Ухвала

Іменем України

28 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 205/6801/17

провадження № 51 - 2381 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_7,

суддів ОСОБА_8., ОСОБА_9,

розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_1 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2022 року стосовно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпро, громадянки України, не працюючої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2021 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців з конфіскацією майна, судові рішення стосовно якого в касаційному порядку не оскаржуються.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з обвинувачених солідарно на користь потерпілої 16 695 грн. 90 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 5 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 21 695 грн. 90 коп.

Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Зазначеним вироком ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було визнано винуватими у тому, що вони вчинили напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, за попередньою змовою групою осіб.

Так, 12 вересня 2017 року близько 21 год., ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зайшли в ліфт, розташований в буд. № 24 по вул. Ю. Кондратюка в м. Дніпро, де вже знаходилась потерпіла ОСОБА_3 , після чого, діючи з корисливих мотивів, відповідно до розподілених ролей, обвинувачений ОСОБА_2 в той момент, коли ліфт піднявся на 7-й поверх та його двері відчинились, вийшов з ліфту та став утримувати двері, не даючи їм зачинитись, в той час як ОСОБА_1 відповідно до відведеної їй ролі дістала заздалегідь підготовлений предмет, схожий на ніж, та, утримуючи його в лівій руці, напала на потерпілу ОСОБА_3 , погрожуючи застосуванням вказаного предмету, тобто застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої, наказала зняти всі прикраси, а потерпіла, сприймаючи дії обвинувачених як реальну загрозу своєму життю та здоров`ю, зняла та передала ОСОБА_1 чотири каблучки з металу жовтого кольору, ланцюг із підвісом із металу жовтого кольору, загальною вагою 12,9 гр., на суму 14 733,86 грн., після чого ОСОБА_1 , продовжуючи вчиняти злочин, вихопила з рук потерпілої сумку та дістала з неї мобільний телефон «Моторола» вартістю 5 482,91 грн., а також грошові кошти в сумі 700 грн., які знаходились в гаманці, після чого з місця злочину зникли, завдавши потерпілій майнової шкоди на загальну суму 20 916,77 грн.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, обвинувачені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , будучи особами, які раніше вчинили розбій, 14 вересня 2017 року близько 21 год. 15 хв. зайшли в ліфт, розташований у буд. АДРЕСА_2 , де вже знаходилась потерпіла ОСОБА_4 з неповнолітньою донькою ОСОБА_5 , після чого, діючи з корисливих мотивів, відповідно до розподілених ролей, обвинувачений ОСОБА_2 в той момент, коли ліфт піднявся на 7-й поверх та його двері відчинились, вийшов з ліфту та став утримувати двері, не даючи їм зачинитись, в той час як ОСОБА_1 відповідно до відведеної їй ролі дістала заздалегідь підготовлений предмет, схожий на ніж, та, утримуючи його в правій руці, напала на потерпілу ОСОБА_4 , погрожуючи застосуванням вказаного предмету, тобто застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої, одночасно схопила ланцюг з жовтого металу, який знаходився на шиї потерпілої, та потягнула на себе, в результаті чого він порвався, та у неї в руках залишився підвіс у вигляді хрестика із жовтого металу, вагою 1,54 гр., вартістю 1 754,94 грн., заволодівши вищезазначеним майном, з місця злочину зникли, завдавши потерпілій ОСОБА_4 майнову шкоду на суму 1 754,94 грн.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2022 року апеляційні скарги прокурора ОСОБА_10., захисника ОСОБА_11. та обвинуваченої ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2021 року стосовно ОСОБА_2 змінено в частині призначення покарання.

Визнано вважати ОСОБА_2 засудженим за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна, належного йому на праві приватної власності.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_1 ,не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію її дій, не погоджується із судовими рішеннями, ухваленими щодо неї в частині призначеного покарання через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості. Також засуджена ОСОБА_1 зазначає, що визнає свою провину, засуджує свої дії, співпрацювала зі слідством, щиро кається у скоєному злочині, частково повернула майно та гроші потерпілим, має неповнолітню дитину ОСОБА_6 , 2009 року народження, долучила до касаційної скарги виписку з медичної карти про наявність хронічних захворювань. При цьому засуджена порушує питання про зміну судових рішень в частині призначення покарання, а саме застосування ст. 69 КК України та зменшення розміру покарання.

Мотиви суду

Перевіривши дотримання засудженою порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 187 КК України, і правильність кваліфікації її дій у касаційній скарзі засудженої ОСОБА_1 не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Доводи засудженої щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості є необґрунтованими.

Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні виду та розміру покарання ОСОБА_1 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме його характер, суспільну небезпечність та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, особу обвинуваченої, яка судимості не має, характеризується посередньо, у скоєному розкаялась, має на утриманні неповнолітню дитину, частково відшкодувала потерпілій ОСОБА_3 заподіяну шкоду.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_1 , у відповідності до ст.66 КК України, суд визнав щире каяття, часткове відшкодування заподіяної шкоди, наявність на утриманні неповнолітньої дитини.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, судом не встановлено.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_1 , а також попередження нових кримінальних правопорушень, є покарання у вигляді позбавлення волі з конфіскацією майна, оскільки підстави для призначення покарання більш м`якого, ніж передбачене законом, судом не встановлені, виправлення обвинуваченої можливе лише в умовах ізоляції останньої від суспільства, у зв`язку з чим суд першої інстанції зазначив, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушень та особі обвинуваченої ОСОБА_1 .

Разом з цим, керуючись принципом індивідуалізації покарання, з урахуванням ролі кожного з обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, обставин, що особисто характеризують ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 слід призначити основне покарання у вигляді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією статті обвинувачення.

При цьому суд не вбачав підстав для застосування до обвинуваченої положень ст. 69 КК України у зв`язку з відсутністю таких пом`якшуючих обставин, що істотно знижують ступінь суспільної небезпеки вчинених обвинуваченою діянь.

Таким чином, призначаючи засудженій ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна, суд дотримався вимог статей 50, 65 КК України, оскільки вказане покарання відповідає обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_1 без змін, зазначивши в ухвалі підстави постановлення такого рішення.

Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи, наведені обвинуваченою ОСОБА_1 та її захисником ОСОБА_11.в апеляційних скаргах про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок його суворості, дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції при призначенні покарання належно виконав вимоги закону.

Щодо виду та розміру призначеного судом покарання ОСОБА_1 за вчинений злочин, колегія суддів апеляційного суду визнала його таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України та не суперечить приписам ст. 50 КК України.

У своїй ухвалі апеляційний суд зазначив, що:

- обираючи вид та розмір покарання обвинуваченій ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, роль та мотиви обвинуваченої у його вчиненні, особу обвинуваченої, яка свою провину у вчиненні інкримінованого їй злочину визнала у повному обсязі, раніше не судима, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується посередньо, має на утриманні неповнолітню дитину, частково відшкодувала збитки потерпілій ОСОБА_3 ;

- обставинами, які пом`якшують покарання, судом першої інстанції визнано щире каяття, часткове відшкодування заподіяної шкоди, наявність на утриманні неповнолітньої дитини;

- обставин, які обтяжують покарання, судом першої інстанції щодо ОСОБА_1 не встановлено.

Водночас судом апеляційної інстанції також було враховано, що суд першої інстанції не встановив обставин, які істотно знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та таких обставин, які б вказували на їх зв`язок з вчиненим злочином, і чому вони та в який спосіб істотно знизили його тяжкість, що було б підставою для застосування положень ст. 69 КК України, не зазначено таких обставин й в апеляційних скаргах обвинуваченої ОСОБА_1 та її захисника.

Апеляційний суд погодився з рішенням місцевого суду, обґрунтованим у вироку, про призначення ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна.

На думку колегії суддів, покарання, призначене ОСОБА_1 судом, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, у розмірі, передбаченому санкцією статті за вчинений злочин, що є необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження нових злочинів.

Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України та погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Суд не знаходить підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

В касаційній скарзі засудженої не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного їй покарання та наявності таких підстав, які б суттєво знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину та надавали можливість застосування положень ст. 69 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі засудженої не наведено.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_1 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2022 року.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_1 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2022 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9