УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 565/387/22

провадження № 51-3587ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_6, яка діє в інтересах засудженої ОСОБА_1 , на вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18 травня 2022 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000002, за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Чернігів, Чернігівської області, зареєстрованої та проживаючої у АДРЕСА_1 ), раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Суть питання

За вироком Кузнецовського міського суду Рівненської областівід 18 травня 2022 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватою і засуджено за те, що вона приблизно о 23 год 40 хв, перебуваючи в приміщенні квартири за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 ), на грунті раптово виниклих неприязних відносин із своїм чоловіком ОСОБА_2 , нанесла кухонним ножем не менше одного колото-різаного удару в праву частину живота (передньої черевної стінки), чим заподіяла йому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючого ножового поранення передньої черевної стінки з ушкодженням внутрішніх органів, масивної крововтрати, що спричинило смерть потерпілого.

Рівненський апеляційний суд ухвалою від 16 серпня 2022 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_1 без змін.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, захисник звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на невідповідність призначеного ОСОБА_1 покарання тяжкості вчиненого нею злочину та її особі, внаслідок суворості, просить змінити рішення місцевого і апеляційного судів в частині визначеного засудженій покарання шляхом пом`якшення їй покарання до 7 років позбавлення волі.

На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що при призначенні її підзахисній покарання суди першої і апеляційної інстанцій безпідставно не застосували до неї положення ст. 69 КК України, оскільки наявні обставини, які в своїй сукупності та співвідношенні, на думку сторони захисту, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого засудженою злочину, а саме: щире каяття, визнання вини, сприяння розкриттю злочину, міцні соціальні зв`язки, конфлікт був спровокований її чоловіком на ґрунті ревнощів, була працевлаштована до листопада 2021 року.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки її дій за ч. 2 ст. 121 КК України відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржується.

Твердження в касаційній скарзі сторони захисту стосуються невідповідності призначеного засудженій покарання тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та її особі через суворість і є безпідставними з огляду на таке.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Як слідує з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_1 покарання, врахував те, що вчинений нею злочин за характером є злочином проти життя і здоров`я особи, за ступенем суспільної небезпечності є тяжким злочином з умисною формою вини, а також дані про особу обвинуваченої, а саме: вперше притягається до кримінальної відповідальності, не працевлаштована, за місцем проживання характеризується з негативної сторони, за час перебування під вартою в державній установі «Рівненський слідчий ізолятор» зарекомендувала себе посередньо, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має сталі соціальні зв`язки. При цьому суд визнав щире каяття ОСОБА_1 обставиною, що пом`якшує покарання, а вчинення нею кримінального правопорушення щодо подружжя -обставиною, що його обтяжує.

Крім того місцевий суд у своєму рішенні зазначив, що не вбачає підстав для застосування до обвинуваченої ОСОБА_1 положень ст. 69 КК України, оскільки призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції статті, дозволяється виключно за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Водночас у даному кримінальному провадженні обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_1 злочину, судом не встановлено.

Зважаючи на вищевказане та враховуючи особу обвинуваченої, а також оцінюючи обставини кримінального правопорушення та його суспільно-небезпечні наслідки, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_1 покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк більший за мінімальний - 8 років. З таким висновком місцевого суду погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає й Верховний Суд.

Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що сторона захисту, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи щодо невідповідності призначеного засудженій покарання тяжкості вчиненого нею злочину через суворість, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши належні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині призначеного засудженій ОСОБА_1 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Підстав вважати призначене ОСОБА_1 покарання явно несправедливим через суворість Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 69 КК України та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6, яка діє в інтересах засудженої ОСОБА_1 , на вирок Кузнецовського міського суду Рівненської областівід 18 травня 2022 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5