14.11.2022 Справа № 756/6669/22
ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/6669/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.11.2022 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

слідчий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва,

в с т а н о в и в:

28.09.2022 до провадження слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 в порядку ст. 303 КПК України надійшла вищевказана скарга на бездіяльність прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва.

Зі змісту скарги вбачається, що особа, яка звернулась зі скаргою просить слідчого суддю:

«- відкрити провадження та розглянути скаргу;

- винести ухвалу, якою зобов`язати прокурора ОСОБА_5 припинити обман та злочинну бездіяльність та вжити конкретні дії (окреме клопотання «Скаржника»)».

Уповноважена особа Оболонської окружної прокуратури м. Києва в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлялась належним чином. 26.10.2022 до суду надійшла заява прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 , в якій остання просить проводити розгляд скарги за відсутності прокурора, а провадження за скаргою закрити.

У судове засідання, призначене на 14.11.2022, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду скарги, ОСОБА_3 не з`явився, про поважність причин неприбуття суд не повідомив.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд, ЄСПЛ) в рішенні від 10.07.1984 у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку. Згаданий суд у своїх рішеннях, серед інших, у справах «Фрайдлендер проти Франції» від 27.06.2000 та «Смірнова проти України» від 30.07.2009, неодноразово наголошував, що розумність тривалості провадження повинна бути оцінена в світлі обставин справи та з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів, а також предмет спору.

При цьому, Суд нагадував, що Договірні Сторони мають виявляти сумлінність для забезпечення ефективного здійснення прав, які гарантуються статтею 6 Конвенції (наприклад, рішення у справі «Фретте проти Франції» від 26.02.2002). Обов`язок заявника також полягає у тому, щоб проявляти особливу сумлінність у захисті своїх інтересів та вживати необхідних дій для ознайомлення з ходом провадження (наприклад, ухвала щодо прийнятності у справі «Тойшлер проти Німеччини» від 04.10.2001, рішення у справі «Сухорубченко проти Росії» від 10.02.2005, ухвала щодо прийнятності у справі «Гуржий проти України» від 01.04.2008, рішення у справі «Мускат проти Мальти» від 17.07.2012).

За змістом рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 у справі №1-9/2011 вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. При цьому, відповідно до ч. 2 вказаної статті проведення судового провадження в розумні строки забезпечує суд.

Водночас, Касаційним кримінальним судом Верховного Суду (далі - касаційний суд, ККС ВС) в ухвалі від 30.05.2018 у справі №676/7346/15-к (провадження №51-1512ск18) констатовано, що хоча у Кримінальному процесуальному кодексі України не передбачено загального положення про заборону зловживання процесуальними правами, однак заборона зловживання такими є загальноправовим принципом і поширюється на всі галузі права.

ККС ВС у постанові від 09.04.2019 у справі №306/1602/16-к (провадження №51-1925км18) зауважив, що процесуальний закон забезпечує дотримання прав осіб, а не використання їх для зловживання.

При цьому, ЄСПЛ, зокрема, в частині обґрунтування висновку про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника, акцентується увага обов`язку учасника процесу демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосереднє відношення до нього, та недопустимості зневілювання ключового принципу верховенства права у випадках, коли поведінка учасників судового розгляду свідчить про умисний характер їх дій, направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом (рішення у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07.07.1989, «Чірікоста і Віола проти Італії» від 21.11.1995), оскільки в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на державні судові органи.

Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Смірнов проти України» від 08.11.2005).

Суд враховує, зокрема, й висновки, сформульовані в рішеннях ЄСПЛ у справах «Цихановський проти України» від 06.09.2007 та «Коновалов проти України» від 18.10.2007 про те, що на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб провадження було швидким та ефективним. Наприклад, суд має вирішувати, чи відкладати засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якихось заходів щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки з розглядом справи.

На думку слідчого судді, неодноразові клопотання в судових засіданнях особи, яка звернулась зі скаргою, про відкладення судового розгляду з різних причин та його неявка в чергове судове засідання, призначене на 14.11.2022, суперечить завданням кримінального провадження, принципу розумності строків, та свідчать про «зловживання правом» в розумінні цього визначення, розтлумаченого ЄСПЛ (як шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надано, порушує встановлений порядок роботи суду або ускладнює належний перебіг розглядів справ (рішення у справах «S.A.S. проти Франції» від 01.07.2014 та «Миролюбов та інші проти Латвії» від 15.09.2009), а тому слідчий суддя приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_3 клопотання про відкладення судового розгляду та неявка останнього в чергове судове засідання, призначене на 14.11.2022 направлені на унеможливлення розгляду скарги у встановлені КПК України строки.

Таким чином, враховуючи приписи статей 26, 306 КПК України, водночас з метою дотримання вимог статей 6, 17 Конвенції, статей 7, 9 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII), завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених КПК України, щодо дотримання розумних строків при вирішенні поставлених перед судом питань, зважуючи на наявність доказів про обізнаність ОСОБА_3 та уповноваженої особи органу, бездіяльність якого є предметом оскарження, про дату, час та місце розгляду скарги, слідчий суддя визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність осіб, які не з`явились, на підставі наданих доказів.

Вивчивши доводи скарги в тій мірі, в якій слідчий суддя є повноважним вивчати заявлені скарги, виходячи з сукупності наявних матеріалів, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до висновку, що системний аналіз положень КПК України дає підстави вважати, що скарга, з якою звернувся ОСОБА_3 до слідчого судді, не може бути предметом розгляду з огляду на наступне.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно з положеннями п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, ч. 5 ст. 21 Закону №1402-VIII до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Способи такого контролю обмежені процедурою, визначеною кримінальним процесуальним законом.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в роз`ясненнях, що містяться у Узагальненні від 12.01.2017 №9-49/0/4-17 звертав увагу місцевих судів на тому, що таке абстрактне оскарження бездіяльності сторони обвинувачення у кримінальному провадженні, оскарження якої ст. 303 КПК не передбачено, призводить до «неналежного досудового розслідування».

Правове регулювання механізму кримінально-процесуальної діяльності не повинно давати можливість окремим особам зловживати своїми правами та використовувати його з метою, що суперечить суспільним потребам, зокрема, перевантажувати правоохоронну систему держави численними повідомленнями, які завідомо не містять відомостей саме про кримінальне правопорушення, задля досягнення власних інтересів та виконання нею невластивих їй функцій. Такими запобіжниками, зокрема, є: встановлення кримінальної відповідальності за завідомо неправдиві повідомлення про кримінальні правопорушення (стаття 383 КК України) та фільтр повідомлень про кримінальні правопорушення, що підлягають внесенню до ЄРДР, встановлений нормами самого КПК України.

Як зазначено у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.04.2019 у справі №370/2316/18 (провадження №51-9929км18), за змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, задля чіткого та імперативного визначення процедур та запобігання свавільного використання владними органами своїх повноважень та забезпечення умов справедливого судочинства.

Оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, дізнавача, прокурора під час досудового розслідування чітко визначено та регламентовано Главою 26 КПК України. Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 цього Кодексу. Даний перелік, визначений КПК України, є вичерпним.

Частина друга зазначеної статті встановлює заборону розгляду під час досудового розслідування скарг на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора. Такі скарги можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження в суді згідно з правилами статей 314-316 зазначеного Кодексу.

Зазначені обставини також кореспондуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, відображеної у постанові від 26.03.2019 у справі №807/1456/17, які беруться слідчим суддею до уваги в силу вимог ст. 13 Закону №1402-VIII.

Разом із цим, скарга ОСОБА_3 направлена на оскарження та зобов`язання вчинення дій, які не входять до переліку оскаржень дій чи бездіяльності, прямо передбаченою спеціальною нормою кримінального процесуального закону, та за своєю суттю зміст та вимоги скарги є абстрактними.

Зі змісту скарги неможливо однозначно стверджувати, яка саме бездіяльність прокурора, що передбачено ст. 303 КПК України, є предметом оскарження до слідчого судді в цій скарзі. Обгрунтовуючи вимоги скарги, заявник долучає заяву «про вчинення кримінального правопорушення», зміст якої неможливо однозначно трактувати як таку, що подано в порядку ст. 214 КПК України, однак яка, ймовірно, може стосуватись обставин перенаправлення попередньо поданої ним заяви про вчинення кримінального правопорушення до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, підтвердженням чого слугує долучена до скарги копія листа за підписом в.о. заступника керівника Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 .

Разом із цим, зміст цієї заяви, не зважаючи на її назву, не дає підстав однозначно стверджувати, що вона стосується саме обставин вчинення діяння, яке містить склад злочину, передбаченого Особливою Частиною КК України, що відповідно до висновків, викладених у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23.06.2021 у справі №497/1260/18 (провадження №51-244км21) є однією з обов`язкових умов для внесення відомостей до ЄРДР, про що, як зазначив суд касаційний суд, свідчить системний аналіз положень ст. 214 КПК України.

До того ж, вказану заяву було розглянуто уповноваженою особою Оболонської окружної прокуратури м. Києва та за результатами її розгляду заявнику було надано мотивовану відповідь від 29.08.2022 №37/1-427-11 за підписом першого заступника керівника Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 , копію якої долучено прокурором до матеріалів судового провадження.

Так само, за результатами судового розгляду слідчому судді не виявилось за можливе з`ясувати, яку саме бездіяльність прокурора оскаржує ОСОБА_3 у своїй скарзі, оскільки за результатами декількох проведених судових засідань процесуальна поведінка особи, яка звернулась до слідчого судді зі скаргою, чинила процесуальні перешкоди розгляду скарги. При цьому, прохальна частина скарги не містить вимог, які відповідно до положень ч. 1 ст. 303 КПК України можуть бути предметом судового контролю слідчого судді.

Прецедентна практика ЄСПЛ виходить із того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

За таких обставин, наявність визначених у законі вимог щодо порядку звернення до слідчого судді з оскарженням рішень, дії чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом, при цьому не виходить за межі принципів змагальності і диспозитивності та не інтерпретує обставини, викладені у скарзі на користь однієї із сторін провадження.

Таким чином, враховуючи неконкретність та абстрактність предмету оскарження ОСОБА_3 до слідчого судді, що, з огляду на аналіз змісту скарги в сукупності з вимогами та долученими на її обґрунтування документами, не відноситься до переліку, прямо передбаченого ч. 1 ст. 303 КПК України, оскільки неможливо встановити дійсні підстави та предмет оскарження бездіяльності прокурора внаслідок процесуальних перепон з боку особи, яка звернулась зі скаргою, та самі вимоги її прохальної частини про постановлення ухвали за результатами розгляду скарги про зобов`язання вчинення дій, які знаходяться поза межами компетенції слідчого судді відповідно до ч. 2 ст. 307 КПК України (зобов`язати … припинити обман та злочинну бездіяльність), слідчий суддя приходить до висновку, що в задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись статтями 1-40, 303, 306-307, 309 КПК України, слідчий суддя, -

у х в а л и в:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1