Дата документу 06.12.2022 Справа № 332/2217/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1353/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №332/2217/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.309 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 11 червня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Слов`янськ Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він, маючи умисел на незаконне придбання, зберігання наркотичних засобів без мети збуту, 07.05.2021 року приблизно о 09 годині 20 хвилин, знаходячись у балці, яка розташована неподалік вул.Історичної в м.Запоріжжі, незаконно придбав шляхом привласнення знайденого на землі згорток з фольги із кристалічною речовиною, вміст якого є наркотичним засобом, обіг якого обмежено та є метадоном, маса якого складає 0,1981 г (в перерахунку на основу), та який у подальшому незаконно зберігав при собі в одному з кишень вдягненої через плече нагрудній сумці, без мети збуту, для власного вживання, до моменту вилучення працівниками поліції під час проведення огляду місця події 07.05.2021 року об 11 годині 09 хвилин біля будинку №42-А по провул. Текстильному в м.Запоріжжі.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.309 КК, як незаконне придбання, зберігання психотропних речовин без мети збуту. Йому призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити та призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу в межах санкції ч.1 ст.309 КК. Свої вимоги мотивував тим, що всі обставини придбання та зберігання обвинуваченим наркотичного засобу були встановлені стороною обвинувачення лише з показів самого обвинуваченого, що свідчить про наявність у обвинуваченого такої пом`якшуючої покарання обставини як активне сприяння розкриттю злочину, яка не була врахована судом першої інстанції. Крім того, обвинувачений раніше не судимий, є особою з інвалідністю 3 групи, з березня 2022 року проходить військову службу та бажає це робити і в подальшому. За таких обставин суд необґрунтовано призначив обвинуваченому найбільш суворий вид покарання, передбачений санкцією ч.1 ст.309 КК.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просила вирок залишити без змін як законний та обґрунтований, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити; прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд у відповідності до ст.ст.381, 382 КПК розглянув обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 , що був представлений захисником, беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК, не оспорював встановлені досудовим розслідуванням обставини і був згодний з розглядом обвинувального акта за його відсутності.

А тому колегія суддів вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника про суворість призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів виходила з такого.

Відповідно до втіленого законодавцем при визначенні системи покарань в ст.51 КК принципу гуманізму, де види покарань розташовані в порядку від найменш суворого до найбільш суворого, а також втілення цього принципу при встановленні порядку розташування покарань в межах відносно-визначених санкцій кримінально-правових норм, покарання судом має призначатися такого виду і розміру, що є необхідним і достатнім для досягнення його цілей, визначених в ст.50 КК. При цьому, покарання більш суворого виду має призначатися за умови неможливості досягти його цілей шляхом призначення менш суворого виду покарання.

Згідно з ч.2 ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Зміст загальних засад призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК, вимагає від суду призначити покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше в силу ст.89 КК не судимий, є особою з інвалідністю 3 групи, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. В даній справі обвинуваченим вчинено один епізод кримінального правопорушення, яке віднесено до кримінальних проступків. В результаті протиправних дій обвинуваченого будь-яких негативних наслідків не настало.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, не оспорював встановлені досудовим розслідуванням обставини та щиро покаявся у скоєному.

Також, під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_8 з 05.03.2022 року проходив військову службу, отримав поранення, про що захисником надано відповідні документи.

А тому, на переконання колегії суддів, з огляду на введення на всій території України воєнного стану, проявлена обвинуваченим готовність до виконання завдань щодо оборони країни є пріоритетними при вирішенні питання про суспільну небезпечність його особи та про призначення йому покарання.

Відтак, враховуючи зазначене, а також другорядну роль кари як мети покарання, з огляду на наведені дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів вважає за можливе призначити обвинуваченому менш суворий вид покарання, передбачений санкцією ч.1 ст.309 КК, а саме у виді арешту на мінімально можливий строк.

На переконання колегії суддів, таке покарання буде відповідати загальним засадам призначення покарання, буде законним та справедливим, сприятиме виправленню винного, а також попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень.

В своїй апеляційній скарзі захисник вимагав призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу в межах санкції ч.1 ст.309 КК.

Разом з тим, санкцією ч.1 ст.309 КК передбачено покарання у виді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Між тим, призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу навіть у мінімально можливому розмірі (17 000 грн.) є неможливим з огляду на відсутність у обвинуваченого офіційного місця працевлаштування. Більш того, таке покарання в даному випадку може становити для обвинуваченого «особистий надмірний тягар», а підстав для застосування ст.69 КК колегією суддів у даному випадку не встановлено.

Зважаючи на викладене колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги захисника і призначення обвинуваченому менш суворого покарання, а саме у виді арешту.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідно до протоколу затримання ОСОБА_8 був затриманий 17.10.2022 року на підставі ухвали Заводського районного суду м.Запоріжжя від 16.11.2021 року, а тому строк відбування покарання підлягає обчисленню з 17.10.2022 року (включно). При цьому на підставі ст.72 КК в строк покарання підлягає зарахуванню час перебування ОСОБА_8 в умовах обмеження волі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 11 червня 2021 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.309 КК України у виді 1 місяця арешту.

У відповідності до ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_8 в строк покарання час його перебування в умовах обмеження волі з розрахунку 2 дні обмеження волі за 1 день арешту.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4