Справа № 308/3978/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 листопада 2022 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , законного представника потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 , адвоката малолітньої потерпілої ОСОБА_8 - ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_11 , адвоката потерпілого ОСОБА_12 , розглянувши у судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, п.п. 2, 4 ч.2 ст.115 Кримінального кодексу України, відомості про які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.10.2021 за № 0000572,-

В С Т А Н О В И В:
До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, п.п. 2, 4 ч.2 ст.115 Кримінального кодексу України, відомості про які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.10.2021 за № 0000572.

У судовому засіданні прокурор підтримав подане клопотання про продовження стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 2, 4 ч.2 ст.115, ч.1 ст.125 Кримінального кодексу України, відомості про який внесено до ЄРДР 03.10.2021 за № 0000572, дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави на строк 60 днів.

Захисник у судовому засіданні заперечувала проти продовження дії запобіжного заходу обвинуваченому. Вказувала зокрема на те, що ризики на які вказує прокурор у клопотанні про обрання запобіжного заходу відсутні. Вважала за можливе обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Обвинувачений ОСОБА_6 , у судовому засіданні підтримав думку свого захисника.

Законний представник потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 , адвокат малолітньої потерпілої ОСОБА_8 - ОСОБА_10 у судовому засіданні підтримали позицію прокурора, вважали за потрібне продовжити дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ризики не зменшились.

Потерпілий ОСОБА_11 та його представник у судовому засіданні підтримали позицію прокурора, вважали за потрібне продовжити дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ризики не зменшились.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані суду клопотання, та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затримано в порядку ст. 208 КПК України, 03.10.2021 року.
03 жовтня 2021 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні ним злочину, передбаченого п.2 ч.2 ст.115 Кримінального кодексу України, а саме, умисного вбивства малолітньої дитини.

05 жовтня 2021 року слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду стосовно підозрюваного ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави.

У подальшому строк тримання ОСОБА_6 під вартою за клопотаннями сторони обвинувачення у встановленому законом порядку неодноразово продовжувався слідчим суддею.

Відповідно до ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 09.03.2022 визначений слідчим суддею строк тримання ОСОБА_6 під вартою закінчується 02.04.2022.

25 березня 2022 року до Ужгородського міськрайонного суду скеровано обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 щодо вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 2, 4 ч.2 ст.115, ч.1 ст.125 Кримінального кодексу України.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.03.2022 року призначено підготовче судове засідання у даному кримінальному провадженні.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.04.2022 року призначено судовий розгляд на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000572 від 03.10.2021 року, щодо ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, п.п. 2, 4 ч.2 ст.115 Кримінального кодексу України.
Відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , слідчим суддею під час досудового розслідування був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався ухвалою суду то на підставі вищенаведених норм суд вважає за необхідне за клопотанням прокурора розглянути питання про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого або ж змінити йому застосований раніше запобіжний захід.
У відповідності до вимог ст. 177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК.
Згідно положень статті 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.
Відповідно до рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року по справі «Харченко проти України» (Заява N 40107/02) питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (див., серед інших джерел, рішення у справі "Лабіта проти Італії" (980_009 ) (Labita v. Italy), [GC], N 26772/95, п. 153, ECHR 2000-IV).
Судом приймається до уваги наявність обґрунтованої підозри про вчинення обвинуваченим, інкримінованих йому кримінальних правопорушень, за які передбачено зокрема покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, яке у відповідності до ст.12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину.
Перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав вважати, що з огляду на обставини кримінального провадження та тяжкість інкримінованого обвинуваченому правопорушення, на даний час існує ризики того, що обвинувачений ОСОБА_6 , може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, законних представників потерпілої у кримінальному провадженні, може вчинити інше кримінальне правопорушення. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено.
Суду не надано достатньо доказів обставин, які свідчать про наявність необґрунтованої підозри (обвинувачення) у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення та наявність підстав вважати, що він, залишаючись на волі, не буде ухилятись від суду, не надано доказів погіршення його стану здоров`я та доказів на підтвердження міцності його соціальних зв`язків в місті постійного проживання, належних доказів про репутацію, майновий стан.
Суд вважає, що небезпека переховування обвинуваченого здається явно переконливою.
Крім того, на переконання суду, на даний час та відсутністю на даний час підстав для зміни запобіжного заходу з триманням під вартою на більш м`який запобіжний захід. Доводи сторони захисту їх не усувають і не спростовують.
При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою суд також враховує засаду верховенства права, закріпленої у ст. 8 КПК, та практику Європейського суду з прав людини (далі Суд), яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті підлягає обовязковому застосуванню під час кримінального провадження.
Так, у п. 219 рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року (заява № 42310/04) Суд зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу. Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину є обов`язковою і неодмінною умовою (sine qua non) належності її продовжуваного тримання під вартою. Але зі спливом певного часу така підозра перестає сама по собі бути виправданням для позбавлення особи свободи і судові органи повинні вмотивовувати свої рішення про продовження тримання її під вартою іншими підставами (див. рішення у справі «Яблонський проти Польщі», N 33492/96, п. 80, від 21 грудня 2000 року). Крім того, такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами і аргументи «за» і «проти» звільнення з-під варти не повинні бути «загальними й абстрактними» (див. рішення у справах «Іловецький проти Польщі», N 27504/95, п. 61, від 4 жовтня 2001 року, та «Смирнова проти Росії», NN 46133/99 і 48183/99, п. 63, ECHR 2003-IX).
Суд вважає, що твердження прокурора, щодо того що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинувачену переховуватися від суду заслуговує на увагу. Таке твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
Наведені вище обставини дають достатні підстави вважати про наявність ризику втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від суду.
Таким чином, є підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений з метою ухилення від кримінальної відповідальності зможе переховуватися від суду, знаючи та намагаючись уникнути відповідальності за вчинене діяння, усвідомлюючи наслідки в разі визнання його винним у вчинені вище вказаних кримінальних правопорушень.
На даному етапі розгляду справи існують ризики передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, що в свою чергу є підставою для продовження обвинуваченій строку тримання під вартою.
Характер та фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_6 , кримінального правопорушення передбаченого ст. 115 КК України свідчать про підвищену суспільну небезпеку.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
Суд вважає доведеним і наявність ризику впливу обвинуваченого на свідків, потерпілу, законних представників малолітньої потерпілої. Так, на разі у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 , призначено судовий розгляд. На даний час всі свідки та потерпілі у кримінальному провадженні, у судовому засіданні не були допитані. Відтак, на переконання суду, існує об`єктивна реальність ризику можливого тиску обвинуваченого на свідків та потерпілих.
При встановленні наявності ризику впливу на свідків, потерпілих слід враховувати, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч.4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.
Суду вважає, що прокурором в судовому засіданні доведено існування також ризиків того, що обвинувачений перебуваючи на волі крім іншого, може: перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (п.4 ч.1 ст.177 КПК України), вчинити інше кримінальне правопорушення (п.5 ст.177 КПК України).
З врахуванням сукупності викладених обставин щодо тривалості перебування обвинуваченого під вартою, даних про особу обвинуваченого, в силу характеру інкримінованого обвинуваченому діяння та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, суд вважає за доцільним продовження терміну тримання обвинуваченому ОСОБА_6 під вартою.
Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для зміни стосовно обвинуваченому ОСОБА_6 , запобіжного заходу із тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, судом не встановлено.
Крім того, стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування обвинуваченого, а також ризик його впливу на інших учасників процесу, або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід як інший не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти, а тому підстав для зміни застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший не пов`язаний із позбавленням волі суд не вбачає. А застосування більш м`яких запобіжних заходів особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт та застава, будуть недостатньо ефективними запобіжними заходами для запобігання ризикам порівняно із взяттям під варту.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відсутні підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який.
Судом приймається до уваги наявність обґрунтованої підозри про вчинення обвинуваченою особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, наявність суспільного інтересу в встановленні істини по справі. А також, що пред`явлено обвинувачення з посиланням на обтяжуючу обставину, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Окрім того, суд бере до уваги особу обвинуваченого, його соціальні зв`язки, стан здоров`я, так ОСОБА_6 , має середню освіту, одружений, має на утриманні дітей, відповідно до ст. 89 КК України, вважається раніше не судимим.
Слід зазначити, що в матеріалах кримінального провадження будь-яких даних про неможливість перебування ОСОБА_6 , під вартою відсутні, інших документів, що підтверджують неможливість перебування обвинуваченого в умовах СІЗО, суду не представлено.
Разом із тим, при розгляді клопотання прокурора, судом взято до уваги наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, однак, за наявності прямо передбачених ст. 177 КПК України ризиків для даного кримінального провадження, саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є найбільш прийнятним за вказаних умов, і навіть з урахуванням виключності такого заходу забезпечення кримінального провадження, він повністю відповідає як вимогам нині діючого КПК України, так і обставинам даного кримінального провадження.
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який, чи визначення розміру застави при продовженні дії запобіжного заходу на теперішній час - відсутні.
Враховуючи тяжкість обвинувачення у злочині, який спричинив смерть однієї малолітньої дитини вчиненого з особливою жорстокістю, та легкі тілесні ушкодження іншої малолітньої дитини, обставини скоєння кримінального правопорушення, та особу обвинуваченого, суд вважає відсутніми підстави для визначення застави для нього у відповідності до вимог ч.4 ст.183 КПК України.
Продовження строку тримання обвинуваченому ОСОБА_6 , під вартою не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки по справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу судом не вбачається.
З урахуванням наявних ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд дійшов висновку, що більш м`який запобіжний захід крім тримання під вартою, обвинуваченого ОСОБА_6 , буде недостатнім для забезпечення кримінального провадження.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 314, 315, 331, 372 КПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обраного обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.125, п.п. 2, 4 ч.2 ст.115 Кримінального кодексу України, у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.10.2021 за № 0000572, без визначення розміру застави, але не більше ніж на 60 днів, а саме по 24 січнчя 2023 року включно.
Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_13
ОСОБА_3