КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційні скаргами заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2020 року щодо ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_14 ,

захисника ОСОБА_15 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2020 року
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком, тривалістю 3 роки.

Згідно із ст. 76 КК України на ОСОБА_10 покладено такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Додаткове покарання виконувати окремо.

Стягнуто з ОСОБА_10 на відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_9 . 200000 гривень та на користь ОСОБА_16 200000 гривень.

Згідно з вироком суду 22 жовтня 2018 року близько 20 години 20 хвилин ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вулиці Соборній в місті Василькові, Київської області в напрямку центру міста, поблизу перехрестя із вулицею Шевченка, в порушення вимог: п. 1.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, згідно з яким «учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими», не виконав вимог Правил дорожнього руху; п. 1.5 ПДР, відповідно до якого «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків», не діяв таким чином, щоб не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків, створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; п. 2.3 б) ПДР, згідно з яким «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну», не був уважним під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та не реагував на її зміну; п. 12.3 ПДР, згідно з яким «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода, який перетинає проїзну частину своєчасно заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив, у зв`язку з чим скоїв наїзд на ОСОБА_17 , яка переходила проїзну частину вулиці Соборної з права наліво відносно напрямку руху автомобіля, поблизу перехрестя з вулицею Шевченка.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_17 від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 048 від 30.01.2019 року смерть ОСОБА_17 настала від закритої черепно-мозкової травми з крововиливом в м`які тканини голови в правій потиличній ділянці, уламковим переломом кісток основи черепа в правій частині задньої черепної ямки, численними розривами твердої мозкової оболонки, крововиливами під м`які оболонки головного мозку, проривом крові в шлуночкову систему мозку та вторинними крововиливами в стовбур мозку, які ускладнилися розвитком набряку тканини головного мозку.

Вказана черепно-мозкова травма кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, що привело до смерті потерпілої, та виникла внаслідок травмуючої дії тупого предмету в праву потиличну ділянку голови ОСОБА_17 безпосередньо перед настанням її смерті.

Грубе порушення водієм ОСОБА_10 вимог пунктів 1.3, 1.5, 2.3 б), 12.3 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у виді смерті потерпілої ОСОБА_17 .
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просить скасувати вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2020 року в частині призначеного основного покарання та застосування ст. 75 КК України і в цій частині ухвалити новий вирок, яким присудити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк більше, ніж 5 років, з реальним відбуванням покарання.

В обґрунтування своїх вимог потерпіла вказує на невідповідність висновків суду, які полягають, зокрема, у тому, що містять істотні суперечності, деякі з них не підтверджуються дослідженими доказами, а самим доказам суд надав неповну оцінку або не врахував ті обставини, які цими доказами було встановлено.

Апелянт вважає, що суд безпідставно врахував у якості обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_10 щире каяття обвинуваченого, досить формально віднісся до визначення щирості каяття, фактично ототожнивши його з визнанням вини.
Зокрема, обвинувачений ОСОБА_10 не визнавав своєї вини та разом із своїм захисником стверджував про те, що у виникненні дорожньо-транспортної пригоди трапилося мала місце й вина загиблого пішохода. До того ж кілька разів змінював свої показання. Від визнання провини і зазначення, що він просто не бачив пішохода, бо відволікся, до абсолютно протилежного - заперечення своєї вини повністю і ствердження, що пішохід нібито зупинився, а потім різко почав переходити дорогу.
Під час допиту в суді обвинувачений не висловив жодним чином, що він щиро розкаюється, і не просив вибачення.
В матеріалах кримінальної справи стосовно ОСОБА_10 відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений намагався будь-яким чином допомогти потерпілій оговтатись від пережитого, компенсував їй перенесені страждання, чи полегшив душевний біль. Те, що він разом з батьками на наступний день після ДТП запропонував кошти на поховання, взагалі ні про що не говорить, оскільки реальних дій з боку обвинуваченого по факту не вчинялося, більше того, після цього, коли у справі в нього з`явився захисник, ОСОБА_10 взагалі перестав визнавати свою вину, змінив показання та почав стверджувати, що винен у всьому був пішохід. Все це говорить про намір уникнути відповідальності та заперечує розкаяння з боку обвинуваченого у вчиненому.
Окрім того, призначаючи ОСОБА_10 покарання, суд ніяк його не обґрунтував, оскільки виходячи зі змісту вироку, незрозуміло, чим суд керувався і чому дійшов до висновку про строк позбавлення волі саме у 5 років та можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, в результаті чого суд застосував ст. 75 КК України для звільнення обвинуваченого від покарання.
При цьому, враховуючи особу обвинуваченого, суд не пояснив, які якості обвинуваченого, які його дії чи поведінка дають підстави вважати, що призначеного покарання буде достатньо для його виправлення та при цьому його можна звільнити від реального відбування покарання.

Апелянт вважає, що суд формально підійшов до цього питання, оскільки встановивши, що нібито на утриманні обвинуваченого знаходиться малолітня дитина, разом з цим суд встановив, що обвинувачений ніде не працює, то про яке утримання дитини чи дружини, чи навіть самого себе може йти мова стосовно непрацюючої людини.

Окрім того, перерахувавши інші характеризуючи матеріали стосовно обвинуваченого, як то характеристики з місця проживання, відсутність судимостей, відомості щодо обліку у лікарів, тощо не вказав, на що і яким чином вони впливають, і чому суд їх врахував при обранні покарання. На думку апелянта, суд просто формально перерахував дані про особу обвинуваченого і не став обґрунтовувати їхній вплив на призначене покарання.
Також, на думку потерпілої, судом допущена невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, зокрема, невраховані думки потерпілої та прокурора, які просили суд призначити реальне позбавлення волі, а не умовне.

Також потерпіла вказує, що суд не врахував наслідки кримінального правопорушення, в тому числі, особисто для неї, оскільки в результаті ДТП загинула її мати ОСОБА_17 , яка була останньою близькою родичкою, бо батько потерпілої помер давно і інших близьких родичів, окрім матері не було. Окрім ступеня спорідненості, її мати була їй дорога й близька тим, що вони проживали разом, мали спільний побут, постійно спілкувалися і були в чудових відносинах. Тобто обвинувачений своїми діями забрав у неї найближчу й найціннішу людину. Суд не надав цьому факту жодної оцінки, хоча це важливо, тому, що матір частіше за все ближча й дорожча, ніж інші родичі.
Обставини вчинення ДТП та поведінка обвинуваченого, які впливають на тяжкість вчиненого, вказують на його ставлення до вчиненого та наслідків, зокрема, пішохід був збитий на перехресті, в дозволеному для переходу дороги місці, тобто обвинувачений мав бути уважніший, ніж зазвичай, при наближенні до нерегульованого перехрестя. Тим більше, що по ходу його руху недалеко було ще одне перехрестя та два пішохідні переходи, а одразу за першим перехрестям вздовж дороги розміщена школа з виходом практично на дорогу
Зіткнення відбулося лівою передньою частиною автомобіля, коли пішохід знаходився вже майже на осьовій лінії, тобто практично вже перетнув смугу руху автомобіля; гальмувати обвинувачений почав через кілька секунд після зіткнення і зупинився через більше ніж 30 метрів; обвинувачений увесь час розслідування та судового розгляду плутався в показах, змінював їх та так і не зміг вказати точне місце зіткнення, хоча стверджував, що нібито бачив пішохода завчасно та постійно дивився на дорогу.
Ці обставини вказують на те, що ОСОБА_10 не бачив пішохода, оскільки відволікся на якийсь час від огляду дороги, саме тому удар він не бачив, а лише відчув, після чого й почав гальмувати, коли усвідомив, що трапилося, а це дорогоцінні секунди, тобто, якби обвинувачений хоч трохи знизив швидкість руху чи раніше почав гальмувати, то буквально пів секунди вистачило б пішоходу, щоб завершити перетин смуги руху обвинуваченого. Саме ці обставини вказують на його відношення до керування автомобілем, до безпеки руху в цілому і можуть вказувати на те, що відсутність реального покарання та молодий вік, коли людина ще мало усвідомлює наслідки своїх вчинків і дій, можуть у майбутньому призвести до повторення ситуації та вчинення ОСОБА_10 інших кримінальних та адміністративних правопорушень у сфері безпеки руху.
Такі висновки прямо суперечать необґрунтованим висновкам суду першої інстанції щодо можливості виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2020 року в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Відповідно до положень ст. 75, 76 КК України звільнити його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, із покладенням обов`язків: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися до реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації. В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування свої вимог прокурор зазначив, що в порушення п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» судом першої інстанції невірно застосовано положення ст. 75 КК України, оскільки звільнення від відбування покарання з випробуванням стосується лише основного покарання, і має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення ж від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається, тобто суд неправильно застосовуючи закон України про кримінальну відповідальність, безпідставно звільнив ОСОБА_10 від відбування призначеного основногота додаткового покарання.
Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілої та її представника, які підтримали апеляційну скаргу потерпілої та не підтримали апеляційної скарги прокурора; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та частково підтримав апеляційну скаргу потерпілої; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга потерпілої до задоволення не підлягає, а апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення частково, виходячи з таких підстав.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні зазначеного у вироку злочину при обставинах, встановлених судом, та правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляціях потерпілої та прокурора не заперечуються.

При призначенні ОСОБА_10 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, має на утриманні малолітню дитину, відсутність обставин, які обтяжують покарання, та обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, і призначив основне покарання у виді позбавлення волі та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Таке покарання, на думку колегії суддів, призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України, є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, відтак прохання в апеляційній скарзі потерпілої про призначення ОСОБА_10 більш суворого покарання, ніж призначив суд першої інстанції, задоволено бути не може.

При цьому колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги потерпілої про те, що суд безпідставно врахував у якості обставини, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, оскільки з журналів судових засідань та технічних записів судових засідань убачається, що обвинувачений ОСОБА_10 визнавав свою вину у вчиненому злочині та висловлював щире каяття.

Так, в судовому засіданні після оголошення обвинувального акту обвинувачений ОСОБА_10 повністю визнав свою вину та частково визнавав цивільний позов, заявлений потерпілою ОСОБА_9 та ОСОБА_16 на загальну суму 400000 гривень .

При цьому, часткове визнання цивільного позову обвинувачений обґрунтовував лише відсутністю у нього такої суми коштів, яку просили стягнути потерпілі.

Щодо допомоги потерпілій ОСОБА_9 , то як, убачається з журналів судових засідань, обвинувачений пояснював, про те, що намагався надавати таку допомогу, проте потерпіла відхиляла його пропозиції.

В апеляційній скарзі потерпілої ОСОБА_9 зазначено, що наступного дня після ДТП ОСОБА_10 разом з батьками запропонував кошти на поховання, проте така пропозиція, на думку апелянта, ні про що не значила, оскільки реальних дій з боку обвинуваченого по факту не вчинялося, тобто потерпіла фактично визнала те, що відхилила пропозицію обвинуваченого.

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник ОСОБА_15 , посилаючись на те, що потерпіла відмовлялася від зустрічей з обвинуваченим з приводу вирішення питань щодо відшкодування шкоди, пояснив, що ОСОБА_10 перерахував на рахунки потерпілих 385 700 гривень та подав копії квитанцій про переказ відповідних сум ОСОБА_18 та ОСОБА_9 .

Таким чином, з матеріалів провадження убачається, що обвинувачений ОСОБА_10 відразу після ДТП намагався вчинити дії, направленні на відшкодування шкоди потерпілим, та до завершення розгляду справи в суді апеляційної інстанції майже повністю відшкодував моральну шкоду потерпілим, що може свідчити про його щире каяття.

Щодо обставин ДТП, які, на думку потерпілої, не врахував суд при призначенні покарання ОСОБА_10 , а також щодо пояснень обвинуваченого про обставини ДТП, то колегія суддів відмічає, суд врахував обставини ДТП, а пояснення обвинуваченого про обставини ДТП підтверджуються поясненнями свідка, яка була очевидцем події.

Так, обвинувачений ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснював, що під`їжджаючи до перехрестя він побачив пішохода за 20 метрів до того, як відбулося зіткнення. При цьому пішохід не дивилася обабіч та перетинала перехрестя, рухаючись не по пішохідному переходу. Спочатку пішохід зупинилась на проїзній частині, а потім пішла з прискоренням і стався наїзд.

Такі ж пояснення ОСОБА_10 давав при проведенні слідчого експерименту, зазначаючи, що він бачив як жінка рухалась з вулиці Шевченка по вулиці Покровській та мала намір перетнути вулицю Соборну і зупинилася. Він продовжував рух, оскільки вважав, що жінка його пропускає. Але жінка несподівано продовжила рух і тому відбувся наїзд на неї.

Показання обвинуваченого ОСОБА_10 про обставини ДТП підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 , яка пояснила, що потерпіла йшла по вулиці Шевченка з боку кінотеатру і переходила автодорогу не по пішохідному переходу, у невстановленому для цього місці. Жінка зупинилась, а потім прискорила рух, але не встигла і її збило авто та відкинуло до пішохідного переходу не вулиці Соборній.

Такі обставини справи суд обґрунтовано врахував при призначенні покарання ОСОБА_10 , а також при застосуванні вимог ст. 75 КК України.

Посилання в апеляції потерпілої на те, що судом не враховано наслідки кримінального правопорушення, в тому числі, особисто для неї, які полягають у втраті близької людини, не можуть бути взятими до уваги, оскільки такі наслідки були повністю враховані судом при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди потерпілим.
Так, у позовній заяві потерпілі ОСОБА_16 та ОСОБА_9 просили стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 по 200000 гривень кожному на відшкодування моральної шкоди, посилаючись саме на наслідки, які настали для них у зв`язку із загибеллю їх матері ОСОБА_17 і суд, врахувавши наведені у позовній заяві обставини, ухвалив рішення про задоволення цивільного позову у повному об`ємі.
Оскільки потерпіла, на думку колегії суддів, не навела переконливих доводів про те, чому варто збільшити розмір покарання, призначеного ОСОБА_10 , у виді позбавлення волі, а висновок суду щодо додаткового покарання в апеляції потерпілої не заперечувався, то підстав для скасування вироку суду в частині призначення покарання колегія суддів не вбачає.
Доводи апеляційної скарги потерпілої про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є неспроможними, оскільки суд першої інстанції, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу винного та інші обставини справи, дійшов до правильного висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання і ухвалив рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, вмотивувавши його у вироку.
Зокрема, суд врахував фактичні обставини справи щодо механізму ДТП та ставлення обвинуваченого до скоєного, а також дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності та характеризується позитивно.
Зауваження в апеляції потерпілої про те, що ОСОБА_10 не працює не може впливати на підстави щодо визначення розміру покарання та підстави звільнення обвинуваченого від відбування покарання, з огляду на те, що з 2018 року ОСОБА_10 є інвалідом 3 групи довічно, про що в судовому засіданні апеляційної інстанції захистом надана відповідна довідка (т. 2 а.п. 105).
Отже, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку в частині призначення покарання та звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, як про це прохає в апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 .
Водночас, суд, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування вимог ст. 75 КК України, вважає, що вирок відносно ОСОБА_10 підлягає до скасування в частині застосування вимог вказаного закону із постановленням нового вироку судом апеляційної інстанції.

Так, згідно з ч. 1 ст. 75 КК України особа може бути звільнена від відбування покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі.

У даному провадження суд призначив ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 268 КК України покарання у виді 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнив від відбування покарання, без зазначення того, від якого виду покарання звільняється обвинувачений, тобто звільнив обвинуваченого від відбування основного покарання у виді позбавлення волі та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Отже, суд звільнив ОСОБА_10 від відбування покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, чого не міг робити, оскільки ч. 1 ст. 75 КК України не передбачена можливість звільнення особи від відбування покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Неправильне застосування кримінального закону є підставою для скасування вироку щодо ОСОБА_10 та постановлення судом апеляційної інстанції свого вироку, згідно з яким додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами має виконуватись реально.

Колегія суддів, враховуючи ту обставину, що в апеляції прокурора не заперечується рішення суду першої інстанції про призначення ОСОБА_10 виду і розміру як основного, так і додаткового покарання, а також рішення суду в частині застосування вимог ст. 76 КК України щодо обов`язків, які покладені судом на обвинуваченого, не убачає підстав для скасування вироку в частині призначення покарання, а також в частині застосування вимог ст. 76 КК України.

Вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2020 року щодо ОСОБА_10 підлягає скасуванню у частині застосування вимог ст. 75 КК України з постановленням рішення про звільнення обвинуваченого від відбування лише основного покарання у виді позбавленні волі.
Водночас, з резолютивної частини вироку необхідно виключити вказівку на окреме виконання додаткового покарання.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

з а с у д и л а :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2020 року щодо ОСОБА_10 скасувати в частині застосування ст. 75 КК України.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням - іспитовим строком, тривалістю 3 роки.

В решті вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 залишити без змін.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_20 ОСОБА_3

Справа №362/1976/19

Провадження №11-кп/824/1318/2022
Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_21
Доповідач ОСОБА_1