ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1167/23 Справа № 233/1611/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2023 року м.Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали контрольного провадження за апеляційними скаргами захисників на ухвалу Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2023 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_9 , обвинуваченому за ч.4 ст.402 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2023 року продовжений ОСОБА_9 строк тримання під вартою в умовах гауптвахти до 01.04.2023 року з визначенням застави у розмірі 45 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 120780 грн., за обвинуваченням останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402КК України.

Мотивуючи вказане рішення, суд зазначив, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, за якими законом України про кримінальну відповідальність передбачене покарання до десяти років позбавлення волі, а також, що ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу, не зникли та не змінились під час розгляду клопотання. Вік та стан здоров`я дозволяють застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та змінити ОСОБА_9 запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід. Зазначає, що визначений судом розмір застави є занадто великий, що не відповідає майновому стану обвинуваченого. Клопотання прокурора та ухвала суду не містять достатнього обґрунтування наявності ризиків та подальшого тримання обвинуваченого під вартою. Висновки суду щодо наявності ризиків засновані виключно на припущеннях. Приймаючи рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції виходив з хибного розуміння процесуального закону. Статтю 176 КПК України було доповнено частиною сьомою згідно із Законом №2531-ІХ від 16.08.2022 року, із змінами, внесеними згідно із Законом №2810-ІХ від 01.10.2022 року. Тобто після початку кримінального переслідування ОСОБА_9 та пред`явлення йому підозри. Отже, застосовуючи процесуальний закон, суд першої інстанції порушив положення ст.22 та ст.58 Конституції України, якими гарантується незастосування до ОСОБА_9 закону, що зменшує обсяг його прав як обвинуваченого в кримінальному процесі. Вважає, що матеріали кримінального провадження не містять доказів, які б свідчили про винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та обрати ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді особистого забов`язання або домашнього арешту. Зазначає, що ОСОБА_9 був незаконно мобілізований. ОСОБА_9 не проходив військову службу та не здобув військово-облікової спеціальності, а тому не мав бути прийнятий на військову службу як особа, яка вже має військовий досвід або військову спеціальність. В матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують проходження ОСОБА_9 бойової підготовки. Вина обвинуваченого, як і обґрунтована підозра у вчиненні ОСОБА_9 кримінального правопорушення, прокурором не доведена. Судом не враховано, що ОСОБА_9 має стійкі соціальні зв`язки, а саме, наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, алкогольні напої та наркотики не вживає. До мобілізації ОСОБА_9 працював, має вищу освіту, навчається у магістратурі. Крім того, на утриманні обвинуваченого знаходиться його мати, яка є пенсіонеркою та переселенкою з окупованої території.

Заслухавши суддю доповідача, думку захисників та обвинуваченого, які підтримали апеляційні скарги, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали контрольного провадження, колегія суддів доходить наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 394 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором.

Згідно вимог ст. 12 КПК України кожен, кого затримано через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення або інакше позбавлено свободи, повинен бути в найкоротший строк доставлений до слідчого судді для вирішення питання про законність та обґрунтованість його затримання, іншого позбавлення свободи та подальшого тримання. Таким чином, законність та обґрунтованість обмеження права на свободу та особисту недоторканність має бути перевірена судом у найкоротший строк.

Згідно з практикою Європейського Суду, зокрема рішенням у складі Великої палати у справі «Labitav.Italy» від 06.04.2000 р., тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Як встановлено з наданих судом першої інстанції матеріалів, запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 продовжений під час судового провадження в суді першої інстанції на 60 днів до 01.04.2023 року включно з визначенням застави у розмірі 45 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 120780 гривень.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у своєму рішенні від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Крім цього, вирішуючи питання необхідності обрання запобіжного заходу, слід виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не лише права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як потерпілого, так і суспільства в цілому.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості та законності застосованого до ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів враховує, що він обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, з санкцією до десяти років позбавлення волі. Судовий розгляд кримінального провадження не закінчено, у зв`язку з чим, враховуючи принцип безпосереднього дослідження доказів судом, обвинувачений може переховуватись від суду, зважаючи на суворість покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків по даному кримінальному провадженні з метою уникнення кримінальної відповідальності, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою передбачають вимоги 183 КПК України. Вік та стан здоров`я обвинуваченого дозволяє застосувати до нього запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до вимог п. «е» ч. 1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод (Рим, 1950 року) міра запобіжного заходу у вигляді взяття під варту обирається підозрюваному, обвинуваченому судом при наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ним правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню ним правопорушення чи його втечі після його вчинення, що вказана особа може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших учасників кримінального провадження, перешкоджати провадженню іншим чином, а також вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Доводи апеляційних скарг щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджується наданими судом першої інстанції матеріалами, відповідно до яких, заявлені ризики об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи захисників з приводу недопустимості та достатності доказів на підтвердження обвинувачення, оскільки на цій стадії процесу суд позбавлений можливості перевірити їх обґрунтованість. Дане питання вирішується судом під час розгляду справи по суті.

Судова колегія не вбачає в діях суду першої інстанції порушень кримінального процесуального законодавства, які б вплинули на законність прийнятого рішення про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_9 .

Не заслуговують на увагу доводи захисника ОСОБА_8 щодо невірного застосування судом положень ст. 176 КПК України при обранні обвинуваченому запобіжного заходу, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 5 КПК України процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент прийняття такого рішення.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання обвинуваченого під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

На даний час таке обмеження права ОСОБА_9 на свободу не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують ознаки суспільного інтересу, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Наявність та міцність соціальних зв`язків і дані, що характеризують обвинуваченого, не спростовують і не зменшують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Колегія суддів не вбачає процесуальних порушень при розгляді судом першої інстанції клопотання прокурора про обрання обвинуваченому запобіжного заходу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про продовження застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки обмеження його права на свободу в даному випадку є виправданим та необхідним через неможливість в жодний інший спосіб запобігти його втечі та забезпечити належне виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Таким чином, перевіривши ухвалу суду в межах апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що підстави для її скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404 - 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2023 року про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді