ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2022 Справа №607/9568/22 Провадження №1-кп/607/1377/2022 м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м.Тернополі кримінальне провадження, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000233 від 22.02.2022 про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Тернопіль, українця, громадянина України, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , з середньою освітою, розлученого, непрацюючого, який є особою з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання, у відповідності до ст.89 КК України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України,

за участю сторін кримінального провадження: прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

10.01.2022 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області у справі №607/116/22 прийнято рішення про видачу обмежувального припису та заборонено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 протягом двох місяців перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 02.02.2022 належним чином ознайомлено із рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/116/22 від 10.01.2022, яким щодо нього видано обмежувальний припис.

В подальшому, 21.02.2022 близько 18 год. 30 хв. у ОСОБА_3 , який перебував поблизу будинку №18 по вул.Протасевича у м.Тернопіль, виник умисел на умисне невиконання обмежувального припису, встановленого 10.01.2022 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області у справі №607/116/22.

Реалізуючи свій умисел, 21.02.2022 близько 18 год. 30 хв. ОСОБА_3 , будучи належним чином ознайомленим із рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/116/22 від 10.01.2022, яким щодо нього видано обмежувальний припис, усвідомлюючи, що згідно вищевказаного рішення суду йому заборонено перебувати за місцем спільного проживання із ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , нехтуючи обов?язковими приписами та обмеженнями суду, переслідуючи умисел, спрямований на порушення нормальної діяльності органів правосуддя по забезпеченню виконання рішення суду, розуміючи вимоги ч.4 ст.350-6 ЦПК України, відповідно до якої видача обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання, прибув до місця спільного проживання з ОСОБА_6 , а саме до квартири АДРЕСА_2 , чим порушив вимоги обмежувального припису.

За таких обставин, ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України, тобто в умисному невиконанні обмежувального припису.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ст.390-1 КК України, визнав повністю та підтвердив зазначені в обвинувальному акті обставини його вчинення. Показав, що дійсно був ознайомленим із рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/116/22 від 10.01.2022, яким щодо нього видано обмежувальний припис, згідно якого йому заборонено протягом двох місяців перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас просив врахувати, що квартира за вказаною адресою є його зареєстрованим місцем проживання,21.02.2022 у вечірню пору доби прийшов до місця проживання його матері ОСОБА_6 вимушено, з метою перевдягнутись та принести на прохання матері ліки.

Окрім повного визнання обвинуваченим ОСОБА_3 своєї вини у пред`явленому йому обвинуваченні, його вина у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, в повному обсязі підтверджується сукупністю досліджених безпосередньо судом доказів.

Так, допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 показала, що її син ОСОБА_3 , щодо якого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 10.01.2022 винесено обмежувальний припис та заборонено протягом двох місяців перебувати в місці спільного проживання з нею, 21.02.2022 ввечері прийшов в стані алкогольного сп`яніння до місця її проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та почав її ображати, обзивати нецензурною лексикою та погрожувати, у зв`язку із чим вона викликала працівників поліції. Посилаючись на те, що протиправними діями ОСОБА_3 їй були завдані сильні моральні страждання, поданий її представником адвокатом ОСОБА_7 цивільний позов про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди просила задовольнити в повному обсязі.

Крім вищезазначених показів допитаних судом обвинуваченого та потерпілої, винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні також підтверджується дослідженими та проаналізованими судом в судовому засіданні письмовими доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження, а саме:

- витягом з ЄРДР у кримінальному провадженні №0000233 від 22.02.2022, згідно якого 21.02.2022 до Тернопільського РУП надійшло повідомлення від працівника поліції ОСОБА_8 про те, що 21.02.2022 близько 18 год. 30 хв. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушив обмежувальний припис, виданий Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області;

- протоколом огляду (відеозапису) від 06.07.2022 з долученим до нього магнітним носієм інформації CD-R диском, в якому зафіксовано огляд компакт-диску CD-R «Axent», 700 MB, 80 min, 52x, на якому містяться відеозапис факту ознайомлення із обмежувальним приписом ОСОБА_3 ;

- протоколом огляду (відеозапису) від 06.07.2022 з долученим до нього магнітним носієм інформації CD-R диском, в якому зафіксовано огляд компакт-диску «CD-R», 700 MB, 80 min, 52x, на якому містяться відеозапис порушення ОСОБА_3 обмежувального припису, що мало місце 21.02.2022 в приміщенні квартири АДРЕСА_2 ;

- копією рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.01.2022 у справі №607/116/22, згідно якого ухвалено видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким визначити захід тимчасового обмеження прав кривдника у виді заборони ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 2 (два) місяці;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 27.07.2022 з доданою до нього таблицею ілюстрацій, проведеного за участю ОСОБА_3 , у ході якого останній на місці показав та розказав про обставини вчинення ним кримінального правопорушення.

Надаючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в даному кримінальному провадженні та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінальним процесуальним законодавством. Крім того, жоден із досліджених судом доказів учасниками кримінального провадження не оспорюється і під сумнів не ставиться.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст.349 КПК України, провів судовий розгляд даного провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч.3 ст.349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_6 , а також дослідженням письмових доказів та даних, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_3 . При цьому суд з`ясував правильність розуміння учасниками судового процесу змісту цих обставин, з`ясував чи немає сумнівів в добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Таким чином, допитавши обвинуваченого ОСОБА_3 , потерпілу ОСОБА_6 , дослідивши письмові докази та дані, що характеризують особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю і його дії органом досудового розслідування кваліфіковані вірно за ст.390-1 КК України, як умисне невиконання обмежувального припису.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд виходить із того, що відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З урахуванням наведених положень законодавства, при призначенні покарання суд відповідно до вимог ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України відноситься до категорії кримінального проступку.

Обставиною, що пом`якшує покарання, згідно ст.66 КК України, суд визнає активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Згідно зі статтею 66 КК України, щире каяття може бути визнане судом обставиною, що пом`якшує покарання винного.

Захисник обвинуваченого вказувала суду на те, що у даному випадку обставиною, що відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 є щире каяття. Потерпіла та її представник вважали, що у даному випадку відсутнє щире каяття обвинуваченого.

Суд враховує, що щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Такий правовий висновок щодо щирого каяття як обставини, яка пом`якшує покарання, викладено у Постанові колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к.

Поряд з цим, у даному випадку судом не було встановлено щирого каяття обвинуваченого ОСОБА_3 , оскільки останній хоча і визнав вину повністю, зазначивши суду, що не оспорює фактичних обставин, втім вибачення у потерпілої не просив, критичного ставлення до вчиненого не виловлював, а тому суд не знаходить підстав для визнання щирого каяття обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_3 .

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , згідно вимог ст. 67 КК України, судом також не встановлено.

Також при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує особу винного, який у відповідності до вимог ст.89 КК України вважається не судимим, є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно.

З огляду на викладене, та виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації та приймаючи до уваги, що покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу, суд у даному конкретному випадку вважає за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, що передбачене санкцією ст.390-1 КК України, у виді арешту на строк 1 місяць.

При цьому, суд не вбачає доцільності у призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у виді обмеження волі, оскільки таке не відповідатиме характеру та ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, а також не призведе до його перевиховання та виправлення, а тому не досягне мети його застосування. Обмежень в не призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 арешту судом не встановлено.

Підстав для застосування ст.69 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд не вбачає, у зв`язку з відсутністю передумов за яких, норми, передбачені даною статтею можуть бути застосовані.

На думку суду, покарання у виді арешту буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень та відповідатиме принципам гуманності, справедливості, не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечує співрозмірність діяння та кари, відповідає таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Стосовно пред`явленого цивільного позову у даному кримінальному провадженні, суд приходить до наступних висновків.

Представником потерпілої ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_3 заявлено цивільний позов про відшкодування моральної шкоди в розмірі 30000 грн. Позов обґрунтований тим, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого - ОСОБА_9 завдано моральних страждань, які проявляються у схвильованості, щоденній тривозі, психологічному дискомфорту, емоційній напрузі та хвилюваннях за своє здоров`я та життя. Вказане призвело до негативних змін у житті ОСОБА_6 .

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 та її представник заявлені позовні вимоги підтримали.

Захисник обвинуваченого у судовому засіданні проти задоволення цивільного позову ОСОБА_6 заперечила, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність такого. Обвинувачений ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позову також заперечив.

Згідно ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково, чи відмовляє в ньому.

Вислухавши учасників судового провадження, дослідивши письмові докази в справі, суд знаходить позовні вимоги представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 такими, що підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування судом враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

П.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 вказує, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд бере до уваги встановлену в ході судового розгляду вину обвинуваченого, характер, обсяг та тривалість страждань, яких зазнала потерпіла ОСОБА_6 внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 , їх негативний вплив на її емоційний стан та життя, тому з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої 5 (п`яти тисяч) гривень моральної шкоди.

Судом встановлено, що у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід не застосовувався, процесуальні витрати - відсутні.

Керуючись ст.ст.368, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України і призначити йому покарання у виді 1 (одного) місяця арешту.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Цивільний позов представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 (п`ять тисяч) гривень.

В задоволенні інших позовних вимог представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 - відмовити.

Вирок суду, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддяОСОБА_10 ОСОБА_11