Ухвала

іменем України

30 січня 2023 року

м. Київ

справа № 463/12443/21

провадження № 51-447 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 2 листопада 2022 року,

встановила:

За вироком Личаківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено до покарання: за ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України (далі - КК) у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 4 ст. 358 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців; за ч. 1 ст. 263 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 70 КК шляхом часткового складання покарання ОСОБА_4 обрано остаточне покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з відбуттям покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу.

Згідно з вироком, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він достовірно знаючи, що на його ім`я 31 липня 1997 ДАІ МВС-УВС Львівської області було видано посвідчення водія НОМЕР_1 категорії «А, В, С», разом з тим за невстановлених досудовим розслідуванням обставин придбав бланк посвідчення водія України серії НОМЕР_2 на прізвище ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданого 21 червня 2001 року ДАІ МВС-УВС Самбір МРЕР та в подальшому у період часу з 2017 року по 2018 рік, перебуваючи на території м. Львова підробив посвідчення водія, яке дає право на керування транспортним засобом, вклеївши у вищевказане посвідчення водія власну фотографію.

Таким чином, ОСОБА_4 підробив офіційний документ з метою його використання, чим скоїв кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 358 КК.

Окрім цього, ОСОБА_4 , 3 грудня 2020 року о 10.25 год, керуючи автомобілем марки «BMW 3200», д.н.з. НОМЕР_3 , та будучи зупиненим працівниками Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції у зв`язку із вчиненням ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП, знаходячись на вул. Городоцькій, 243 у м. Львові, діючи умисно, для засвідчення своєї особи та підтвердження права керування транспортним засобом, пред`явив патрульним поліцейським завідомо підроблене посвідчення водія України серії НОМЕР_2 на прізвище ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Продовжуючи злочинний умисел на використання завідомо підробленого посвідчення водія при керуванні транспортним засобом, ОСОБА_4 , 3 червня 2021 року о 22.09 год, керуючи автомобілем марки «ВАЗ-21063», д.н.з. НОМЕР_4 , будучи зупиненим працівникам Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції у зв`язку із вчиненням ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, знаходячись на вул. Гетьмана Мазепи, 25А у м. Львові, для засвідчення своєї особи та підтвердження права керування транспортним засобом, пред`явив патрульним поліцейським завідомо підроблене посвідчення водія України серії НОМЕР_2 на прізвище ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином ОСОБА_4 використав завідомо підроблений документ, скоїв кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 358 КК.

Окрім цього ОСОБА_4 , приблизно о 19.30 год 19 вересня 2021 року, перебуваючи в лісопарку «Погулянка», що знаходиться у м. Львові на вул. Погулянка, не маючи передбаченого законом дозволу на поводження з вогнепальною зброєю та бойовими припасами, незаконно придбав шляхом привласнення знайдену ним вогнепальну зброю та бойові припаси, а саме: пістолет № НОМЕР_5 , «CESKA ZBROJOVKA», моделі - 85, калібру 9x19 мм, «Luger», чеського промислового виробництва (1992 р.в.); 9 мм самозарядний пістолет Макарова, промислового виробництва, без серійного номеру (знищений саморобним способом), на магазині якого наявний нанесений номер « НОМЕР_6 », з наклейками на рукоятці із обох сторін «Слава Україні - Героям Слава», пістолет моделі «Walther Mod. РРК», калібру 7,65 мм (Браунінг), № НОМЕР_7 , промислового виробництва Німеччини та 63 (шістдесят три) патрони, з яких: 28 (двадцять вісім) патронів із маркувальними позначеннями «38-88»; «270-03»; «270-02», калібру 9x18мм (ПМ), 11 (одинадцять) патронів із маркувальними позначеннями «MFS 9x19»; «LUGER 9 mm»; «ZVS 9mm LUGER»; «MFS 9x19 56/12»; «PPU 11 9x19» калібру 9x19мм (9мм Парабеллум, LUGER); 24 (двадцять чотири) патрони із маркувальними позначеннями «S&B 7,65 Вг.» калібру 7,65мм (Браунінг).

Продовжуючи злочинну діяльність ОСОБА_4 , 19 вересня 2021 року у точно невстановлений досудовим розслідуванням час, не маючи передбаченого законом дозволу на поводження з вогнепальною зброєю та бойовими припасами, незаконно переніс знайдену ним вогнепальну зброю та бойові припаси, а саме: пістолет № НОМЕР_5 , «CESKA ZBROJOVKA», моделі - 85, калібру 9x19 мм, «Luger», чеського промислового виробництва (1992 р.в.); 9 мм самозарядний пістолет Макарова, промислового виробництва, без серійного номеру (знищений саморобним способом), на магазині якого наявний нанесений номер « НОМЕР_6 », з наклейками на рукоятці із обох сторін «Слава Україні - Героям Слава», пістолет моделі «Walther Mod. РРК», калібру 7,65 мм (Браунінг), № НОМЕР_7 , промислового виробництва Німеччини та 63 (шістдесят три) патрони, з них: 28 (двадцять вісім) патронів із маркувальними позначеннями «38-88»; «270-03»; ;«270-02», калібру 9x18мм (ПМ), 11 (одинадцять) патронів із маркувальними позначеннями «MFS 9x19»; «LUGER 9 mm»; «ZVS 9mm LUGER»; «MFS 9x19 56/12»; «PPU 11 9x19» калібру 9x19мм (9MM Парабеллум, LUGER); 24 (двадцять чотири) патрони із маркувальними позначеннями «S&B 7,65 Вг.» калібру 7,65мм (Браунінг) у приміщення квартири АДРЕСА_1 , тобто за місцем власного проживання та незаконно зберігав їх до 16 год. 11 хв. 21 вересня 2021 року, коли зброя і боєприпаси в процесі обшуку житла були виявлені та вилучені органами досудового розслідування.

Таким чином, ОСОБА_4 без передбаченого законом дозволу, незаконно придбав (знайшов), незаконно носив та незаконно зберігав вогнепальну зброю та боєприпаси, чим скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 2 листопада 2022 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року залишено без зміни.

У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Так, захисник вказує, що в ході судового розгляду в суді першої та апеляційної інстанції сторона захисту просила застосувати до ОСОБА_4 положення статті 75 КК, проте в оскаржуваних судових рішеннях взагалі не обґрунтовано неможливість такого застосування та не наведено мотивів прийнятого рішення.

Згідно доводів касаційної скарги, суди попередніх інстанцій, призначаючи ОСОБА_4 покарання, формально послалися на об`єктивну сторону кримінальних правопорушень, проте не дослідили посткримінальну поведінку останнього, його спосіб життя та соціальні зв`язки.

Так, з урахуванням характеру та ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, наявності пом`якшуючих обставин, даних про особу ОСОБА_4 , який має на утриманні малолітню дитину, з якою останній проживає, доглядає та виховує, бере участь у її житті та дозвіллі, а також те, що ОСОБА_4 вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав у повному обсязі та щиро покаявся, у зв`язку з чим, на думку сторони захисту, призначене ОСОБА_4 покарання без застосування статті 75 КК є явно несправедливим через суворість.

Разом з тим, адвокат ОСОБА_5 посилається на те, що суди попередніх інстанцій не зазначили, чому застосування статті 75 КК буде не дієвим та не забезпечить виправлення засудженого.

Також захисник зазначає, що ОСОБА_4 висловив бажання вступити в якості добровольця до лав Збройних Сил України, у зв`язку з чим звертався до керівництва установи виконання покарань з відповідною заявою.

Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та кваліфікація його дій за ч. 1 та ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 263 КК у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через суворість, а також про необхідність застосування до нього положень ст. 75 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Як убачається з наданих до касаційної скарги судових рішень, місцевий суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, виходив з того, що останній вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні малолітню дитину, разом з тим вчинив декілька умисних злочинів, один з яких тяжкий. При цьому судом також було враховано, що обвинувачений незаконно зберігав по місцю проживання значну кількість зброї та боєприпасів, що істотно підвищує суспільну небезпеку скоєного, вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 4 ст. 358 КК визнав частково, а вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК визнав повністю.

Водночас, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , судом враховано щире каяття та сприяння слідству у швидкому розкритті злочинів. Обставин, що обтяжують покарання, у ході судового розгляду не встановлено.

Отже суд, урахувавши вищенаведені обставини, дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, яке, з урахуванням положень ст. 70 КК, є наближеним до мінімальних меж передбачених санкцією ч. 1 ст. 263 КК.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, захисник подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок суду першої інстанції та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 положення ст. 75 КК.

Апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни, урахувавши характер і ступінь тяжкості кримінального правопорушення, сукупність усіх обставин його вчинення, дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, погодився з висновком місцевого суду щодо необхідності призначення ОСОБА_4 реального покарання пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

Отже визначене судами попередніх інстанцій остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_4 з огляду на вимоги статей 50, 65 КК узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність та відповідає основній його меті як заходу примусу.

Разом з тим, відповідно до ст. 414 КПК - невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Таким чином, законодавець визначив, що м`яким чи суворим покарання може бути саме за видом чи розміром.

Проте, посилаючись у касаційній скарзі на суворість покарання, захисник не наводить будь-яких обґрунтувань чому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, яке є наближеним до мінімальної межі санкції ч. 1 ст. 263 КК, є суворим.

З урахуванням зазначеного, доводи касаційної скарги в цій частині не ґрунтуються на положеннях закону.

На переконання колегії суддів, апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду, дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, ретельно їх перевірив та обґрунтовано залишив без задоволення, в цілому належним чином мотивувавши своє рішення. При цьому не знайшов підстав для застосування інституту звільнення від відбування покарання відповідно до положень ст. 75 КК, про що захисник вказував у своїй апеляційній скарзі.

З такими висновками погоджується і суд касаційної інстанції виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК (яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, при вирішенні питання щодо можливості виправлення засудженого без відбування покарання судом враховуються: тяжкість кримінального правопорушення, особа винного, та інші обставини.

Судами попередніх інстанцій було враховано тяжкість вчиненого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, а саме те що він віднесений до категорії тяжких злочинів, а також враховано значну кількість зброї та боєприпасів, що істотно підвищує суспільну небезпеку скоєного.

Тому приймаючи до уваги вищезазначене та враховуючи кількість вчинених злочинів, доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано дані про особу (про які зазначено у касаційній скарзі) та не наведено детальних мотивів щодо відсутності підстав для застосування положень, передбачених ст. 75 КК, в цілому не спростовують обґрунтованість судових рішень в частині призначеного покарання без застосування інституту звільнення від його відбування, оскільки за вказаних обставин не свідчать про можливість виправлення засудженого без його відбування.

Таким чином, не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги захисника в частині необхідності застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК.

У касаційній скарзі захисник також зазначив про бажання ОСОБА_4 вступити в якості добровольця до лав Збройних Сил України.

Проте, згідно приписів ч. 1 ст. 335 КПК, у разі якщо обвинувачений ухилився від явки до суду або захворів на психічну чи іншу тяжку тривалу хворобу, яка виключає його участь у судовому провадженні, або був призваний для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, суд зупиняє судове провадження стосовно такого обвинуваченого до його розшуку, видужання або звільнення з військової служби і продовжує судове провадження стосовно інших обвинувачених, якщо воно здійснюється щодо декількох осіб.

Тобто правила ст. 335 КПК регламентують судовий розгляд та стосуються зупинення судового провадження стосовно особи у статусі обвинуваченого.

Вирок стосовно ОСОБА_4 після постановлення рішення судом апеляційної інстанції набрав законної сили, він на даний час перебуває у статусі засудженого, тому обставини, на які посилається захисник у касаційній скарзі, з огляду на зазначене положення КПК, не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.

Отже за результатом перевірки доводів захисника ОСОБА_5 та копій рішень судів попередніх інстанцій стосовно ОСОБА_4 , колегія суддів не встановила підстав, які б свідчили про необхідність задоволення касаційної скарги захисника.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 2 листопада 2022 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3