Справа № 214/6907/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони кримінального провадження: прокурор ОСОБА_3 , обвинувачений ОСОБА_4 , захисник ОСОБА_5

розглянув у відкритому підготовчому судовому засіданні, у м. Кривому Розі обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000288 від 01.11.2022 року відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу, Дніпропетровської області, громадянина України, з повною вищою освітою, не одруженого, раніше не судимого. військовослужбовця за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 , стрільця 1-го стрілецького відділення 1-го стрілецького взводу 1-ї стрілецької роти, у військовому званні старший солдат, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 с. 407 КК України

та угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_4 , в присутності захисника ОСОБА_5

Встановив:

ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: дніпропетровська область, АДРЕСА_2 , перебуваючи на посаді стрільця 1-го стрілецького відділення 1-го стрілецького взводу 1-ї стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні старший солдат, діючи в умовах воєнного часу, з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, маючи військовий обов`язок нести військову службу, у порушення вимог ст. ст. 6,11, 16,49Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, затвердженого Законом України № 548 XIV від 24.03.1999 року, та ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 551-ХIV від 24.03.1999 року, 16жовтня 2022 року приблизно о 22-00 годині був відсутнім під час перевірки особового складу, тобто самовільно залишив місце постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , командуванню про причини свого вибуття ОСОБА_4 не доповів, хоча об`єктивно повинен був і міг це зробити, а став проводити час на власний розсуд поза межами місця несення служби, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину чи звернення до органів військового управління за наявності реальної можливості для цього, поки 14 грудня 2022 року, усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинений злочин, старший солдат ОСОБА_4 добровільно та з власної ініціативи прибув до Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовий та оборонній сфері Південного регіону і заявив про себе, чим припинив чинення злочину проти встановленого порядку, несення військової служби ( військовий злочин), тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, - самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем ( крім строкової служби).

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України.

14 грудня 2022 року між прокурором ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_4 , за участю захисника ОСОБА_5 укладено угоду про визнання винуватості.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні підтримав угоду про визнання винуватості та просив її затвердити, призначивши обвинуваченому покарання, із застосування положень ст. 53, 69 КК України, у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 51000 (п`ятдесяти однієї тисячі) гривень.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 пояснив, що суть обвинувачення йому зрозуміла, вину та обставини обвинувального акту визнав повністю, розкаявся, та просив суд затвердити угоду про визнання винуватості.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 вважав за можливе затвердити угоду про визнання винуватості.

Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та зміст угоди про визнання винуватості, суд доходить до наступного висновку.

Положеннями ч. 7 ст. 474 КПК України визначено, що суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону та відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Статтею 2 КПК України визначено, що одними із завдань кримінального провадження є захист суспільства та держави від кримінальних правопорушень, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини.

Так, відповідно до ст. 12 КК України, обвинувачений ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України, санкція якого передбачає покарання до 10 років позбавлення волі.

З угоди про визнання винуватості, вбачається, що сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди обвинуваченому буде призначено покарання за ч. 5 ст. 407 КК України із застосуванням ст. 53 та 69 КК України у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму ВССУ № 13 від 11 грудня 2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» сторони мають право узгоджувати покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п. 3 ч. 1 ст. 65 КК). За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного сторони угоди з огляду на положення статей 65, 75 КК мають право, використовуючи положення ст. 69 КК, узгоджувати: а) основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, або б) інше основне покарання, більш м`який його вид, не зазначений у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК за цей злочин; в) не визначати додаткове покарання, передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК як обов`язкове, за винятком випадків, встановлених ч. 2 ст. 69 КК.

За правилом ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

В угоді про визнання винуватості у якості обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_4 злочину зазначено щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

В свою чергу, судом враховано, що відповідно про правового висновку, викладеного ВС в постанові від 22 червня 2022 року по справі № 462/1937/18, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Таким чином, ВС зробив висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

З пленуму ВССУ, а саме, п.6 ч. 3 постанови № 1 від 23 грудня 2005 року « Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» вбачається, що активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.

Суд не вбачає можливим встановити реальність щирого каяття під час розгляду заяви про визнання винуватості в підготовчому судовому засіданні та врахувати її в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, оскільки щире каяття ОСОБА_4 в даному випадку зведено до формального визнання свої вини.

Крім того, суд звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем за мобілізацією, в умовах воєнного часу, значний час ухилявся від виконання своїх службових обов`язків (згідно змісту обвинувального акту)

За таких обставин, суд вважає, що сторонами угоди застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання обвинуваченому за ч. 5 ст. 407 КК України у вигляді штрафу, тобто більш м`якого виду основного покарання, не було належним чином мотивовано та обґрунтовано.

Відповідно до положень ч.2 ст.50 КК України метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим так і іншими особами.

Виходячи з зазначених елементів мети покарання, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, при вирішенні питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, воно має вирішуватись з врахуванням тяжкості скоєного, характеру вчинених дій, їх небезпечності та даних про особу засудженого. На думку суду, відсутність у нього судимостей, не є переконливими та достатніми підставами для призначення йому покарання із застосуванням ст.69 КК України. Крім того, за актом службового розслідування та рішенням командира в/ч НОМЕР_1 вбачається, що обвинувачений негативно характеризується за місцем проходження служби.

На переконання суду, визначений угодою про визнання винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 розмір покарання із застосуванням ст. 53, 69 КК України, а саме, в сумі 51 000 грн. не відповідає принципу співмірності розміру штрафу та тяжкості злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким та скоєний в умовах воєнного стану військовослужбовцем за мобілізацією.

Отже, умови даної угоди вочевидь не відповідають інтересам суспільства, тобто за своїм видом та/або розміром не відповідають характеру, тяжкості вчиненого діяння та особі винного, в разі доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 та суперечать вимогам КК України.

Враховуючи вищевикладене, в затвердженні угоди про визнання винуватості укладеної 14 грудня 2022 року слід відмовити

Керуючись ст.370-372, п.1 ч.3 ст.314 КПК України суд

Постановив:

Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості, яка була укладена 14 грудня 2023 року укладену між прокурором ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_4 в присутності захисника ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено о 12-00 год. 24.12.2023 року.

Суддя ОСОБА_1