Справа № 441/1889/20 1-кп/441/48/2022
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.12.2022 Городоцький районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченої - ОСОБА_5

та її захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Львів та жительки АДРЕСА_1 , українки, гр-ки України, з середньою спеціальною освітою, одруженої, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що всупереч встановленому законом порядку, а саме в порушення вимог ст.14 Конституції України, згідно з якою земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, право власності на яку гарантується та набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, за відсутності будь-яких підстав набуття права на землю, передбачених ст.116 Земельного кодексу України, відповідно до якої громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або за результатами аукціону, нехтуючи вимогами ч.1 ст.81 Земельного кодексу України, згідно з якою громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування, прийняття спадщини, ст.125 Земельного кодексу України, згідно з якою право власності на земельну ділянку, або її оренди, право державної реєстрації цих прав виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності, право постійного користування, або оренди земельною ділянкою, та його державної реєстрації, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, самовільно, з корисливих мотивів, без належного оформлення права власності, права користування чи оренди на землю та їх державної реєстрації, а також відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи, у невстановлений досудовим розслідуванням час здійснила самовільне будівництво споруди-огорожі розміром 85.4 м у довжину та 1.12 м у висоту вздовж польової дороги на самовільно зайнятій земельній ділянці загальною площею 0.1465 га, яка перебуває у комунальній власності Великолюбінської об`єднаної територіальної громади та знаходиться за адресою: вул. Любінська в с. Малий Любінь Городоцького району Львівської області.

Органом досудового розслідування зроблено висновок, що ОСОБА_5 здійснила самовільне будівництво споруди на самовільно зайнятій земельній ділянці, тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.197-1 КК України.

Обвинувачена ОСОБА_5 в судовому засіданні свою винуватість в інкримінованому їй злочині не визнала та пояснила, що про захоплення земельної ділянки взнала лише тоді, коли почала переоформлювати документи на земельну ділянку, яка належить її матері. Оскільки її матір уже реалізувала своє право на отримання безкоштовно земельної ділянки, саме вона звернулася із заявою про надання їй дозволу на приватизацію самозахопленої частини такої. Спочатку на сесії селищної ради їй відмовили, оскільки існував конфлікт з ОСОБА_7 з приводу меж такої, потім таки їй дали дозвіл і на сьогодні ця земельна ділянка уже перебуває у її власності. Огорожа зводилася орієнтовно в 2000-х роках, в цей час вона була студенткою, самостійних доходів не мала, спорудженням огорожі займалися її бабуся і дідусь за кошти, які присилала мама з закордону. Коли в 2003 вона одружилася і почала проживати у будинку, що знаходиться біля цієї земельної ділянки, огорожа уже стояла. Вона оплатила штрафи за захоплення земельної ділянки, оскільки це було перешкодою для приватизації такої.

Як пояснила в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , яка є матірю обвинуваченої, її дочка не має жодного відношення до спорудження паркану навколо їхнього господарства в с. Малий Любінь. Ця огорожа ставилася орієнтовно в 2001-2002, на той час вона знаходилася за кордоном і присилала додому гроші, її дочка в цей час мала 18 років, самостійного доходу не мала. Ймовірно огорожу ставили її чоловік та свекруха, бо коли вона в 2003 приїхала на весілля дочки додому, огорожа вже стояла. Спірну земельну ділянку, вірніше її частину, обіцяв їй дати колишній голова колгоспу. На більшій частині цієї землі була яма, куди люди викидали сміття. Вони доклали значних зусиль, щоб облаштувати цю земельну ділянку, яму засипали, навели там лад, щоб могти її обробляти. На протязі 20 років уся їхня сімя користувалася цією земельною ділянкою, жодних спорів з приводу цього не виникало, аж поки ОСОБА_9 в 2018 не звернувся в сільську раду із заявою про те, що в нього немає нормального заїзду до його земельної ділянки. Саме тоді ОСОБА_10 звернулася в сільську раду за наданням дозволу на приватизацію цієї землі. Таке рішення їй дали. На сьогодні вони демонтували ті стовпці, які перешкоджали ОСОБА_11 доїжджати до його земельної ділянки.

Свідок ОСОБА_12 головний архітектор Городоцького району, в судовому засіданні пояснила, що вона брала участь у виїзному засіданні за місцем знаходження земельної ділянки, яка ніби то самовільно захоплена обвинуваченою. На місці виявилося, що фактично йдеться про земельну ділянку, а огорожу просто назвали будівництвом. Вони склали акт про те, що земельна ділянка обгороджена, обвинувачена говорила, що обгородила цю земельну ділянку, але хто саме поставив цю огорожу вони не з`ясовували. Огорожа явно не була новою, це були забетоновані стовпці і сітка.

Свідки ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , землевпорядники Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області, в судовому засіданні пояснили, що після того, як в сільську раду поступила заява ОСОБА_9 про неналежний заїзд до його земельної ділянки, вони комісією виходили за місцем знаходження спірної земельної ділянки, де виявили, що дійсно має місце часткове захоплення земельної ділянки шляхом встановлення огорожі. Це були забетоновані стовпчики з сіткою. Хто саме встановлював цю огорожу їм невідомо, в рішенні сільської ради вони зобов`язали саме ОСОБА_5 демонтувати огорожу, а точніше стовпці, які перешкоджали ОСОБА_11 , оскільки ОСОБА_5 почала оформляти документи на приватизацію цієї земельної ділянки. Огорожа не була нова, видно, що її встановлювали давно. Станом на момент розгляду справи в суді захоплена земельна ділянка рішенням сесії передана у приватну власність ОСОБА_5 , технічна документація затверджена на сесії селищної ради.

Аналогічні за змістом пояснення надали в судовому засіданні і свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ..

Свідок ОСОБА_18 чоловік обвинуваченої, в судовому засіданні пояснив, що в 2003, коли він одружився з обвинуваченою, паркан навколо спірної земельної ділянки вже стояв. На той час його дружині було 19 років, вона ніде не працювала. Хто його споруджував йому невідомо. Користувалися цією земельною ділянкою уся сім`я він, дружина, батько дружини і її мама коли приїжджала з-за кордону. Ніколи ні в кого не виникало претензій до їхньої сім`ї з приводу користування цією землею, аж поки ОСОБА_9 не купив нерухомість на земельній ділянці, яка знаходиться за їхнім господарством. Йому треба було мати ширшу дорогу для доїзду транспорту, а тому йому перешкоджали декілька стовпців огорожі. ОСОБА_7 не звертався до них для вирішення конфлікту, звернувся одразу з заявою в селищну раду. Чому саме на його дружину був складений протокол за самовільне захоплення земельної ділянки йому невідомо, він ніколи не питав її про те, хто саме облаштував дану огорожу.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що 02.05.2018 купив земельну ділянку з нежитловою будівлею біля господарства ОСОБА_5 .. В нього одразу виникли проблеми з доїздом до своєї власності, оскільки біля господарства ОСОБА_10 проходить польова дорога, яку постійно розмиває. Коли викликав спеціалістів, щоб якось присипати дорогу, виявилося, що фактично дорога знаходиться на городі ОСОБА_5 .. Він звертався до обвинуваченої з проханням забрати огорожу, кущі і дерева, які ростуть на дорозі, проте це нічого не дало. Тоді він звернувся до адвоката і в правоохоронні органи. Огорожа складалася з металевих стовпців і сітки, основа була бетонна. Звертався до обвинуваченої, оскільки саме її сімя проживає у цьому господарстві. Наскільки йому відомо, там також проживають чоловік і діти обвинуваченої, а також її батько. Проте він не знає, хто саме ставив огорожу. Станом на сьогодні стовпці, які йому перешкоджали, забрали, дерево викорчували, але залишилася яма, яку треба засипати. Звертався з позовом до ОСОБА_10 про усунення перешкод в користуванні дорогою, проте такий відкликав, оскільки обвинувачена добровільно забрала стовпці і дерево. Будучи повторно допитаним в судовому засіданні 30.12.2021 ОСОБА_9 повідомив, що обвинувачена ОСОБА_5 говорила йому під час словесного конфлікту, що вона в цю землю вклала гроші, а тому не збирається нею поступатися. Серед документів, які виявив в себе вдома, знайшов лист селищної ради, де вказано, що огорожу навколо спірної земельної ділянки ставили ОСОБА_5 і ОСОБА_8 , подальшу участь у конфлікті брала ОСОБА_5 , тому він вважає, що цю огорожу ставила саме вона.

Свідок ОСОБА_19 , головний спеціаліст відділу контролю за використанням та охороною земель у Городоцькому, Жовківському, Кам`янка-Бузькому, Яворівському районах Управління з контролю за використанням та охороною земель, в судовому засіданні пояснив, що представники Відділу виїжджали на місце розташування земельної ділянки, яка перебувала у користуванні ОСОБА_5 , за зверненням селищної ради. Після обстеження ОСОБА_5 було притягнуто до адміністративної відповідальності за самовільне захоплення земельної ділянки, оскільки на ділянку не було належним чином оформлених правовстановлюючих документів. На момент виїзду земельна ділянка була оброблена і обгороджена. Притягнули до відповідальності саме ОСОБА_5 , оскільки саме її вказали у зверненні представники селищної ради. З приводу того, хто споруджував паркан навколо цієї земельної ділянки, нічого сказати не може, оскільки їх це питання не цікавило і такий факт вони не встановлювали. Не знає, чи відноситься вказана земельна ділянка до цінних земель, чи знаходиться вона в охоронній зоні, оскільки такі питання не досліджувалися.

Свідок ОСОБА_20 спеціаліст І категорії Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області, в судовому засіданні пояснив, що він був членом комісії, яка виїжджала за місцем проживання обвинуваченої і здійснювала обстеження самовільно захопленої земельної ділянки. На момент обстеження загорожа вже стояла, це були забетоновані стовпці із сіткою. За результатами дослідження документів був встановлений факт захоплення земельної ділянки. ОСОБА_10 вказувала, що вони загородили цю земельну ділянку, але хто це «вони» він не знає і не уточнював, йшлося про їхню сім`ю загалом. ОСОБА_10 зобов`язали демонтувати стовпці огорожі, оскільки від їхньої сімї саме вона була під час обстеження земельної ділянки комісією. Він лише припускає, що саме обвинувачена споруджувала огорожу, проте точно цього не знає.

Свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , односельці ОСОБА_5 , в судовому засіданні підтвердили, що будинок, в якому зараз проживає ОСОБА_5 , був закінчений в 1998-1999 і на той час огорожа навколо земельної ділянки уже була зведена. Зводили її наймані працівники, займалися будівництвом дід і баба обвинуваченої, а також її тато. ОСОБА_5 була ще дитиною на той час. Сім`я ОСОБА_5 користується земельною ділянкою, про захоплення якої йдеться, більше 20 років.

Свідок ОСОБА_27 в судовому засіданні пояснив, що свого часу до нього як до голови підрозділу ГО «Твереза Україна» звернувся ОСОБА_9 та його захисник, щоб знайти справедливість у розв`язанні земельного конфлікту. Йшлося про будівництво огорожі на самозахопленій земельній ділянці в с. Малий Любінь Городоцького району. Оскільки у нього і у ОСОБА_10 виявилися спільні знайомі, хотів мирно врегулювати конфлікт, просив ОСОБА_10 добровільно забрати огорожу, щоб вичерпати спір, однак вона відмовилася. Ще один раз він приходив на розмову до обвинуваченої на її роботу, але ОСОБА_10 вигнала його, при цьому сказала, що поставила цю огорожу, вклала в неї гроші і ніхто їй нічого не зробить. До цього із обвинуваченою знайомий не був, не займав нічию сторону у конфлікті, просто хотів влагодити ситуацію мирно. Про те, що паркан зводила саме обвинувачена йому відомо виключно з її слів.

Згідно з ч.2 ст.62 Конституції України та ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України та ч.4 ст.17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом. Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Диспозиція ч.3 ст.197-1 КК України, яка інкримінується обвинуваченій, встановлює кримінальну відповідальність за самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці. Ця кваліфікуюча ознака вказує на підвищену суспільну небезпечність самовільного захоплення земельної ділянки, яке супроводжується самовільним будівництвом будівель чи споруд.

Проте в судовому засіданні не здобуто ні прямих, ні непрямих доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, ОСОБА_5 , а саме будівництва споруди на самовільно захопленій земельній ділянці. Зокрема, жоден із численних свідків як обвинувачення, так і захисту, допитаних в судовому засіданні, окрім ОСОБА_27 , які суд оцінює критично, бо такий факт став йому відомий ніби то зі слів самої обвинуваченої, яка, при цьому, заперечила це в судовому засіданні, не вказав на обвинувачену як на особу, яка споруджувала огорожу. Вимогу до неї про демонтаж частини огорожі ставилися лише тому, що вона звернулася в селищну раду із заявою про приватизацію цієї земельної ділянки. Більше того, мама і чоловік обвинуваченої, допитані в якості свідків, пояснили, що на момент одруження обвинуваченої, коли їй було лише 19 років, ця огорожа вже стояла. На той час обвинувачена ніде не працювала, відтак не могла сама спорудити цю огорожу.

Копію плану топографічного знімання території земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с.52, 93), фотознімки встановленої споруди-огорожі вздовж польової дороги на вул. Любінській в с. Малий Любінь Городоцького району Львівської області; звіт про експерту грошову оцінку земельної ділянки комунальної форми власності, розташованої на АДРЕСА_2 (а.с.72-81); протокол огляду місця події від 24.06.2020 з фототаблицею до нього (а.с.96-104); Акт обстеження земельної ділянки на АДРЕСА_1 від 24.06.2020 (а.с.105);висновок будівельно-технічної експертизи № 16/4/63 від 24.09.2020, згідно з яким огорожа, яка розташована у АДРЕСА_1 , є спорудою (а.с.108-113); рішення Великолюбінської селищної ради № 1190 від 02.05.2019 про надання дозволу ОСОБА_5 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення ОСГ, яким, окрім надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, зобов`язано ОСОБА_5 демонтувати частину встановленої огорожі та звільнити проїжджу дорогу (а.с.115); Акт обстеження земельної ділянки № 453-ДК/172/АО/10/01-19 від 01.08.2019, згідно з яким земельна ділянка в межах населеного пункту села Малий Любінь на території Великолюбінської селищної ради ОТГ Городоцького району Львівської області площею 0.1465 га самовільно використовується для ведення особистого селянського господарства (а.с.121) суд відповідно до вимог ст.ст.85-86 КПК України визнає належними та допустимими. Проте, оцінюючи їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, розглянувши кримінальне провадження по суті, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинувачену, свідків та дослідивши запропоновані докази, перевіривши доводи учасників процесу, вияснивши у них, чи усі докази вони подали для підтвердження своїх доводів, суд прийшов до переконання, що як під час досудового розслідування справи, так і під час судового розгляду не доведено причетності ОСОБА_5 саме до спорудження споруди на самовільно захопленій земельній ділянці, тобто її причетності до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України.

Аналогічним чином притягнення до адміністративної та фінансової відповідальності ОСОБА_5 за самовільне захоплення земельної ділянки на вул. Любінська в с. Малий Любінь Городоцького району Львівської області, яке підтверджується листом відповіддю Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області № 2056 від 01.07.2020, згідно з яким за результатами здійснених заходів державного контролю встановлено, що ОСОБА_5 самовільно зайняла земельну ділянку комунальної власності із земель сільськогосподарського призначення площею 0.1465 га, чим порушила статті 125, 126 Земельного кодексу України (а.с.71); Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту - земельної ділянки № 453-ДК/478/АП/09/01/-19 від 01.08.2019, згідно з яким у результаті перевірки встановлено порушення вимог земельного законодавства шляхом самовільного зайняття земельної ділянки комунальної форми власності сільськогосподарського призначення площею 0.1465 га ОСОБА_5 в с. Малий Любінь на території Великолюбінської селищної ради ОТГ (в межах населеного пункту), чим порушено ст.ст. 125, 126, 211 Земельного кодексу України та ст.53-1 КУпАП (а.с.120); Постановою державного інспектора головного спеціаліста відділу контролю за використанням та охороною земель у Городоцькому, Жовківському, Кам`янка-Бузькому, Яворівському районах Управління з контролю за використанням та охороною земель ОСОБА_19 про накладення адміністративного стягнення № 453-ДК/0165 По/08/01-19 від 01.08.2019, якою ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.53-1 КУпАП, та на неї накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. (а.с.86-87, 124), а також приписом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області № 453-ДК/0169 Пр/03/01-19 від 01.08.2019 ОСОБА_5 про порушення нею вимог земельного законодавства, а саме: ст.125, 126, 211 Земельного кодексу України та ст.53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення шляхом самовільного зайняття земельної ділянки комунальної форми власності (в межах населеного пункту села Малий Любінь) площею 0.1465 га на території Великолюбінської селищної ради ОТГ, Городоцького району, Львівської області (а.с.125), жодним чином не доводить, що саме вона споруджувала огорожу, яку висновком експерта визнано спорудою, на цій земельній ділянці. Як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_5 і підтвердили свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_18 та інші, спірною земельною ділянкою користувалася уся сім`я Шмагала і Труш, протоколи про вчинення адміністративних правопорушень склали лише на ОСОБА_5 , оскільки вона проживає в цьому господарстві і фактично користувалася самовільно захопленою земельною ділянкою, проте спорудженням огорожі вона не займалася. Факт будівництва споруди на самовільно захопленій земельній ділянці не був предметом дослідження Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області та Відділу контролю за використанням та охороною земель у Городоцькому, Жовківському, Кам`янка-Бузькому, Яворівському районах Управління з контролю за використанням та охороною земель, такий факт ними не встановлювався.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір. Статтею 62 Конституції України встановлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа, 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Аналіз досліджених доказів переконав суд у тому, що жоден з запропонованих стороною обвинувачення і перевірених у судовому засіданні належних та допустимих доказів як окремо, так і в сукупності з іншими доказами, не може бути покладений в безпосереднє підтвердження вини обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Сумнівний характер вчинення саме ОСОБА_5 інкримінованого їй кримінального правопорушення не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом", який знайшов свій вияв як в положенні ст.17 КПК України, з якого випливає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має право бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а усі сумніви щодо доведеності вини такої особи тлумачаться на її користь, так і практиці Європейського суду з прав людини, зокрема рішенні від 21.07.2011 у справі "Коробов проти України", в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом", проте така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.

Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст.62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, у справі "Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain" від 06.12.1998 Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали свої справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного (Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no.146, p.33, & 77").

Суд звертає увагу на те, що позиція обвинуваченої як на досудовому слідстві, так і в судовому засіданні була в цілому послідовною, логічною і, на думку суду, щирою. Інших належних та допустимих доказів, не спростованих судом вище, які б вказували на причетність ОСОБА_5 до злочину, що ставиться їй в вину органом досудового розслідування, за викладених в обвинувальному акті обставинах стороною обвинувачення надано не було. Прокурор та представник потерпілого в судовому засіданні не заявляли клопотань про дослідження додаткових письмових матеріалів чи речей, в клопотанні прокурора про допит в якості свідка адвоката ОСОБА_9 ОСОБА_28 , було відмовлено на підставі ст.65 КПК України.

Згідно досліджених на пропозицію прокурора документів, що містять характеризуючі дані на обвинувачену, остання раніше не судима, за місцем свого проживання характеризується позитивно, на обліку в лікарів наркологів та психіатрів не знаходиться. Фактичні дані, які знаходяться у цих документах, також не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку суду.

Таким чином суд, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ч.1 ст.337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим не наділений повноваженнями за власною ініціативою проведення певних слідчих дій, оскільки функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган, безпосередньо дослідивши надані стороною обвинувачення докази та давши їм належну оцінку, керуючись ст.94 КПК України, яка вимагає, щоб суд оцінював докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального правопорушення, керуючись законом, в їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, вважає, що в рамках даного кримінального провадження відносно ОСОБА_5 не здобуто достатньо переконливих доказів, які б підтверджували пред`явлене їй обвинувачення, і оцінка яких була б позбавлена відповідних сумнівів щодо доведеності участі обвинуваченої у вчиненні саме цього кримінального правопорушення, а тому обвинувачена підлягає виправданню у зв`язку з недоведеність її участі у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Речових доказів у справі немає, запобіжний захід до обвинуваченої не застосовувався, процесуальні витрати за проведені у справі експертизи з огляду на виправдання обвинуваченої слід віднести за рахунок держави.

Згідно вимог ч.3 ст.129 КПК України цивільний позов прокурора Городоцької місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_29 в інтересах держави в особі Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області до ОСОБА_5 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки слід залишити без розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.62 Конституції України, ст.ст.85-86, 91-94, ч.7 ст.284, ст.ст. 368, 373 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_5 визнати невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, і виправдати.

Цивільний позов прокурора ОСОБА_29 в інтересах держави в особі Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області до ОСОБА_5 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки - залишити без розгляду.

Процесуальні витрати за проведені у справі експертизи в сумі 4576 (чотири тисячі п`ятсот сімдесят шість) грн. 56 коп. віднести за рахунок держави.

На вирок протягом 30-ти діб з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Вирок, якщо інше не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуюча ОСОБА_30