№707/1460/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2023 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000015 від 08.01.2021, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дорогинка Фастівського району Київської області, українця, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, утриманців у розумінні закону не маючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ; раніше судимого:

1) 21 вересня 2018 року Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки;

2) 05 грудня 2018 року Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2018 року, більш суворим покаранням, що призначене цим вироком, призначено остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 3 (три) роки;

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 07 січня 2021 року близько 17 години 50 хвилин, за попередньою змовою із особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, розгляд яких закінчено вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 15 липня 2022 року, що набрав законної сили, яким ОСОБА_6 , серед іншого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, умисно, відкрито, з метою заволодіння чужим майном, під приводом купівлі алкогольних напоїв, зайшли до квартири АДРЕСА_2 , у якій проживає ОСОБА_7 , де, в ході розмови із останньою, вчинили напад на неї, а саме особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, нанесла їй два удари кулаком правої руки в область голови та обличчя, заподіявши закриту черепно-мозкову травму у вигляді струсу головного мозку із синцями області кута нижньої щелепи зліва та лівої завушної області, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 05-6-01/003 від 12 січня 2021 року відносяться до категорії легких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Після чого, знаходячись у вказаній квартирі, ОСОБА_5 заволодів телевізором «THOMSON», вартість якого згідно з висновком експерта № СЕ-19/124-21/552-ТВ від 22 січня 2021 року становить 2 350 грн 00 коп., який належить ОСОБА_7 , та її грошовими коштами в сумі 1 500 грн 00 коп., а особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, у свою чергу, заволоділа її мобільним телефоном «Xiaomi Redmi 4X 2/16GB», вартість якого згідно з висновком експерта № СЕ-19/124-21/552-ТВ від 22 січня 2021 року становить 1 266 грн 33 коп., після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, заподіявши ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 5 116 грн 33 коп.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 187 КК України, як розбій, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для здоров`я особи, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення (злочину) не визнав у повному обсязі та показав суду, що 06 чи 07 січня 2021 року близько 16 години 00 хвилин він перебував у м. Сміла, їхав з роботи, стояв на залізничному вокзалі. У той час до нього підійшов ОСОБА_6 з пляшкою пива і запропонував випити. Так вони познайомилися. Тоді він не знав, що ОСОБА_6 живе з його сестрою. Після того, як випили пиво, ОСОБА_6 запросив його до себе додому добавити. ОСОБА_5 погодився і пішов із ним. Дорогою ОСОБА_6 йому нічого не говорив про те, що вони ідуть на злочин. У певний момент він сказав, що зараз забіжить до тітки і візьме горілки, після чого пішов. ОСОБА_5 наверх не підіймався, у під`їзд не заходив, був надворі та стояв біля зупинки, метрів за 6-7 від під`їзду. Це було близько 18-ої години, неподалік він центру м. Сміла, як їхати на 2-гу автостанцію. ОСОБА_6 повернувся за 20 хвилин із пляшкою горілки ємністю 0,5 л, яку вони розпили на зупинці, після чого ОСОБА_5 поїхав додому. Згодом ОСОБА_6 йому зателефонував і попросив допомогти переїхати з однієї квартири на іншу. Коли ОСОБА_5 приїхав на квартиру, яку винаймав ОСОБА_6 , телевізор уже був там. Потім вони пішли до тітки, у якої ОСОБА_6 хотів винайняти квартиру, що по АДРЕСА_3 . ОСОБА_6 їй заплатив наперед і сказав, що буде переїздити. Тоді ж він цій тітці запропонував телевізор. Вона відповіла, що зараз не має таких грошей, а коли гроші будуть візьме. Це було близько 17-ої години 14 січня 2021 року. Того дня він ночував у ОСОБА_6 , а 15 січня 2021 року поїхав до сестри у с. Велика Яблунівка, так як сестра розлучалася з чоловіком ОСОБА_8 . Коли він був у сестри, до нього зателефонував ОСОБА_6 і сказав йому підійти на АДРЕСА_3 , туди, де він винайняв квартиру. Коли ОСОБА_5 прийшов, ОСОБА_6 повідомив йому, що домовився із хазяйкою і вона бере телевізор. Хоч ОСОБА_5 і пішов із ним, ОСОБА_6 сам продав телевізор, отримавши за нього 1 500 грн. 500 грн він заплатив за квартиру наперед, а за 1 000 грн поїхав на Київ. Він ( ОСОБА_5 ) жодних коштів від продажу телевізору від ОСОБА_6 не отримав, а пішов із ним тому, що його сестра хотіла сходитися жити із ОСОБА_6 , який сказав, що коли продасть телевізор, вони поїдуть до сестри.

Відповідаючи на запитання прокурора, ОСОБА_5 свої покази змінив та повідомив, що 06 чи 07 січня 2021 року він приїхав до сестри десь близько 12 години 30 хвилин. Вона його зустріла і вони поїхали у с. Велика Яблунівка. ОСОБА_6 був із ними. Коли приїхали, сестра зібрала речі, забрала сина і вони поїхали на квартиру до ОСОБА_6 . Таким чином, того дня він бачив ОСОБА_6 двічі: у сестри вдома, коли забирали речі, та на вокзалі близько 16 години 00 хвилин. Окрім того, ОСОБА_5 зазначив, що після того, як вони із ОСОБА_6 розпили горілку на зупинці, вони разом пішли на квартиру, яку винаймав ОСОБА_6 . Там між ними стався конфлікт, оскільки ОСОБА_6 почав «розпускати руки», тому близько 20 години 00 хвилин він пішов звідти. Телевізор він бачив у ОСОБА_6 у квартирі на столі. Чий це телевізор, не запитував. Ночував у готелі «Любава». Вранці поїхав додому, а 08 січня 2021 року знову приїхав до сестри, тому що сестра боялася йти додому сама, так як чоловік її бив. Коли 16 січня 2021 року він черговий раз приїхав до сестри, то вона уже жила з ОСОБА_6 .

Також ОСОБА_5 повідомив, що вперше побачив потерпілу, коли проводили слідчий експеримент. При цьому, зазначив, що обставини, які він повідомляв в ході його проведення, не відповідають дійсності. Коли він показував, як усе було, слідчі сказали, що все не так. Він говорив їм, що у квартирі потерпілої не був, а вони наполягали на тому, що був. Заставляли, казали, що нічого не буде і «підеш на умовне», а ні «получиш» від нас. Ця розмова відбувалася у машині. Окрім того, у райвідділі йому «дали журналом по лобі». На той час захисника у нього не було, а коли захисник з`явився, він про ці обставини йому не повідомляв. Разом з тим, ОСОБА_5 підтвердив, що потерпіла та поняті були присутні під час проведення даної слідчої дії.

Окрім того, в ході допиту потерпілої ОСОБА_7 обвинувачений ОСОБА_5 вказав, що під час нападу на потерпілу робив те, що йому говорив ОСОБА_6 , так як «була загроза його життю». У подальшому, під час допиту у судовому засіданні, він відмовився від своїх слів, зазначивши, що тоді «був на емоціях», а зараз спокійний.

У судових дебатах обвинувачений ОСОБА_5 сказав, що не погоджується з прокурором, а в останньому слові просив суд надати йому останній шанс та умовно призначити покарання.

Не зважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, викладене вище обвинувачення підтверджується наступними доказами:

Так, потерпіла ОСОБА_7 під час допиту в судовому засіданні показала, що проживає одна за адресою: АДРЕСА_4 . 07 січня 2021 року близько 17 години 50 хвилин у її двері постукали. Відчинивши, вона побачила двох незнайомців, які сказали: «Нам водки». Потім ОСОБА_6 за плечі заштовхав її у кімнату, а ОСОБА_5 зайшов за ним і зачинив двері. ОСОБА_6 наказав йому закрити двері на замок, і він закрив. Потім ОСОБА_6 сказав до неї: «Давай долари». Коли вона відповіла, що не має ніяких доларів, ОСОБА_6 двічі ударив її кулаком по голові, у ліву сторону, за вухом. Потім він намотав на руку щось схоже на еластичний бинт та знову почав запитувати, де гроші. Вона сказала, що всі її гроші на кухні у коробочці. ОСОБА_6 наказав ОСОБА_5 забрати гроші, і той їх забрав. Там було 1 500 грн. У подальшому ОСОБА_6 штовхнув її на диван, сказав ОСОБА_5 вийти у коридор і дивитися, щоб ніхто не підходив, та знову запитав її про гроші. Потім розповідав щось про свого сина. Згодом ОСОБА_5 постукав у двері, а коли ОСОБА_6 відкрив сказав йому: «Давай швидше». ОСОБА_6 почав душити її чимось широким, говорив, що зґвалтує, запитував, чи є кімната її доньки і де ключі. Вона відповіла, що всі ключі у неї на зв`язці. ОСОБА_6 дав їх ОСОБА_5 . Через деякий час ОСОБА_5 зайшов і сказав, що не може відкрити. ОСОБА_6 наказав йому сісти до неї, а сам вийшов. Коли повернувся, сказав до ОСОБА_5 : « ОСОБА_9 відкрив, іди дивись». Той пішов, а коли повернувся, повідомив, що там нічого немає. ОСОБА_6 узяв телефон і дав його ОСОБА_5 , а він поклав його у кишеню. Вона почала просити повернути телефон, бо не матиме зв`язку із донькою, яка перебуває за кордоном. Після цього ОСОБА_6 наказав ОСОБА_5 віддати телефон йому, а в подальшому поклав його на стіл. Окрім того, ОСОБА_6 намагався зняти перстень із її пальця, однак не зміг, так як її руки були набряклі, тому наказав їй зняти перстень самостійно, бо зламає палець. Також, він вимагав долари, говорив, що зараз прийдуть і заґвалтують її, що «наводку» зробили свої. До того ж, ОСОБА_6 показував на шухлядки ОСОБА_5 , а той відкривав їх. Сліди витирав полотенцем, яке лежало там. Потім їй зателефонував онук. ОСОБА_6 узяв телефон і передав його їй. Онук просив швидко вислати йому гроші, тому що стоїть біля магазину і жде. ОСОБА_6 , мабуть, слово онука «жду» почув як «йду», вихватив у неї телефон, наказав ОСОБА_5 швидко забирати телевізор. ОСОБА_5 почав витягувати його із розеток, забрав іще два чохли від телефону, якийсь шнур, телевізор і вийшов із ним. Після цього у двері постукали. ОСОБА_6 відчинив. Вона сусіду моргала, показувала очима і руками, та нічого не сказала, бо боялася, щоб її знову не вдарили по голові. Сусід ОСОБА_10 розвернувся і пішов. Вона думала, що він зрозумів, когось викличе і хтось прийде їй на допомогу. У подальшому, ОСОБА_6 забрав ключі, витягнув їх з дверей і вийшов. Вона швидко почала шукати ключі, щоб зачинитися, однак він відразу повернувся, сказав, що заблокували чи то вихід, чи то двері, кинув ключі на диван, вискочив у вікно на «козирок» і зіскочив із нього. Потім вона викликала поліцію. Згодом сусід сказав їй, що бачив, як ОСОБА_5 , одягнений у капюшон, ніс телевізор. Уточнила, що тілесні ушкодження їй наносив лише ОСОБА_6 , а ОСОБА_5 забрав гроші, телевізор, два чохли від телефону, якийсь шнур. Телефон забрав ОСОБА_6 після телефонного дзвінка онука. Телевізор їй у подальшому повернули. До медичного закладу з приводу отриманих під час нападу тілесних ушкоджень вона госпіталізована не була, однак перебувала на лікуванні. ОСОБА_5 вибачення у неї не просив та відшкодувати завдану шкоду не пропонував.

Додатково потерпіла зазначила, що ОСОБА_6 ОСОБА_5 не погрожував, не бив його і насильство до нього не застосовував, предметів, якими б він міг йому погрожувати, у руках не мав. ОСОБА_5 заляканим їй не здавався, страху у нього вона не бачила. Наголосила, що в ході слідчого експерименту він показав, як усе відбувалося.

У відповідь на запитання захисника ОСОБА_4 потерпіла повідомила, що із нею проводили впізнання осіб, які здійснили напад на неї. Показали більше 30 фотографій. Вона відразу впізнала ОСОБА_6 . Це було в той же день 07 січня 2021 року. ОСОБА_5 на тих фото не було. Через деякий час їй знову показали фото 3 людей. На одному фото вона впізнала ОСОБА_5 . У день нападу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були одягнені у курточки і штани. У ОСОБА_6 була чорна куртка із якимось написом, начебто «Puma».

Безпосередньо у судовому засіданні потерпіла впевнено вказала на обвинуваченого ОСОБА_5 , як на особу, яка була разом із ОСОБА_6 та здійснила напад на неї. При цьому зазначила, що запам`ятала його.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показав, що у святий вечір 06 чи 07 січня 2021 року він пішов до кумів. Коли з кумом, ОСОБА_12 , курили на вулиці, з «парапету» під вікнами сусідки сплигнув чоловік і побіг. Обличчя його він не бачив, упізнати не може. Цей чоловік був одягнений у темну куртку з капюшоном. Тілобудову мав таку ж, як у нього. У руках цього чоловіка не було нічого, тому що він, коли сплигнув, торкнувся руками до землі. Через хвилин 10 після цього під`їхали працівники поліції. З ними були криміналісти, які знайшли відбитки. Від працівників поліції дізнався про пограбування потерпілої.

Свідок ОСОБА_13 , будучи допитаним у судовому засіданні, надав покази про те, що 07 січня 2021 року близько 17-ої години він повертався додому. Коли дійшов до вхідних дверейпід`їзду і тільки-но взявся за ручку, із «козирку» стрибнув чоловік. Він запитав у нього: «Чого лякаєш?», на що той вибачився і пішов до лавки. У руках того хлопця речей не було. Коли приїхали працівники поліції, він розповів їм, як усе відбувалося. Працівники поліції показували на телефоні фото і запитували, чи це цей мужчина був. Він його впізнав. Обличчя того чоловіка він бачив. У залі судових засідань особи, яку він бачив того дня, немає. Впізнання, як слідчу дію, із ним не проводили.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні показала, що має у власності половину будинку по АДРЕСА_3 , яку здає в оренду. 04 січня 2021 року із цього приводу їй зателефонували молоді люди і попросили подивитися дім. На зустріч прийшли троє: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 і його сестра ОСОБА_15 . Вона показала їм житло і воно їм сподобалося. ОСОБА_6 відразу сказав: «Беремо» та передав їй 500 грн, а вона віддала їм ключі. 08 січня 2021 року свідок черговий раз навідалася до них. Вдома були усі троє. Сказали, що ще не перевезли усі речі і їм потрібні гроші «на машину», тому хочуть продати телевізор і запропонували їй придбати його. Від пропозиції скористатися допомогою її чоловіка, оплативши лише вартість пального, відмовилися. Коли вона повідомила, що не має при собі грошей, сказали, що підуть із нею додому, де вона віддасть їм кошти. Відразу по тому ОСОБА_6 , ОСОБА_5 і його сестра ОСОБА_15 , взявши телевізор, пішли разом із нею до неї додому. Вона запросила їх повечеряти. Гроші за телевізор у сумі 1 000 грн поклала на стіл між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 . Хто із них забрав кошти, не пам`ятає. Із орендованого у неї житла вони виїхали у кінці січня 2021 року або на початку лютого 2021 року. Через деякий час до неї зателефонували працівники поліції і запитали, чи знає вона ОСОБА_6 і ОСОБА_5 . Вона сказала, що це її квартиранти. Того ж дня працівники поліції приїхали і забрали у неї телевізор. При цьому повідомили, що даний телевізор викрали у жінки при її пограбуванні. Він був невеличкий, з плазмовим екраном. Працівникам поліції вона віддала телевізор добровільно. Власноручне написання заяви про добровільну видачу працівникам поліції телевізора, який купила у ОСОБА_6 , підтвердила.

Свідок ОСОБА_16 під час допиту в судовому засіданні повідомив, що 07 січня 2021 року між 6-ою та 7-ою годинами вечора він чомусь ішов на другий поверх до своєї сусідки ОСОБА_7 . Причини не пам`ятає. Коли піднявся, побачив чоловіка у чорній куртці та чорному капюшоні, який вийшов із коридору, в якому розташована квартира потерпілої, і ніс телевізор. Той чоловік сказав йому: «Нікого тут немає». Так як цей чоловік був нахилений, визначити його зріст він не міг. Обличчя його не бачив. Коли постукав до сусідки, відкрили двері. За спиною сусідки стояв чоловік, вищий за неї зростом, який нічого не говорив. Він пішов до себе. Після цього, коли вони з кумом ОСОБА_17 вийшли на вулицю покурити, мешканець гуртожитку ОСОБА_18 , прізвища якого він не знає, розповів їм, що якийсь чоловік стрибнув із плити, розташованої над вхідними дверима гуртожитку, між першим і другим поверхом. Того чоловіка він не бачив. Коли із ним проводили впізнання за фотознімками чоловіка, який стояв за спиною сусідки, та показали 4 фото, на одному із них він впізнав дану особу. Впізнав за волоссям. Окрім того, він був схожий на цигана. Додатково свідок зазначив, що, окрім ОСОБА_7 , у коридорі на другому поверсі їхнього будинку, звідки вийшов чоловік із телевізором в руках, ніхто не живе.

Допитати у судовому засіданні свідка ОСОБА_19 по обставинах провадження не представилось можливим, так як з копії актового запису про смерть № 894 від 11 грудня 2021 року встановлено, що він помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Сміла Черкаського району Черкаської області /т. 2 а.с. 110/.

Від допиту інших свідків сторона обвинувачення відмовилася.

Сторона захисту клопотань про виклик свідків не заявляла.

Суд враховує судову практику щодо випадків змушеного судового розгляду кримінального провадження за відсутності свідків і виходить з наступного.

За змістом ч. 3 ст. 23 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

З огляду на не забезпечення стороною обвинувачення присутності під час судового розгляду свідків обвинувачення, суд дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення рішення з урахуванням наданих сторонами доказів, які він мав можливість безпосередньо дослідити в судовому засіданні.

Показання потерпілої ОСОБА_7 , а також покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , викладені вище, які попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, на думку суду, спростовують показання обвинуваченого про непричетність до скоєння інкримінованого йому злочину.

Суд констатує, що показання потерпілої ОСОБА_7 , а також покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , є допустимими, об`єктивними, логічними, послідовними, правдивими. Вони підтверджують обставини, що підлягають доказуванню, і впливають на оцінку дій обвинуваченого та доводять вину обвинуваченого в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні (злочині).

В цілому, даючи оцінку вказаним показам потерпілої та свідків, суд виходить з того, що дані покази отримані судом у встановленому законом процесуальному порядку, передбаченому ст.ст. 65, 66, 95, 96, 352, 353 КПК України, з дотриманням як їхніх процесуальних прав, так і прав обвинуваченого.

Свідки були допитані у судовому засіданні з додержанням принципу змагальності сторін та свободи в подані суду своїх доказів. Відтак, п.п. "d" п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини порушено не було.

Покази потерпілої ОСОБА_7 , а також покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , приймаються за основу при ухваленні вироку, ці покази логічні та послідовні, узгоджуються з іншими доказами, зібраними у межах кримінального провадження.

Крім того, викладене вище обвинувачення підтверджується іншими доказами, безпосередньо дослідженими в судовому засіданні у порядку, передбаченому ст.ст. 358, 359 КПК України, а саме:

- даними витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000015 від 08 січня 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_5 07 січня 2021 року близько 17 години 50 хвилин, за попередньою змовою із ОСОБА_6 , умисно, відкрито, з метою заволодіння чужим майном, під приводом купівлі алкогольних напоїв, зайшли до квартири АДРЕСА_2 , у якій проживає ОСОБА_7 , де, в ході розмови із останньою, вчинили напад на неї, а саме ОСОБА_6 наніс їй два удари кулаком в область голови та обличчя, заподіявши їй закриту черепно-мозкову травму у вигляді струсу головного мозку із синцями області кута нижньої щелепи зліва та лівої завушної області, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 05-6-01/003 від 12 січня 2021 року відносяться до категорії легких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Після чого, знаходячись у вказаній квартирі, ОСОБА_5 заволодів телевізором «THOMSON», вартість якого згідно з висновком експерта № СЕ-19/124-21/552-ТВ від 22 січня 2021 року становить 2 350 грн 00 коп., який належить ОСОБА_7 , та її грошовими коштами в сумі 1 500 грн 00 коп., а ОСОБА_6 , у свою чергу, заволодів її мобільним телефоном «Xiaomi Redmi 4X 2/16GB», вартість якого згідно з висновком експерта № СЕ-19/124-21/552-ТВ від 22 січня 2021 року становить 1 266 грн 33 коп., після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, заподіявши ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 5 116 грн 33 коп. /т. 2 а.с. 149/;

- даними рапорту ст. інспектора-чергового СРПП № 3 Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_20 від 07 січня 2021 року, з якого вбачається, що 07 січня 2021 року отримано заяву та зареєстровано ЄО за № 221 від 07 січня 2021 року як розбій. Так, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 07 січня 2021 року о 18 годині 59 хвилин повідомила, що щойно проникли до її квартири два невідомих чоловіка (заявниця відкрила їм двері після того, як вони постукали у них), далі чоловіки почали наносити їй тілесні ушкодження в область голови, погрожувати предметом, схожим на ніж, після чого забрали телевізор, грошові кошти (точна сума не відома) та ключі від квартири. Чоловіки були одягненні в одяг чорного кольору, в одного з них була куртка «Puma». Направились злочинці у невідомому напрямку. Заявниця перебуває у схвильованому стані та більше інформації не надає, просить швидше приїхати працівників поліції. Місце скоєння вказане як: АДРЕСА_4 /т. 2 а.с. 150-151/;

- даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, від 07 січня 2021 року, згідно з яким ОСОБА_7 заявила, що 07 січня 2021 року в АДРЕСА_4 , у період часу із 17 години 50 хвилин по 19 годину 00 хвилин, дві невідомі особи зайшли до її квартири, один із яких наніс їй два удари рукою в область голови, після чого забрали телевізор «THOMSON», грошові кошти в сумі 1500 грн 00 коп. та мобільний телефон «Xiaomi Redmi 4X» /т. 2 а.с. 152/;

- заявою ОСОБА_7 від 07 січня 2021 року про надання працівникам поліції добровільної згоди на проведення огляду її квартири, що по АДРЕСА_5 , та прилеглої території /т. 2 а.с. 153/;

- даними протоколу огляду місяця події від 07 січня 2021 року, з фототаблицею до нього, що був проведений слідчим СВ відділу поліції № 2 Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області лейтенантом поліції ОСОБА_21 , у присутності понятих ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , яким зафіксовано, що об`єктом огляду являється ділянка місцевості, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Вхід до квартири здійснюється через вхідні металеві двері. З правого боку від входу розташований холодильник білого кольору, поруч з яким знаходиться умивальник (раковина), у якій виявлений предмет, схожий на ніж, із дерев`яною ручкою, який було вилучено. Поруч із умивальником розташована плита кухонна, із якою знаходиться картонна коробка, із якої за допомогою липкої стрічки було вилучено сліди папілярних візерунків у кількості 4 шт. та перенесено на аркуш паперу. Поруч із плитою розташована меблева стінка, на якій наявне місце під телевізор та знаходиться білий кабель. Від входу до квартири із лівої сторони розташований кухонний стіл. Поруч розташований диван. Поруч із диваном розташоване вікно з підвіконником. На підвіконнику наявний слід низу взуття, який було сфотографовано. При відкриті пластикового вікна, на зовнішній поверхні, було вилучено один слід папілярного візерунку, який упаковано до сейф-пакету. Окрім того, з місця події було вилучено тряпкове полотенце, яке поміщено до паперового сейф-пакету /т. 2 а.с. 154-156 а/;

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09 січня 2021 року, з довідкою до нього, що був проведений слідчим СВ відділу поліції № 2 Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області лейтенантом поліції ОСОБА_21 , у присутності понятих ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , відповідно до якого потерпіла ОСОБА_7 на фото під № 1 впізнала особу чоловічої статі, яка 07 січня 2021 року перебувала у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , та винесла із квартири телевізор. При цьому, потерпіла назвала ознаки, за якими впізнала дану особу. На фото № 1 зображено ОСОБА_5 /т. 2 а.с. 157-160/;

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09 січня 2021 року, з довідкою до нього, що був проведений слідчим СВ відділу поліції № 2 Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області лейтенантом поліції ОСОБА_21 , у присутності понятих ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , згідно з яким потерпіла ОСОБА_7 на фото під № 1 впізнала особу чоловічої статі, яка 07 січня 2021 року перебувала у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , наносила їй тілесні ушкодження та забрала мобільний телефон. При цьому, потерпіла назвала ознаки, за якими впізнала дану особу. На фото № 1 зображено ОСОБА_6 /т. 2 а.с. 161-164/;

- даними протоколу проведення слідчого експерименту від 09 березня 2021 року, що був проведений слідчим СВ відділу поліції № 2 Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області лейтенантом поліції ОСОБА_21 за участю потерпілої ОСОБА_7 , у присутності понятих ОСОБА_26 та ОСОБА_23 , в ході якого потерпіла відтворила обставини вчинення розбійного нападу на неї та розповіла, що 07 січня 2021 року близько 17 години 50 хвилин в двері її квартири, що за адресою: АДРЕСА_4 , постукали дві особи, яких вона впізнає. Один із них, нижчого зросту, на ім`я « ОСОБА_27 », після відкриття нею дверей, штовхнув її в груди, після чого підвів потерпілу ОСОБА_7 до кухонної тумби та наніс їй удар правою рукою в ліву частину затилку, а потім один удар правою рукою, кулаком, в ліву нижню частину щелепи, після чого підвів потерпілу до ліжка. При цьому, потерпіла продемонструвала, яким чином та куди саме їй наносилися удари. Заяви та зауваження учасників слідчої дії у протоколі проведення слідчого експерименту відсутні /т. 2 а.с. 165-170/;

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16 січня 2021 року, з довідкою до нього, що був проведений слідчим СВ відділу поліції № 2 Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області лейтенантом поліції ОСОБА_21 , у присутності понятих ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , з якого вбачається, що свідок ОСОБА_16 на фото під номером № 1 впізнав особу чоловічої статі, яка знаходилася 07 січня 2021 року в квартирі ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_4 . При цьому, свідок назвав ознаки, за якими впізнав дану особу. На фото № 1 зображено ОСОБА_6 /т. 2 а.с. 171-174/;

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 лютого 2021 року, з довідкою до нього, що був проведений слідчим СВ відділу поліції № 2 Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області лейтенантом поліції ОСОБА_21 , у присутності понятих ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , відповідно до якого свідок ОСОБА_28 на фото під номером № 1 впізнала особу чоловічої статі, яка винаймала у неї будинок та продала їй телевізор «THOMSON», чорного кольору, за 1 000 грн 00 коп. При цьому, свідок назвала ознаки, за якими впізнала дану особу. На фото № 1 зображено ОСОБА_6 /т. 2 а.с. 175-177/;

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 лютого 2021 року, з довідкою до нього, що був проведений слідчим СВ відділу поліції № 2 Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області лейтенантом поліції ОСОБА_21 , у присутності понятих ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , згідно з яким свідок ОСОБА_28 на фото під номером № 1 впізнала особу чоловічої статі, яка перебувала в її будинку у той час, коли вона купувала телевізор «THOMSON», чорного кольору, за 1 000 грн 00 коп. При цьому, свідок назвала ознаки, за якими впізнала дану особу. На фото № 1 зображено ОСОБА_5 /т. 2 а.с. 178-181/;

- заявою ОСОБА_14 від 18 лютого 2021 року про добровільну видачу працівникам поліції телевізора марки «THOMSON», чорного кольору, модель 32D3200/42Р60UF, який вона купила у ОСОБА_6 /т. 2 а.с. 182/;

- протоколом огляду речових доказів від 21 лютого 2021 року, з фототаблицею до нього, що був проведений слідчим СВ відділу поліції № 2 Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області лейтенантом поліції ОСОБА_21 , в ході якого оглянуто телевізор чорного кольору. Оглядова сторона на момент огляду не пошкоджена, із зворотньої сторони наявна позначка (табличка), на якій наявні написи «THOMSON» 32D3200 та серійний номер ELQ104497А-333, а також позначки, із лівої сторони від таблички вмонтований вхід до електричного кабеля, із правої сторони наявні електричні входи, на нижній частині телевізора прикріплена підставка /т. 2 а.с. 183-184/;

- постановою про визнання предметів речовими доказами від 21 лютого 2021 року, відповідно до якої телевізор «THOMSON», модель 32D3200/42Р60UF, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000015 та ухвалено повернути його потерпілій ОСОБА_7 під зберігальну розписку до вирішення справи по суті /т. 2 а.с. 185/;

- розпискою ОСОБА_7 про те, що 24 лютого 2021 року вона отримала телевізор «THOMSON», модель 32D3200, викрадений 07 січня 2021 року, та пульт до нього /т. 2 а.с. 186/;

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09 березня 2021 року, з довідкою до нього, що був проведений слідчим СВ відділу поліції № 2 Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області лейтенантом поліції ОСОБА_21 , у присутності понятих ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , з якого вбачається, що свідок ОСОБА_19 на фото під номером № 1 впізнав особу чоловічої статі, який розповідав йому, що 07 січня 2021 року забрав гроші навпроти його будинку, а ОСОБА_29 забрав телевізор із квартири. При цьому, свідок назвав ознаки, за якими впізнав дану особу. На фото № 1 зображено ОСОБА_6 /т. 2 а.с. 187-189/;

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09 березня 2021 року, з довідкою до нього, що був проведений слідчим СВ відділу поліції № 2 Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області лейтенантом поліції ОСОБА_21 , у присутності понятих ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , згідно з яким свідок ОСОБА_19 на фото під номером № 1 впізнав особу чоловічої статі, який 07 січня 2021 року увечері приніс у руках телевізор чорного кольору до нього додому та залишив його там, а наступного дня забрав. При цьому, свідок назвав ознаки, за якими впізнав дану особу. На фото № 1 зображено ОСОБА_5 /т. 2 а.с. 190-193/;

- даними висновку експерта № 05-6-01/003 від 12 січня 2021 року, відповідно до якого згідно даних судово-медичного огляду та додаткових даних (медичних документів) у гр. ОСОБА_7 мало місце наступне: закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку із синцями області кута нижньої щелепи зліва та лівої завушної області. Дані ушкодження виникли від дії твердого тупого предмета, могли бути спричинені за механізмом, який потерпіла повідомила в обставинах під час огляду, за давністю спричинення можуть відповідати часу події і за ознакою короткочасного розладу здоров`я відносяться до категорії легких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. На ділянках тіла гр. ОСОБА_7 , а саме: верхніх та нижніх кінцівках, які, як правило, зазвичай підставляються під удари, або ними вони наносяться, за механізмом боротьби чи самооборони, тілесних ушкоджень не виявлено /т. 2 а.с. 195/;

- даними висновку експерта № СЕ-19/124-21/552-ТВ від 22 січня 2021 року, з якого вбачається, що ринкова вартість телевізора марки «THOMSON», моделі «32D3200», станом на 07 січня 2021 року могла складати 2 350 грн 00 коп. Ринкова вартість мобільного телефона марки «Xiaomi Redmi 4X 2/16GB», станом на 07 січня 2021 року, могла складати 1 266 грн 33 коп. /т. 2 а.с. 198-202/;

- даними протоколу проведення слідчого експерименту від 10 березня 2021 року, що був проведений слідчим СВ відділу поліції № 2 Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області лейтенантом поліції ОСОБА_21 , у присутності понятих ОСОБА_30 та ОСОБА_31 , за участі потерпілої ОСОБА_7 та підозрюваного ОСОБА_5 , в ході якого ОСОБА_5 відтворив обставини події, що мала місце 07 січня 2021 року, зокрема вказав, що 07 січня 2021 року ОСОБА_27 постукав у квартиру ОСОБА_7 . Після того, як вона відкрила двері, ОСОБА_27 ударив її у груди поштовхом та підвів до кухонної тумби, де два рази вдарив її в область голови, після чого запитав у неї, де гроші. Вона витягла гроші із коробкою, а ОСОБА_5 взяв їх і поклав до кишені куртки (за пазуху), потім вийшов із квартири, однак одразу повернувся і забрав телевізор ОСОБА_7 та виніс його із квартири. При цьому, ОСОБА_5 продемонстрував, як ОСОБА_6 , після відкриття вхідних дверей потерпілою ОСОБА_7 , штовхнув її в область грудей та здійснив поштовх її до кухонної тумби, вказав на коробку, у якій знаходилися грошові кошти, та показав, як забирав телевізор потерпілої і виніс його із квартири. Заяви та зауваження учасників слідчої дії у протоколі проведення слідчого експерименту відсутні /т. 2 а.с. 209-214/;

- постановою про визнання предметів речовими доказами від 21 лютого 2021 року, згідно з якою предмет, схожий на ніж, упакований до сейф-пакету ЕХР 0305666, сліди папілярних візерунків у кількості 4 шт., упаковані до сейф-пакету ЕХР 0305661, один слід папілярного візерунку, упакований до сейф-пакету ЕХР 0305665, полотенце, упаковане до паперового конверту, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000015 /т. 2 а.с. 237/;

- постановою про виділення матеріалів досудового розслідування від 09 квітня 2021 року, відповідно до якої із матеріалів кримінального провадження № 0000015 від 08 січня 2021 року виділено в окреме кримінальне провадження матеріали, які стосуються вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України /т. 2 а.с. 215-220/;

- ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 жовтня 2021 року, якою, зокрема, об`єднано в одне провадження кримінальне провадження № 703/3376/21 (1-кп/703/613/21), внесене до ЄРДР за № 0000262 від 09 квітня 2021 року, по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, з кримінальним провадженням 703/1374/21 (1-кп/703/459/21), внесеним до ЄРДР за № 0000015 від 08 січня 2021 року, по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України. Об`єднаному кримінальному провадженню присвоєно єдиний реєстраційний номер № 703/1374/21 (1-кп/703/459/21) /т. 1 а.с. 133-134/;

- ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 15 липня 2022 року, відповідно до якої виділено в окреме провадження із матеріалів кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 185 КК України, та по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, матеріали в частині обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України /т. 1 а.с. 249-250/;

- даними висновку судово-психіатричного експерта № 247 від 14 червня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_5 хронічним психічним захворюванням, недоумством не страждає і не страждав на період часу, до якого відноситься скоєння інкримінованого йому правопорушення, а виявляє прояви легкої розумової відсталості (рівень помірно-вираженої дебільності, інтелектуальний коефіцієнт 58) з незначними емоційно-вольовими розладами, що при збереженні у нього вольових процесів, критичних і прогностичних свідчить про його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними. На період часу, до якого відноситься скоєння ОСОБА_5 інкримінованого йому правопорушення, у нього не відмічалося проявів тимчасового розладу психічної діяльності або іншого хворобливого стану психіки, у його поведінці не відображалося психопатологічної симптоматики, що також свідчить про його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними. На час обстеження ОСОБА_5 хронічним психічним захворюванням, тимчасовим розладом психічної діяльності, недоумством або іншим хворобливим станом психіки не страждає, а виявляє прояви легкої розумової відсталості (рівень помірно-вираженої дебільності, інтелектуальний коефіцієнт 58) з незначними емоційно-вольовими розладами, що при збереженні вольових процесів, здатності критично оцінювати своє становище, розуміти суть і наслідки інкримінованого йому правопорушення, свідчить про його здатність усвідомлювати свої дії і керувати ними, правильно сприймати обставини, що мають значення по справі, приймати участь у слідчих діях і судовому процесі. За своїм психічним станом на час обстеження ОСОБА_5 не потребує застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених ст. 94 КК України /т. 1 а.с. 188-191/;

- даними висновку судово-психіатричного експерта № 343 від 22 вересня 2021 року, відповідно до якого у зв`язку з неможливістю в межах одномоментного амбулаторного обстеження виключити наявність у ОСОБА_5 симулятивної аграваційної поведінки, об`єктивно та обґрунтовано підтвердити чи виключити наявність розладів психотичного рівня, підекспертний ОСОБА_5 потребує проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи /т. 1 а.с. 106-109/;

- даними висновку судово-психіатричного експерта № 164 від 09 грудня 2021 року, відповідно до якого на період кримінального правопорушення, у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_5 (на період 07 січня 2021 року), він виявляв ознаки хронічного психічного захворювання, а саме: легкої розумової відсталості з емоційно-вольовими порушеннями (згідно з МКХ-10: F70.8) і за своїм психічним станом в той період часу не був здатен повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. На час обстеження ОСОБА_5 не виявляє ознак тимчасового розладу психічної діяльності, а виявляє ознаки легкої розумової відсталості з емоційно-вольовими порушеннями (згідно з МКХ-10: F70.8) і за своїм психічним станом на час обстеження не здатен повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом на час обстеження ОСОБА_5 може приймати участь у судовому засіданні і слідчих діях. Відносно ОСОБА_5 рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку /т. 1 а.с. 182-187/.

Також у судовому засіданні судом були дослідженні докази, що характеризують особу обвинуваченого, та копія вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 15 липня 2022 року в справі 703/3528/19, ухваленого щодо ОСОБА_6 .

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За змістом ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Як зазначила Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного суду у постанові від 22.02.2021 у справі № 754/7061/15: «У кримінально-процесуальній доктрині загальновизнаними є такі критерії допустимості доказів: належне джерело, належний суб`єкт, належна процесуальна форма, належна фіксація, належна процедура, належний вид способу формування доказової основи».

Підставою для визнання доказів недопустимими мають бути конкретні порушення, що становлять загрозу для прав людини і ставлять під сумнів справедливість провадження, а не номінальна суперечність формальним вимогам закону. Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31.08.2022 у справі № 756/10060/17.

Суд критично оцінює відомості, зазначені у рапорті ст. інспектора-чергового СРПП № 3 Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_20 від 07 січня 2021 року, у тій частині, що в ході нападу на ОСОБА_7 двоє невідомих чоловіків погрожували їй предметом, схожим на ніж, так як дана інформація не знайшла свого об`єктивного підтвердження як в ході досудового розслідування даного кримінального провадження, так і в ході його судового розгляду, і по суті є відображенням суб`єктивного сприйняття працівником поліції обставин, повідомлених потерпілою.

Також, суд зауважує, що відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З урахуванням наведеного, предмет, схожий на ніж, із дерев`яною ручкою, вилучений 07 січня 2021 року в ході огляду місяця події /т. 2 а.с. 154-156 а/ та постановою від 21 лютого 2021 року визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні /т. 2 а.с. 237/, слід визнати неналежним доказом і виключити його із числа речових доказів, оскільки слідством, після його вилучення, не встановлено фактичного та правового зв`язку даного предмету із подією злочину.

Відтак, його необхідно повернути потерпілій.

Достовірність та об`єктивність інших наведених вище доказів у суду сумніву не викликає, адже вони отримані без порушення закону, узгоджуються між собою, є належними, допустимими та достатніми, у зв`язку з чим суд їх прийняв. Матеріали досудового розслідування обвинуваченому та його захиснику (на той час) були відкриті відповідно до ст. 290 КПК України.

Зазначені вище висновки експертів за проведеними по справі судовими експертизами суд вважає об`єктивними, такими, що відповідають фактичним обставинам справи, які належним чином мотивовані, аргументовані та науково обґрунтовані, тому сумнівів у суду вони не викликають.

Будь-яких протиріч у досліджених доказах, що мають істотне значення для висновків суду, не встановлено.

Судом створено необхідні умови для виконання сторонами обвинувачення і захисту їхніх процесуальних обов`язків і здійснення прав, у тому числі і права на захист.

Суд враховує, що:

- у рапорті ст. інспектора-чергового СРПП № 3 Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_20 від 07 січня 2021 року прізвище потерпілої помилково зазначено як ОСОБА_7 замість вірного: ОСОБА_7 , а місце скоєння злочину вказане як: АДРЕСА_4 , замість вірного: АДРЕСА_4 ;

- у протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 лютого 2021 року прізвище свідка зазначено як ОСОБА_28 замість вірного: ОСОБА_14 ;

однак наявність вказаних описок, у сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, не перешкоджає суду з`ясувати дійсні обставини, що підлягають встановленню у межах даного кримінального провадження, не є порушенням вимог КПК України, які в силу положень ст. 412 КПК України можна визнати істотними і такими, що перешкоджають чи можуть перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, і не мають наслідком визнання даних доказів недопустимими.

Таким чином, зазначені вище описки жодним чином не спростовують пред`явлене ОСОБА_5 офіційне звинувачення, оскільки розслідування проведено повно та об`єктивно, а зібрані докази в сукупності дозволяють встановити та уточнити всі необхідні для доказування фактичні обставини події злочину, а також обставини його розслідування.

З огляду на те, що у судовому засіданні ОСОБА_5 відмовився від показань, даних ним в ході проведення слідчого експерименту, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Отримання від підозрюваного відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні частини 2 статті 84 та пункту 3 частини 2 статті 99 КПК України є документом.

Таким чином, відсутні підстави для ототожнення показань та протоколу слідчого експерименту, які є окремими процесуальними джерелами доказів для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні відповідно до статті 91 КПК України.

Як вбачається з протоколу слідчого експерименту від 10 березня 2021 року, із ілюстративною таблицею до нього, проведеного за участю ОСОБА_5 на місці вчинення злочину, підозрюваний ОСОБА_5 не лише розповідав про обставини вчинення злочину, але і демонстрував, як ОСОБА_6 , після відкриття вхідних дверей потерпілою ОСОБА_7 , штовхнув її в область грудей та здійснив її поштовх до кухонної тумби, вказав на коробку, у якій знаходилися грошові кошти, та показав, як забирав телевізор потерпілої і виніс його із квартири.

Вказану слідчу дію було проведено за його добровільною згодою, при цьому заяви та зауваження з боку підозрюваного до порядку її проведення у протоколі проведення слідчого експерименту відсутні /т. 2 а.с. 209-214/.

Той факт, що в судовому засіданні ОСОБА_5 відмовився від показань, даних ним в ході проведення даної слідчої дії, не є підставою для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент та показання є окремими процесуальними джерелами доказів.

Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 17 березня 2021 року в справі № 761/10306/15-к.

Водночас, слід зазначити, що у судовому засіданні, яке відбулося 10 лютого 2023 року, обвинувачений ОСОБА_5 вперше заявив про застосування до нього насильства 10 березня 2021 року в ході проведення слідчого експерименту за його участю та безпосередньо перед його проведенням.

13 лютого 2023 року судом було скеровано до Четвертого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Києві відповідний лист із вимогою здійснити перевірку фактів, повідомлених ОСОБА_5 .

Наразі відповідна інформація за результатами перевірки до суду не надходила.

Між тим, суд констатує, що як під час досудового розслідування, так і протягом тривалого судового розгляду, ні обвинуваченим, ні його захисником не подавались відповідні заяви про вчинення відносно обвинуваченого ОСОБА_5 фізичного чи психологічного тиску працівниками поліції на досудовому розслідуванні.

Скарга на погане поводження була заявлена обвинуваченим майже через 2 роки після стверджуваних подій, хоча з матеріалів кримінального провадження вбачається, що уже станом на 11 березня 2021 року /т. 1 а.с. 33/ ОСОБА_5 був забезпечений захисником, а, відтак, обвинувачений мав можливість подати відповідну скаргу. Разом з тим, окрім заяви обвинуваченого, інших об`єктивних даних про застосування щодо нього насильства, не було здобуто ні під час досудового розслідування, ні в ході судового розгляду. Тому ці пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 є явно і безпідставно надуманими.

Таким чином, у показаннях ОСОБА_5 з даного приводу, наданих на завершальній стадії судового розгляду кримінального провадження, суд вбачає ознаки зловживання обвинуваченим правом на захист з метою впливу на оцінку судом доказів по справі та розцінює її як форму захисту і намагання уникнути кримінальної відповідальності за скоєне.

Окремо суд вважає необхідним зупинитися на тому, що, як убачається з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09 січня 2021 року, з довідкою до нього, потерпілій ОСОБА_7 було представлено для впізнання фото чотирьох осіб чоловічої статі, які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі, серед яких під номером 1 було фото ОСОБА_5 . Перед проведенням вказаної слідчої дії у потерпілої було з`ясовано, чи зможе вона впізнати особу, яка 07 січня 2021 року перебувала у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , та винесла із квартири телевізор. На фото під номером 1 потерпіла впізнала дану особу. При опитуванні ОСОБА_7 вказала, що впізнала нападника за худим, довгим обличчям, продовгуватим носом, світлими очима /т. 2 а.с. 157-160/.

Окрім того, безпосередньо у судовому засіданні потерпіла впевнено вказала на обвинуваченого ОСОБА_5 , як на особу, яка була разом із ОСОБА_6 та здійснила напад на неї. При цьому зазначила, що запам`ятала його.

Із протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09 січня 2021 року, з довідкою до нього, встановлено, що потерпілій ОСОБА_7 було представлено для впізнання фото чотирьох осіб чоловічої статі, які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі, серед яких під номером 1 було фото ОСОБА_6 . Перед проведенням вказаної слідчої дії у потерпілої було з`ясовано, чи зможе вона впізнати особу, яка 07 січня 2021 року перебувала у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , наносила їй тілесні ушкодження та забрала мобільний телефон. На фото під номером 1 потерпіла впізнала дану особу. При опитуванні ОСОБА_7 вказала, що впізнала нападника за середньою тілобудовою (худорлявою), середнім зростом та овальним обличчям /т. 2 а.с. 161-164/.

Той факт, що у судовому засіданні потерпіла, у відповідь на запитання захисника ОСОБА_4 , повідомила, що впізнання осіб, які здійснили напад на неї, проводили у той же день 07 січня 2021 року, при цьому показали більше 30 фотографій, на який вона відразу впізнала ОСОБА_6 , а через деякий час їй знову показали фото 3, а не 4 людей, на одному з яких вона впізнала ОСОБА_5 , не є виключною підставою для сумнівів у достовірності цих доказів та не має наслідком безумовного визнання їх недопустимими, оскільки слідчі дії протоколювались і підтвердились потерпілою, з моменту їх проведення до дати судового засідання минуло більше, ніж 1,5 роки, а з плином часу та з урахуванням віку потерпілої, вона могла помилитися в деталях.

Окремо суд вважає необхідним наголосити, що, виходячи з положень частини 2 статті 28 КК України, кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.

Домовитися про спільне вчинення злочину заздалегідь означає дійти згоди про скоєння відповідного діяння до моменту виконання його об`єктивної сторони. Така домовленість може відбуватись у будь-якій формі як у вербальній, так і за допомогою конклюдентних дій.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Якщо група осіб за попередньою змовою мала намір вчинити крадіжку чи грабіж, а один з її учасників застосував або погрожував застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, то дії цього учасника належить кваліфікувати як розбій, а дії інших осіб відповідно як крадіжку чи грабіж за умови, що вони безпосередньо не сприяли застосуванню насильства або не скористалися ним для заволодіння майном потерпілого.

Судом достеменно встановлено факт застосування до потерпілої насильства, яке проявилося у спричиненні їй закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку із синцями області кута нижньої щелепи зліва та лівої завушної області, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 05-6-01/003 від 12 січня 2021 року відносяться до категорії легких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Беручи до уваги той факт, що ОСОБА_5 хоч і не застосовував насильство до потерпілої, однак діяв узгоджено із ОСОБА_6 ,безпосередньо виконував діяння, що частково утворює об`єктивну сторону складу злочину, а саме скористався насильством для заволодіння грошовими коштами і майном потерпілої, суд дійшов висновку, що він був об`єднаний із ОСОБА_6 єдиним умислом.

При цьому, суд враховує, що вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 15 липня 2022 року в справі 703/3528/19, який набрав законної сили, ОСОБА_6 , серед іншого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією майна.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), Series А, заява № 25, від 18 січня 1978 року, пункт 161, та «Коробов проти України», заява № 39598/03, від 21 липня 2011 року, пункт 65, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Будь-яких вагомих, достовірних доказів, які надають розумні підстави сумніватися у доведеності вини ОСОБА_5 у пред`явленому йому обвинуваченні, що викладене вище, у судовому засіданні не добуто.

Показання обвинуваченого про те, що він не причетний до вчинення вказаного злочину, суд до уваги не бере, оскільки вони спростовуються сукупністю наведених вище доказів по справі, які є достатніми для доведення його вини. Вказані показання обвинуваченого суд вважає позицією захисту та розцінює як намагання обвинуваченого уникнути справедливого і законного покарання за вчинене діяння.

Підсумовуючи, суд констатує, що зібрані у справі докази, як прямі, так і не прямі, які суд визнає належними, допустимими, взаємоузгодженими, а, відтак, достовірними, у своїй сукупності свідчать про те, що вина обвинуваченого у пред`явленому йому обвинуваченні, що викладене вище, доведена «поза розумним сумнівом».

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_5 суд не вбачає та, у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 187 КК України як розбій, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Даючи відповідну правову оцінку діям учасників злочину орган досудового слідства правильно врахував всі обставини події, а саме те, що напад відбувся після того, як потерпіла впустила ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до квартири. Поштовх останнім потерпілої та нанесення їй ударів у життєво важливі органи, враховуючи її вік та стан здоров`я, явно свідчать про раптовий напад із застосуванням насильства, яке було небезпечним для її здоров`я.

Відтак, суд, за внутрішнім переконанням, дійшов висновку про те, що встановлені судом обставини дозволять ухвалити обвинувальний вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_5 .

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд керується вимогами ст.ст. 65-67 КК України, роз`ясненнями, викладеними у пунктах 1, 2, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами та доповненнями), а також виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

За правилами кримінального закону покарання, призначене особі за вчинене кримінальне правопорушення, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому виді й розмірі, яке, з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження нових кримінальних правопорушень.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до положень статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдання фізичних страждань або приниження людської гідності.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує наступне:

- позицію сторін судового провадження щодо необхідної міри покарання (прокурор просила призначити обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у вигляді 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна; на підставі ч. 4 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, визначити йому остаточне покарання у вигляді 9 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією майна; обвинувачений вказав, що не погоджується з прокурором, а його захисник просив ухвалити щодо ОСОБА_5 виправдувальний вирок);

- відношення обвинуваченого до вчиненого (невизнання вини, відсутність щирого каяття);

- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до статті 12 КК України є тяжким злочином;

- особливості й обставини вчинення кримінального правопорушення: форму вини (прямий умисел), мотив і мету вчинення злочину (корисливий мотив, мета збагачення за рахунок чужого майна), спосіб вчинення кримінального правопорушення (напад на власника майна за попередньою змовою групою осіб), стадію вчинення (закінчений злочин), характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали (викрадення грошових коштів і майна власника та заподіяння їй легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я);

- поведінку обвинуваченого під час та після вчинення злочинних дій;

- особу обвинуваченого, який як на момент вчинення кримінального правопорушення, так і на даний час є обмежено осудним; за постійним місцем проживання та за попереднім місцем проживання характеризується посередньо, протягом останнього часу скарг на його поведінку не надходило /т. 2 а.с. 46, 205/; на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває /т. 2 а.с. 203,207/; не працевлаштований; неодружений; утриманців у розумінні закону не має; особою з інвалідністю не являється; неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності; має не зняті та не погашені у встановленому законом порядку судимості за вчинення кримінальних правопорушень проти власності /т. 2 а.с. 206/; знову вчинив тяжкий умисний корисливий злочин, свідомо не бажаючи отримувати дохід законним способом, що, на думку суду, характеризує обвинуваченого як особу, схильну до вчинення кримінальних правопорушень, свідчить про його підвищену суспільну небезпечність та небажання стати на шлях виправлення і перевиховання.

Слід зазначити, що згідно із статтею 19 КК України осудною визнається особа, яка під час вчинення кримінального правопорушення могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Водночас, відповідно до статті 20 КК України підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення кримінального правопорушення, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

З аналізу зазначених норм вбачається, що обмежена осудність пов`язана з наявністю у суб`єкта певного психічного розладу, психічної аномалії; внаслідок зазначеного психічного стану особа усвідомлює, але не повною мірою, фактичні ознаки і суспільну небезпечність вчиненого діяння та (або) не повною мірою може керувати ними. Тобто на відміну від неосудної особи, здатність усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними у обмежено осудної особи не виключається; обмежена осудність не виключає осудності як обов`язкової ознаки суб`єкта, отже, не виключає кримінальну відповідальність і покарання за вчинене.

Значення обмеженої осудності полягає в тому, що вона може враховуватись судом при призначенні покарання і відповідно до частини 2 статті 94 КК України є підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 03 червня 2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» неосудність та обмежена осудність є юридичними категоріями, а тому визнання особи неосудною (частина 2 статті 19 КК України) чи обмежено осудною (частина 1 статті 20 КК України) належить виключно до компетенції суду.

Разом з тим, слід враховувати, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.

З висновку судово-психіатричного експерта № 164 від 09 грудня 2021 року вбачається наявність у ОСОБА_5 на період часу, до якого відноситься скоєння інкримінованого йому правопорушення, проявів ознак хронічного психічного захворювання, а саме: легкої розумової відсталості з емоційно-вольовими порушеннями (згідно з МКХ-10: F70.8), через що на вказаний період часу він не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії і керувати ними. На час обстеження ОСОБА_5 не виявляє ознак тимчасового розладу психічної діяльності, а виявляє ознаки легкої розумової відсталості з емоційно-вольовими порушеннями (згідно з МКХ-10: F70.8) і за своїм психічним станом на час обстеження не здатен повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відносно ОСОБА_5 рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку /т. 1 а.с. 182-187/.

Зауважень з приводу належності та допустимості вказаного доказу до суду не надходило.

Отже, даний висновок експертизи не дає підстав вважати, що ОСОБА_5 на момент вчинення інкримінованого йому діяння знаходився у стані неосудності. Даний висновок експерта вказує, що ОСОБА_5 на момент вчинення інкримінованого йому діяння та на момент обстеження перебував у стані обмеженої осудності і відповідальність за скоєне у такому стані настає на загальних підставах з урахуванням положень частини 2 статті 20 КК України, а кримінальне провадження повинно здійснюватися у загальному порядку з усіма гарантіями, які закон надає стороні захисту.

Окрім того, суд звертає увагу й на те, що у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», роз`яснено, що, враховуючи те, що згідно зі ст. 20 КК України особа, визнана обмежено осудною, підлягає кримінальній відповідальності, слід визнати, що справу щодо такої особи необхідно направляти до суду з обвинувальним висновком, в якому мають міститися дані про психічне захворювання цієї особи. Визнати правильною практику тих судів, які, отримавши на розгляд кримінальну справу з обвинувальним висновком та визнавши під час судового розгляду, що злочин вчинено в стані обмеженої осудності особою, яка внаслідок загострення наявного у неї психічного розладу потребує застосування примусових заходів медичного характеру, постановлюють обвинувальний вирок і при призначенні засудженому покарання враховують його психічний стан як пом`якшуючу покарання обставину з одночасним застосуванням примусового заходу медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання.

На підставі пункту 2 частини 1 статті 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані обмеженої осудності кримінальні правопорушення.

Відповідно до частини 2 статті 94 КК України надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку може бути застосоване судом стосовно особи, яка страждає на психічні розлади і вчинила суспільно небезпечне діяння, якщо особа за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги.

Надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких саме і є критерієм обмеженої осудності. Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним особам у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду.

Тому слід вважати, що ця допомога може надаватися таким особам незалежно від виду призначеного їм покарання: якщо воно пов`язане з позбавленням волі, то здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покладається на медичну службу кримінально-виконавчих установ, а якщо не пов`язане, - на психіатричні заклади органів охорони здоров`я за місцем проживання засуджених.

При призначенні ОСОБА_5 покарання, згідно зі статтею 66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнає його психічний стан, а саме легку розумову відсталість з емоційно-вольовими порушеннями як на час вчинення злочину, так і на час розгляду справи.

Водночас, суд дійшов висновку, що обставина, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, не є винятковою і не знижує істотним чином міру тяжкості скоєного кримінального правопорушення, не зменшує його суспільну небезпеку до рівня, який виходить за межі покарання, що виключає застосування до обвинуваченого статті 69 КК України призначення більш м`якого покарання, ніж передбаченого законом.

Згідно обвинувального акта, обставин, передбачених статтею 67 КК України, які обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлено.

Разом з тим, слід зазначити, що статтею 34 КК України визначено, що рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Відтак, суд вважає, що обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, є рецидив, однак, з огляду на вказівку про відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, в обвинувальному акті, суд не бере до уваги рецидив як обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_5 .

При цьому, суд зважає на те, що вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 грудня 2018 року, який набрав законної сили, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2018 року, більш суворим покаранням, що призначене цим вироком, призначено остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 3 (три) роки.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 187 КК України, обвинувачений вчинив 07 січня 2021року, тобто після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання.

Згідно з вимогами частини 3 статті 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Так, за приписами частин 1-4 статті 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

При складанні покарань за сукупністю вироків загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. При складанні покарань у виді позбавлення волі загальний строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, не повинен перевищувати п`ятнадцяти років, а у випадку, якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є особливо тяжким злочином, загальний строк позбавлення волі може бути більшим п`ятнадцяти років, але не повинен перевищувати двадцяти п`яти років.

Призначене хоча б за одним із вироків додаткове покарання або невідбута його частина за попереднім вироком підлягає приєднанню до основного покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків.

Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

У постанові від 11 грудня 2018 року в справі № 311/480/15-к (провадження № 51-2591км18) колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду зазначила, що «частина 1 статті 71 КК містить імперативну вимогу про призначення судом покарання за сукупністю вироків (шляхом повного або часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком) у випадку, коли засуджений вчинив новий злочин після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання. Таким чином, приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком суду, який призначає покарання за сукупністю вироків. У разі вчинення нового злочину до закінчення іспитового строку при звільненні від відбування покарання з випробуванням невідбутою частиною покарання є раніше призначене покарання в його повному обсязі, за винятком строку попереднього ув`язнення».

У постанові від 25 червня 2018 року в справі № 511/37/16-к (провадження № 51-830км18) Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку про те, що у кримінально-правовій ситуації, коли вчинення нового злочину в період іспитового строку стає фактичною підставою для визнання (скасування) призначеного за попереднім вироком покарання у виді позбавлення волі, від відбування якого звільнялась особа, таким що належить відбувати реально, його самостійне виконання при застосуванні ч. 4 ст. 70 КК не допускається за наявності підстав для подальшого призначення остаточного покарання за правилами ч. 1 ст. 71 вказаного Кодексу.

Суд зауважує, що ОСОБА_5 вчинив нове кримінальне правопорушення у період іспитового строку, що стає фактичною підставою для визнання призначеного за попереднім вироком покарання, від відбування якого він звільнявся, таким, що належить відбувати реально (ч. 3 ст. 78 КК України).

За вищевикладених обставин, з метою захисту прав і законних інтересів особи, суспільства і держави, зважаючи на вимоги справедливості і мету правосуддя, суд вважає необхідним призначити ОСОБА_5 покарання за злочин, вчинений після постановлення попереднього вироку Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 грудня 2018 року, але до повного відбуття покарання, у межах санкції ч. 2 ст. 187 КК України, за якою він обвинувачується, пов`язане з реальним позбавленням волі, із конфіскацією майна, після чого, за правилами статей 71, 72 КК України, призначити остаточне покарання за сукупністю вироків у виді реального позбавлення волі з конфіскацією майна.

Саме таке покарання, на думку суду, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, є гуманним, справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також для попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень у майбутньому, досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Окрім того, керуючись ст.ст. 20, 96 КК України, суд приймає до уваги, що відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 164 від 09 грудня 2021 року ОСОБА_5 як на момент вчинення кримінального правопорушення, так і на момент обстеження є обмежено осудним, тому, поряд з призначеним покаранням, потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку у кримінально виконавчій установі за місцем відбування покарання.

Судом установлено, що ухвалою слідчого судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_32 від 12 березня 2021 року у межах даного кримінального провадження застосовано до ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою /т. 2 а.с. 221-222/ і з того часу обвинувачений перебуває під вартою, строк тримання закінчується 11 квітня 2023 року.

Враховуючи, що обвинувачений засуджується до покарання у виді реального позбавлення волі, суд вважає необхідним до набрання вироком законної сили міру запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_5 залишити попередню тримання під вартою, так як жоден інший запобіжний захід не забезпечить запобігання спробам обвинуваченого переховуватися від суду.

Кримінальним правопорушенням (злочином) заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 5 116 грн 33 коп.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 25 липня 2022 року цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 про солідарне стягнення із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 матеріальної та моральної шкоди, заявлений у даному кримінальному провадженні, за заявою потерпілої залишено без розгляду /т. 2 а.с. 10,14-20/.

На підставі частини 2 статті 124 КПК України з обвинуваченого необхідно стягнути на користь держави документально підтверджені витрати на проведення судових експертиз.

Слід зазначити, що витрати на залучення експерта у даному кримінальному провадженні становлять 653 грн 80 коп.

Однак, беручи до уваги той факт, що злочин вчинено двома особами і витрати на залучення експерта підлягають стягненню із них у рівних частках, із ОСОБА_5 необхідно стягнути суму в розмірі 326 грн 90 коп. у відшкодування вказаних витрат.

Речові докази слід розподілити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 368, 370-371, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та призначити йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі частини першої статті 71 КК України, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 грудня 2018 рокуу виді 1 (одного) року позбавлення волі та остаточно призначити ОСОБА_5 до відбуття покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч. 2 ст. 20, п. 1 ч. 1 ст. 94 КК України застосувати до ОСОБА_5 примусовий захід медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем відбування покарання.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з дня набрання вироком суду законної сили, зарахувавши йому у загальний строк покарання строк попереднього ув`язнення з 12 березня 2021 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку день за день.

Захід забезпечення кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , а саме: запобіжний захід у виді тримання під вартою, залишити без змін та продовжити строк його дії до набрання вироком законної сили.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь держави частину документально підтвердженої вартості проведення судової експертизи № СЕ-19/124-21/552-ТВ від 22 січня 2021 року в сумі 326 (триста двадцять шість) гривень 90 копійок.

Речові докази у кримінальному провадженні:

- телевізор «THOMSON», модель 32D3200/42Р60UF, переданий на відповідальне зберігання потерпілій ОСОБА_7 , - залишити останній за належністю, звільнивши від зобов`язань за зберігальною розпискою;

- сліди папілярних візерунків у кількості 4 шт., упаковані до сейф-пакету ЕХР 0305661, один слід папілярного візерунку, упакований до сейф-пакету ЕХР 0305665, полотенце, упаковане до паперового конверту, передані на зберігання до кімнати речових доказів відділу поліції № 2 Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області, - знищити.

Предмет, схожий на ніж, упакований до сейф-пакету ЕХР 0305666, переданий на зберігання до кімнати речових доказів відділу поліції № 2 Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області, - передати потерпілій ОСОБА_7 за належністю.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1