УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада2022 року

м. Київ

справа № 131/1086/21

провадження № 51-3469ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_4,

суддів ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_1

- адвоката ОСОБА_7 на вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 травня 2022 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 02 серпня 2022 року стосовно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України(далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 травня 2022 року ОСОБА_1 визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК ухвалено звільнити ОСОБА_1 від відбування основного покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю 3 роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК ОСОБА_1 зобов`язано: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання. Початок іспитового строку ухвалено обчислювати з 26 травня 2022 року, тобто

з моменту проголошення вироку.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат, а також скасування заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна у кримінальному провадженні.

За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, ОСОБА_1 23 липня 2020 року, вантажним автомобілем-самоскидом МАЗ-5551, державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснював перевезення пшениці з м. Іллінців Вінницького району Вінницької області в село Якубівка зазначеного району та її розвантаження.

Близько 15:00 23 липня 2020 року в с. Якубівка за межами населеного пункту водій ОСОБА_1 , достовірно знаючи про те, що задній борт вищевказаного транспортного засобу переобладнаний на борт, який самостійно не відкривається в ході розвантаження, і на автомобілі тривалий час відсутній трос перепускного

клапана підйомного механізму вантажної платформи, що не відповідає правилам технічної експлуатації автомобіля, під час розвантаження платформи, де було розміщено зерно, здійснив підняття вантажної платформи на кут, більший, ніж установлений заводом-виробником, що створило додаткове навантаження на кріплення платформи в задній підвісці та призвело до руйнації болтів кріплення і зриву вантажної платформи з місця свого конструктивного кріплення й подальшого падіння завантаженої платформи на ОСОБА_2 , яка перебувала позаду транспортного засобу. Унаслідок указаної пригоди ОСОБА_2 від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці події.

За ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 серпня 2022 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_1 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 травня 2022 року стосовно ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги й доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7, не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості та юридичної кваліфікації дій підзахисного, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати рішення судів обох інстанцій і призначити засудженому ОСОБА_1 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, а також зменшити йому іспитовий строк до 1 року.

Суть доводів касаційної скарги захисника зводиться до детального цитування оскаржуваних судових рішень, численних норм закону України про кримінальну відповідальність, що регламентують порядок призначення покарання, звільнення від його відбування та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачене законом, а також приписів кримінального процесуального закону. Крім того, захисник аналізує судову практику Верховного Суду і практику Європейського суду з прав людини щодо розуміння дискреційних повноважень суду, а також визначення поняття «явно несправедливе покарання».

З огляду на викладене захисник уважає, що призначене ОСОБА_1 покарання не відповідає принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації, оскільки, на думку захисника, ухвалюючи рішення стосовно підзахисного, суди обох інстанцій не врахували належним чином обставин, які пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди), та відсутності обтяжуючих обставин, а також даних про особу засудженого, який вчинив необережне кримінальне правопорушення, вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, офіційно працевлаштований, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи в касаційній скарзі, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених місцевим судом у передбаченому ч. 3

ст. 349 КПК порядку, а також правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині захисник не оскаржує.

Що стосується призначеного ОСОБА_3 покарання, яке, на думкуйого захисника, є суворим, то суд касаційної інстанції вважає її безпідставною, з огляду на таке.

Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винуватого й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

За правилами ч. 1 ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Разом із тим дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, положень статей 69, 75 КК.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність

в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,

а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див., наприклад, постанови Верховного Суду від

20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі

№ 753/24474/15-к та інші).

У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_3 призначено з порушенням указаних норм права, а також усталеної судової практики.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_3 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК є тяжким злочином, вчиненим з необережності; дані про особу засудженого, який має постійне місце проживання та реєстрації; його ставлення до скоєного. Також суд взяв до уваги той факт, що ОСОБА_1 на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, повністю відшкодував шкоду, завдану кримінальним правопорушенням.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_1 основного покарання ближче до мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК, за якою його засуджено, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. При цьому суд вважав можливим його виправлення без ізоляції від суспільства, тому звільнив засудженого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку на підставі статей 75, 76 КК.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК надає можливість суду як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати такого покарання до особи. Указане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, їх наслідків тощо.

Призначаючи засудженому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, районний суд урахував конкретні обставини кримінального провадження та наслідки кримінального правопорушення.

У вироку наведено переконливі підстави такого рішення, покарання належним чином умотивовано, воно є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження нових кримінальних правопорушень та відповідає вимогам статей 50, 65 КК. З таким рішенням погоджується і суд касаційної інстанції.

Водночас у касаційній скарзі захисника немає будь-яких доводів щодо обставин у кримінальному провадженні, які б давали можливість суду не застосовувати до засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, зокрема, зважаючи на суспільно небезпечні наслідки, вчиненого ним діяння. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі викладені у скарзі посилання й доводи захисника ОСОБА_7 щодо призначення ОСОБА_1 покарання без позбавлення права керування транспортними засобами та зменшення іспитового строку, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, й умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, на яких відмовив у задоволенні вимог сторони захисту.

Зокрема, погоджуючись із вироком, апеляційний суд зазначив, що, призначаючи покарання ОСОБА_1 , місцевий суд дотримався вимог кримінального закону, враховував суспільну небезпечність та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, який згідно зі ст. 12 КК є тяжким злочином, вчиненим з необережності; дані про особу засудженого, який має постійне місце проживання та реєстрації; його ставлення до скоєного; неперебування на обліку в нарколога та психіатра й відшкодування завданої шкоди.

Також суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що доводи захисника про можливість призначення ОСОБА_1 більш м`якого покарання на підставі ст. 69 КК є неспроможними.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що місцевий суд взяв до уваги особу засудженого, який має міцні соціальні зв`язки, позитивні характеристики з місця роботи та проживання, позицію потерпілої щодо відшкодування шкоди, наявність трьох обставин, що пом`якшують покарання, й обґрунтовано дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК з покладенням обов`язків, визначених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.

З огляду на викладене колегія суддів обґрунтовано зауважила, що апеляційна скарга не містить підстав для пом`якшення вироку як щодо непризначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, так і щодо зменшення іспитового строку до 1 року.

Апеляційний розгляд справи проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Також у касаційній скарзі є неодноразові посилання на ст. 69 КК та висловлювання захисника про можливість призначення підзахисному більш м`якого покарання поза межами санкції, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК. Однак переконливих доводів про необхідність призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК у касаційній скарзі не наведено. При цьому захисник хоча і посилається на приписи

ст. 69 КК, однак у прохальній частині касаційної скарги просить не застосовувати до засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що фактично передбачено санкцією ч. 2 ст. 286 КК і віднесено до дискреційних повноважень суду, який ухвалює рішення в конкретному кримінальному провадженні, а тому не потребує застосування ст. 69 КК. Це ж стосується і зменшення до 1 року тривалості іспитового строку, застосованого згідно зі ст. 75 КК, яка передбачає можливість суду визначати тривалість іспитового строку від 1 до 3 років.

Правових підстав вважати призначене засудженому основне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із застосуванням приписів ст. 75 КК і визначену йому судом тривалість іспитового строку 3 роки явно несправедливим немає. Те саме стосується і застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, які би були підставами для зміни чи скасування судових рішень не встановлено.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що у відкритті провадження на підставі п. 2 ч. 2

ст. 428 КПК слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 травня

2022 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 02 серпня 2022 року стосовно ОСОБА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6