлено, що вищезазначені обставини є також обставинами, які передбачені п.3 ч.1 ст.194 КПК України, та які достатньо переконливо свідчать про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Зокрема, в ході розгляду даного клопотання, судом не здобуто доказів, які би свідчили про те, що інший, більш м`який запобіжний захід, крім тримання під вартою, зможе забезпечити виконання обвинуваченим належним чином покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігти ризикам, передбаченим п.1,5 ч.2 ст. 177 КПК України, які зазначені прокурором у клопотанні.

Доказів існування інших обставин, що виникли після прийняття рішення про застосування запобіжного заходу, які б спростовували наявність чи свідчили про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а також спростовують суспільну небезпеку особи обвинуваченого, стороною захисту суду також не надано, тому клопотання обвинуваченого та його захисника про заміну запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, суд вважає безпідставним та таким, що до задоволення не підлягає.

Вирішуючи подане прокурором клопотання, суд також враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 року, згідно якого тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи. Національні судові органи повинні розглядати всі обставини, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який би виправдав виняток із загальної норми про повагу до свободи людини. Такими ознаками є тяжкість та підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину та можливість ухилення від явки до суду.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

ЄСПЛ через призму рішень також зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення у справі «Смирнова проти Росії»). В усіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення від 23.09.2008 року у справі «Вренчев проти Сербії»).

Наявність декількох ризиків у сукупності, існування яких доведене прокурором унеможливлює застосування до обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу, оскільки жоден з них не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання ним своїх обов`язків.

Отже, з метою забезпечення належної поведінки обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків, запобігання можливому переховуванню від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, ОСОБА_4 необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на два місяці, враховуючи хід судового розгляду даного кримінального провадження.

Керуючись статтями 8, 129 Конституції України, Главою 18, ст.ст.183, 184, 193, 194, 196, 197, 331, 376 КПК України, суд,-

постановив:

Клопотання прокурора задовільнити. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на два місяці до 07 березня 2023 року.

Ухвала суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення і припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу.

Строк дії ухвали щодо запобіжного заходу закінчується 07 березня 2023 року в 23 год. 59 хв.

Копію ухвали вручити учасникам і надіслати до Державної установи «Чортківська установа виконання покарань (№26)» Міністерства юстиції України для вручення ОСОБА_4 .

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення копії ухвали.

Головуючий суддяОСОБА_1