Єдиний унікальний номер 722/1111/22
Номер провадження 1-кп/722/71/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року Сокирянський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1
секретаря: ОСОБА_2
з участю прокурора: ОСОБА_3
обвинуваченого: ОСОБА_4
його захисника: ОСОБА_5
потерпілого: ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сокиряни кримінальне провадження щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, маючого двох малолітніх дітей, непрацюючого, не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 29.10.2021 року приблизно о 23 год. 30 хв., перебуваючи на вул. О. Кобилянської в с. Шишківці Дністровського району Чернівецької області, на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, діючи умисно, протиправно, наніс ОСОБА_6 один удар скляною пляшкою з-під пива об`ємом 0,5 л. в область обличчя, внаслідок чого спричинив потерпілому тілесні ушкодження у виді: струсу головного мозку, різаної рани, що розповсюджується від лівої щоки до правої половини верхньої губи, саден вилицевої ділянки обличчя справа, правої щоки, правої вушної раковини, які згідно висновку експерта №115 від 01.11.2021 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.

При цьому, згідно комісійного висновку експертів №012 від 24.02.2022 року рубець на верхній губі посередині та на лівій щоці потерпілого, який виник внаслідок загоєння бувшої різаної рани, не може безслідно загоїтися та не може бути усунений консервативною терапією, тобто без використання хірургічних методів, внаслідок чого є невиправним знівеченням обличчя.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, а саме заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження не визнав та дав суду показання, що 29.10.2022 року він перебував в барі с. Шишківці Дністровського району Чернівецької області. До нього підійшов потерпілий ОСОБА_6 та запропонував випити. Він погодився, вони придбали горілку та почали її вживати. За столом з ними також був ОСОБА_8 . Через деякий час ОСОБА_6 вийшов на вулицю. Повернувшись, приблизно через 20 хв., ОСОБА_6 підійшов до нього, почав звинувачувати його в образі мами та вдарив. В подальшому, їх розняли, вони розібралися у виниклому конфлікті, потиснули один одному руки. Через деякий час ОСОБА_8 пішов додому, згодом додому пішли він та ОСОБА_6 .

Йдучи додому він пив пиво, яке тримав в лівій руці. ОСОБА_6 йшов біля нього з правої сторони. Через деякий час ОСОБА_6 зненацька штовхнув його в спину, від чого він впав на коліна. Після цього ОСОБА_6 намагався вдарити його ще раз, на що він, захищаючись, різко піднявся та вдарив ОСОБА_6 пляшкою, влучивши по верхній губі. Внаслідок цього ОСОБА_6 впав. Він підійшов до ОСОБА_6 , допоміг йому піднятися та відвів до себе додому, адже у останнього на обличчі була кров.

Вдома він допоміг потерпілому вмитися та зупинити кров. Через деякий час вони зателефонували до брата ОСОБА_6 та пішли до нього додому. В подальшому, брат ОСОБА_6 ОСОБА_9 відвіз їх до лікарні в м. Сокиряни. В лікарні ОСОБА_6 сказав лікарям що він отримав ушкодження внаслідок падіння.

Під час судових дебатів зазначив, що будь-якого умислу заподіяти ОСОБА_6 тілесних ушкоджень він не мав, проте визнає що їх спричинив, однак вважає, що це сталося з необережності. Вибачився перед потерпілим та просив суд його суворо не карати.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні звернувся до суду з письмовим клопотанням про визнання повідомлення про підозру ОСОБА_4 від 15.07.2022 року недопустимим доказом з огляду на те, що воно було складено слідчим 15.07.2022 року, а вручене ОСОБА_4 аж 20.07.2022 року, що є порушенням норм ст.278 КПК України. Тому, з огляду на рішення Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року в справі №536/2475/14-к (номер провадження №13-34кс19) ОСОБА_4 не набув статусу підозрюваного, а отже і не може бути обвинуваченим взагалі.

Окрім цього, перед початком проведення судових дебатів, захисник обвинуваченого звернувся з клопотанням про зміну правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_4 з ч.1 ст.121 КК України на ст.128 КК України з огляду на встановлені обставини справи, щодо відсутності у ОСОБА_4 умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень та позицію Верховного Суду України, викладену в п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи».

Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, його винуватість повністю доведена наступними дослідженими судом доказами, а саме:

Показаннями потерпілого ОСОБА_6 , який в судовому засіданні повідомив, що 29.10.2021 року він перебував в барі в с. Шишківці Дністровського району Чернівецької області разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , з якими розпивав спиртні напої. Коли бар зачинився він, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 вийшли на вулицю, де між ним та ОСОБА_4 виник конфлікт через образливі висловлювання про його маму. ОСОБА_4 був дуже п`яним. Під час суперечки з ОСОБА_4 він вдарив останнього в лице. ОСОБА_4 впав, після чого підвівся та вибачився. Вони розібралися у виниклому конфлікті та потиснули один одному руки. Після цього він, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 пішли додому. ОСОБА_4 пив пиво, тримаючи пляшку в правій руці. Через деякий час ОСОБА_8 звернув в праву сторону, а він та ОСОБА_4 пішли далі, розмовляючи між собою.

Через деякий час, не доходячи до будинку ОСОБА_4 , обвинувачений зненацька вдарив його пляшкою, яку тримав в правій руці в обличчя. Внаслідок удару пляшка розбилася та порізала йому лице зліва.

Від удару він впав, а ОСОБА_4 всівся на нього зверху та почав погрожувати вбивством. Побачивши що з його обличчя тече кров та не зупиняється ОСОБА_4 злякався, виніс з дому ганчірку та дав йому.

Оскільки кров не зупинялася він пішов додому до свого брата, який живе неподалік місця події. ОСОБА_4 пішов за ним. Розбудивши брата вони поїхали до лікарні в м. Сокиряни.

В лікарні він дійсно сказав що впав, тому що розгубився, адже ніколи не був раніше в такій ситуації.

Після цих подій ОСОБА_4 телефонував до нього з проханням не звертатися із заявою до поліції, за що пропонував гроші.

Відшкодувати спричинену йому шкоду чи лікування ОСОБА_4 не пропонував.

Під час судових дебатів потерпілий також зазначив, що відноситься до обвинуваченого ОСОБА_4 вкрай негативно, просив його суворо покарати, реально позбавивши волі, адже останній спричинив йому непоправне знівечення обличчя, яке неможливо усунути навіть оперативно. Внаслідок спричиненого удару його турбують часті головні болі, запаморочення, він не може жити повноцінним життям.

Показаннями свідка ОСОБА_8 який в судовому засіданні повідомив, що 29.10.2021 року перебуваючи в барі в с. Шишківці Дністровського району він зустрів ОСОБА_6 , який запропонував йому випити. З ними за столом був також ОСОБА_4 . В барі ніяких конфліктів не було. Після того як бар зачинився вони вийшли на вулицю та продовжили розпивати алкогольні напої там. Через деякий час між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 виник конфлікт через образливі висловлювання останнього в бік мами ОСОБА_6 . Внаслідок цього ОСОБА_6 вдарив ОСОБА_4 в обличчя, розбивши йому ніс. ОСОБА_4 впав. Підвівшись, ОСОБА_4 вибачився перед ОСОБА_6 після цього вони пішли додому. Дійшовши до його будинку він попрощався з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та наголосив, щоб вони йшли додому та не билися більше. Хлопці відповіли йому що конфлікт вичерпаний та пішли додому.

Очевидцем подій, які відбулися згодом, він не був.

Винуватість ОСОБА_4 підтверджується також рядом письмових доказів, досліджених судом, а саме:

-протоколом прийняття заяви від ОСОБА_6 про вчинене кримінальне правопорушення від 01.11.2021 року;

-висновком судово-медичної експертизи № 115 від 01.11.2021 року, відповідно до якого у ОСОБА_6 виявлено легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, із зауваженням про те, що з огляду на характер ушкодження у вигляді різаної рани та його локалізацію в подальшому виникне питання щодо його виправності, що може суттєво вплинути на визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого;

-висновком комісійної судово-медичної експертизи №012 від 24.02.2022 року, згідно якого у ОСОБА_6 виявлено рубець на верхній губі посередині та на лівій щоці, який виник внаслідок загоєння бувшої різаної рани описаної при первинній судово-медичній експертизі (висновок експерта №115 від 01.11.2021 року). З урахуванням характеристик вищевказаного рубця комісією експертів зроблено висновок про те, що він не може безслідно загоїтися, а також не може бути усунутим консервативною терапією, тобто без використання хірургічних методів. Таким чином, це ушкодження відповідно до п. 2.1.8 «Правил судово-медичного визначення ступені тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6 «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» визнано комісією експертів невиправним;

-протоколом проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_6 від 12.07.2022 року, в ході якого останній відтворив механізм нанесення йому тілесного ушкодження ОСОБА_4 ;

-додатковим висновком судово-медичної експертизи № 60 від 14.07.2022 року, згідно якого, беручи до уваги характер тілесних ушкоджень, їх локалізацію та механізм утворення, з урахуванням даних, отриманих в ході слідчого експерименту з ОСОБА_6 , виявлені у потерпілого тілесні ушкодження цілком могли утворитися за обставин, вказаних у протоколі слідчого експерименту від 12.07.2022 року.

Враховуючи наведені вище досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину в ході судового розгляду кримінального провадження доведена в повному об`ємі.

Відповідно до ч.1 ст.121 КК України тяжким тілесним ушкодженням вважається тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, чи таке, що спричинило втрату будь-якого органу або його функцій, психічну хворобу або інший розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, або переривання вагітності чи непоправне знівечення обличчя.

Відповідно до Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року №6,судово-медичний експерт не кваліфікує ушкодження обличчя як знівечення, оскільки це поняття не є медичним. Він визначає вид ушкодження, його особливості та механізм утворення, встановлює, чи є це ушкодження виправним або невиправним. Під виправністю ушкодження належить розуміти значне зменшення вираженості патологічних змін (рубця, деформації, порушення міміки тощо), з часом чи під дією нехірургічних засобів. Коли ж для усунення необхідне оперативне втручання (косметична операція), то ушкодження обличчя вважається невиправним.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», визначення наявності знівечення обличчя є компетенцією суду. Встановлювати ж, чи є знівечення обличчя непоправним, необхідно за допомогою судово-медичної експертизи.

Так, згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №012 від 24.02.2022 року, у ОСОБА_6 виявлено рубець на верхній губі посередині та на лівій щоці, який виник внаслідок загоєння бувшої різаної рани описаної при первинній судово-медичній експертизі (висновок експерта №115 від 01.11.2021 року). З урахуванням характеристик вищевказаного рубця комісією експертів зроблено висновок про те, що він не може безслідно загоїтися, а також не може бути усунутим консервативною терапією, тобто без використання хірургічних методів. Таким чином, це ушкодження відповідно до п. 2.1.8 «Правил судово-медичного визначення ступені тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6 «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» є таким, що знівечило обличчя потерпілого ОСОБА_6 .

Згідно із загальноприйнятими уявленнями про вигляд людини обличчям є передня частина голови людини, яка виражає її зовнішність, індивідуальність, що за допомогою міміки (руху м`язів обличчя) відображає внутрішній душевний стан, настрої, переживання людини. Знівеченим обличчя вважається тоді, коли воно має неприємний, огидливий вигляд, не властивий нормальному людському обличчю.

Оскільки виявлені у потерпілого ОСОБА_6 рани м`яких тканин обличчя зліва зажили рубцем, який сам собою зникнути не може, з часом не стане менш помітним, потребує хірургічного втручання та не є властивим нормальному людському обличчю, що негативно впливає не тільки на фізичний, а й на психологічний стан потерпілого, суд вважає що в даному випадку має місце непоправне знівечення обличчя потерпілого, як самостійна кваліфікуюча ознака складу злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

З огляду на викладене суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_4 слід кваліфікувати саме за ч.1 ст.121 КК України, адже досліджені в судовому засіданні докази, в їх сукупності, доводять вчинення ним умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило непоправне знівечення обличчя потерпілого ОСОБА_6 .

Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 29.11.2018 року в справі №711/9623/16-к.

Доводи захисника щодо необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого з ч.1 ст.121 КК України на ст.128 КК України з огляду на відсутність умислу в діях ОСОБА_4 , адже він не бажав та свідомо не припускав настання наслідків у виді тяжких тілесних ушкоджень, з посиланням на п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» суд вважає необґрунтованим з огляду на таке.

Так, згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», за яким у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст.119 чи 128 КК України.

Не можна, зокрема, розглядати як умисне вбивство випадки, коли смерть потерпілого настала від ушкодження, одержаного при падінні від поштовху чи удару, якщо винний не бажав або свідомо не припускав настання таких наслідків. Такі дії, залежно від змісту суб`єктивної сторони злочину, можуть кваліфікуватись як убивство через необережність чи як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Разом з цим, суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, характеризується умисною формою вини. Умисел, при цьому, може бути як прямим, так і непрямим. Винний усвідомлює, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілого і бажає або свідомо припускає її настання.

З досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що внаслідок дій обвинуваченого ОСОБА_4 між ним та потерпілим виник конфлікт, в ході якого потерплий ОСОБА_6 завдав удару в обличчя обвинуваченого ОСОБА_4 .

Таким чином суд вважає, що ОСОБА_4 мав мотив заподіяти потерпілому ОСОБА_6 тілесні ушкодження.

За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст.121 КК України) характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння вказаних ушкоджень й причинним зв`язком між згаданим діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти зазначену шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

Натомість, ст.128 КК України передбачає відповідальність за вчинення необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості, визначення яких міститься у ст.25 КК України.

Отже, розмежування умисного протиправного заподіяння іншій людині тяжкого тілесного ушкодження від необережного заподіяння такого ушкодження здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Зміст інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах із матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особи характеру вчиненого діяння, передбаченням або свідомим припущенням його негативних наслідків та ставленням до них.

В ході розгляду кримінального провадження судом було встановлено, що ОСОБА_4 , завдаючи удару пляшкою в обличчя потерпілого ОСОБА_6 , усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій та мав би передбачити, що скляна пляшка може від удару розбитися, спричинивши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Доводи сторони захисту щодо нанесення ОСОБА_4 удару потерпілому з метою самозахисту не підтверджені дослідженими судом доказами та спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_6 , наданими ним як в ході судового розгляду кримінального провадження так і під час проведення слідчого експерименту, які були чіткими та послідовними.

Також не знайшли свого підтвердження показання обвинуваченого в частині здійснення самозахисту із вказівкою на напад на нього потерпілого ОСОБА_6 , шляхом поштовху в спину, адже під час судово-медичного огляду ОСОБА_4 , проведеного в рамках кримінального провадження №0000217 від 01.11.2021 року, де він був потерпілим, у нього було виявлено тілесні ушкодження у виді: струсу головного мозку та синця верхнього та нижнього повіка правого ока, які відповідно до висновку експерта №116 від 02.11.2021 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я. Будь-яких тілесних ушкоджень, які б свідчили про падіння ОСОБА_4 , в тому числі на коліна, експертом виявлено не було.

Щодо доводів захисника, викладених ним в клопотанні про визнання недопустим доказом повідомлення про підозру ОСОБА_4 від 15.07.2022 року, з посиланням на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.12.2019 року в справі №536/2475/14-к слід зазначити, що вказане рішення та надані правові висновки Великої Палати ВС стосувалися випадку повідомлення про підозру спеціальному суб`єкту, яким був «суддя» та ґрунтувалися на здійсненні повідомлення про підозру не уповноваженою особою.

В даному ж випадку, захисник вважає що ОСОБА_4 було повідомлено про підозру з порушенням вимог ст.278 КПК України, адже воно було вручено йому 20.07.2022 року, тобто не в день її складення. В разі неможливості вручення слідчим підозри ОСОБА_4 15.07.2022 року слідчий мав би направити її поштою.

Дані твердження захисника є необґрунтованими та помилковими, адже за змістом ч.1 ст.278 КПК України письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення, у спосіб, передбачений КПК для вручення повідомлень.

При цьому, в чинному КПК не конкретизовано випадки, про які йдеться в ч.1 ст.278, тобто не сформульовано причини, з яких вручення повідомлення про підозру можна вважати неможливим.

Проте, частиною 1 ст.42 КПК України встановлено, що статусу підозрюваного особа набуває внаслідок вжиття заходів для вручення повідомлення про підозру у спосіб, передбачений КПК для вручення повідомлень, лише в одному випадку якщо складене повідомлення про підозру неможливо вручити через не встановлення місцезнаходження особи.

Тому, якщо місцезнаходження особи встановлене, тобто в сторони обвинувачення (слідчого, прокурора) є точні відомості про місце роботи, місце проживання або тимчасового перебування особи, то вручати їй повідомлення про підозру у спосіб, передбачений КПК для вручення повідомлень, не можна.

Велика Палата Верховного Суду, в постанові на яку посилався захисник обвинуваченого також зазначила, що необхідно враховувати порядок вручення підозри, встановлений у статті 278 КПК України, адже в процесі вручення повідомлення про підозру може виникнути ситуація, за якої дотримання відповідних часових меж буде ускладнене або унеможливлене, оскільки відповідні адресати для вручення можуть знаходитися у різних територіально віддалених місцях або ж своєю поведінкою можуть ускладнювати реалізацію процедури такого вручення.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 зазначила, що місце проживання та перебування обвинуваченого ОСОБА_4 достеменно було відоме органам слідства, проте вручити йому повідомлення про підозру в день його складення не виявилось можливим, у зв`язку з відсутністю останнього вдома в час, коли приходив слідчий.

Тому, повідомлення про підозру ОСОБА_4 було особисто йому вручено 20.07.2022 року. Підстави для направлення повідомлення про підозру ОСОБА_4 поштою, були відсутні.

Враховуючи викладене суд вважає, що повідомлення про підозру ОСОБА_4 було здійснено слідчим в порядку передбаченому ст.278 КПК України.

Окрім цього суд вважає, що повідомлення про підозру не можна визнати недопустимим доказом, адже воно, по своїй правовій суті, не є доказом, в розумінні ст.84, 99 КПК України, а є окремим процесуальним актом, яким розпочинається притягнення особи до кримінальної відповідальності, адже порушення порядку повідомлення особі про підозру тягне за собою закриття провадження у справі, а не ухвалення виправдувального вироку.

Згідно ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень (ч.2 ст.65 КК України).

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 виду та міри покарання, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке у відповідності до ч.4 ст.12 КК України, класифікується як тяжкий злочин.

Суд враховує також особу обвинуваченого ОСОБА_4 зокрема те, що він не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, хоча свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, проте повністю погодився з тим, що своїми діями вчинив суспільно-небезпечне діяння та спричинив потерпілому тілесні ушкодження, щиро розкаявся у вчиненому, під час останнього слова попросив вибачення у потерпілого, має постійне зареєстроване місце проживання за яким характеризується позитивно, на «Д» обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має двох малолітніх дітей.

Наведені обставини суд визнає такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 .

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , є вчинення ним злочину у стані сп`яніння.

На підставі викладеного, з урахуванням всіх обставин справи, позиції потерпілого, який просив суворо покарати обвинуваченого, реально позбавивши його волі, наявності в діях обвинуваченого декількох пом`якшуючих його покарання обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та його молодий вік, суд вважає за необхідне, із застосуванням ст.69 КК України, призначити ОСОБА_4 покарання, нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.1 ст.121 КК України, у виді 3 років позбавлення волі.

При цьому суд, із врахуванням всіх обставин справи, виходячи із тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та спричинених ним наслідків вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 не можливе без ізоляції його від суспільства, а тому не знаходить підстав для застосування щодо нього ст.75 КК У країни.

З метою забезпечення належного виконання вироку суду та запобігання можливості обвинуваченого ОСОБА_4 уникнути від відбування призначеного покарання, суд вважає за необхідне до набрання вироком суду законної сили застосувати щодо нього запобіжний захід у виді тримання під вартою, взявши його під варту з зали суду негайно.

Керуючись ст.ст.100, 369 ч.1, 370, 371 ч.ч.1,2, 373 ч.ч.2,3, 374, 376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та і з застосуванням ст.69 КК України, за його вчинення призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Застосувати щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання даним вироком суду законної сили, запобіжний захід у виді тримання під вартою в державній установі «Чернівецький слідчий ізолятор», взявши його під варту в залі суду негайно.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 відраховувати з дня проголошення судом даного вироку та взяття його під варту, тобто з 02.11.2022 року.

На вирок може бути подана апеляція до Чернівецького апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляції через Сокирянський районний суд Чернівецької області.

Суддя: