Справа № 206/271/23
Провадження № 1-кс/206/31/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2023 слідчий суддя Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро клопотання дізнавача СД ВП №4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 , про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000017, внесеному до ЄРДР 20.01.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,

за участі

дізнавача ОСОБА_3 , -

ВСТАНОВИВ:

23.01.2023 на адресу Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання дізнавача СД ВП №4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 , що погоджено з прокурором Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_4 , про арешт майна, в якому ОСОБА_3 просить накласти арешт у вигляді заборони на розпорядження, відчуження та користування майном, вилученим в ході проведення огляду місця події 20.01.2022, а саме автомобіль «Mazda 6», і.н.з. НОМЕР_1 .

Клопотання мотивовано тим, що сектором дізнання ВП №4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000017 від 20.01.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено, що 19.01.2023 до чергової частини ВП №4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшов рапорт від працівників УПП, про те, що 19.01.2023 приблизно о 23:30 під час патрулювання в Самарському районі за адресою: м. Дніпро, вул. Самарський узвіз, в районі буд. № 15, було зупинено транспортний засіб марки «Mazda 6» і.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В ході спілкування з ОСОБА_5 працівниками патрульної поліції було проведено поверхневу перевірку в результаті якої на задньому сидінні транспортного засобу марки «Mazda 6» і.н.з. НОМЕР_1 було виявлено паперовий згорток з кристалічною речовиною білого кольору.

20.01.2023 дізнавач СД ВП №4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенантом поліції ОСОБА_3 було проведено огляд місця події на ділянці місцевості, що розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Самарський узвіз, на заїзді до ж/д переїзду, в ході якого на задньому пасажирському сидінні транспортного засобу марки «Mazda 6» і.н.з. НОМЕР_1 , було виявлено та вилучено паперовий згорток з кристалічною речовиною білого кольору, які поміщено до спец. пакету PSP 1341306. Також було вилучено транспортний засіб марки «Mazda 6» і.н.з. НОМЕР_1 , який поміщено на територію ВП №4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, ключі від вищевказаного транспортного засобу та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки марки «Mazda 6» і.н.з. НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 , які поміщено до спец. пакету PSP1341307, PSP1341307 відповідно.

Також працівниками патрульної поліції 20.01.2023 у відношенні ОСОБА_5 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 130 КУпАП за фактом повторного керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Транспортний засіб марки «Mazda 6» і.н.з. НОМЕР_1 , є речовим доказом оскільки є матеріальним об`єктом, який може бути предметом вчинення кримінального правопорушення, та міг зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення. Враховуючи вище викладене для підтвердження або спростування факту вчинення кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 309 КК України, виникла об`єктивна необхідність у накладенні арешту з метою позбавлення можливості розпоряджатися будь-яким чином та використовувати наступне майно, а саме: транспортний засіб марки «Mazda 6» і.н.з. НОМЕР_1 .

Документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном:

ОСОБА_5 є користувачем транспортного засобу марки «Mazda 6» і.н.з. НОМЕР_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки «Mazda 6» і.н.з. НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 .

Дізнавач ОСОБА_3 в судовому засіданні просив клопотання задовольнити та накласти арешт на вказаний автомобіль.

Власник та користувач майна в судове засідання не з`явилися за невідомими суду причинами.

Дослідивши подані матеріали в їх сукупності, вислухавши пояснення дізнавача, вважаю за необхідне відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна з огляду на таке.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, що відповідає п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу 2 п. 4 ч. 2 ст. 171 КПК України до клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною 3 ст. 132 КПК України передбачено, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Частиною 5 ст. 132 КПК України, передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Частиною 1 ст. 173 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Так, в обґрунтуванні необхідності арешту дізнавачем ОСОБА_3 лише зазначено, що накладення на майно арешту є необхідним тому що не застосування заборони розпорядження, використання та відчуження вказаного майна може привести до його зникнення, втрати, пошкодження або настання інших негативних наслідків, які можуть перешкодити встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Проте, такі доводи дізнавача, на думку слідчого судді, є лише цитуванням норм КПК України, та ґрунтуються лише на його припущеннях, що в свою чергу жодним чином не підтверджує необхідності накладення арешту та наявності ризиків, оскільки не доводить існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, не доводить, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні та те, що може бути виконано завдання, для виконання якого ОСОБА_3 звертається із клопотанням.

Окрім цього, ОСОБА_3 не було долучено до клопотання жодного доказу, який би доводив необхідність накладення арешту та наявність ризиків.

Абзацом другим частини першої статті 170 КПК України передбачено, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником даного автомобіля є ОСОБА_6 .

Таким чином, накладення арешту на майно, за відсутністю передбачених для цього підстав, порушує права власника на вільне використання своєї власності, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема справа «Баландіна проти України», «Батрак проти України», «Панов проти України».)

Тому слідчий суддя приходить до висновку, що на даному етапі досудового розслідування у кримінальному провадженні, органом досудового розслідування не доведено необхідність накладення арешту.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Разом з тим, згідно зі ст. 7, 16 КПК України, загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Аналізуючи вищезазначені обставини, слідчий суддя приходить до висновку

про те, що з клопотання та доданих до нього матеріалів не вбачається достатніх підстав, що обґрунтовували б достатньою мірою необхідність накладення арешту на відповідне майно.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Втручання має бути законним, тобто здійснене на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (foreseeable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та в окремих осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла, кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на це слід зазначити, що арешт майна за відсутністю передбачених для цього підстав може порушити право власника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

При цьому у рішеннях у справах «Фокм, Кемпбел і Гарлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» судом вказано про те, що доцільність та вмотивованість застосування заходів забезпечення кримінального провадження передбачає існування фактів або інформації, які повинні задовольнити об`єктивного спостерігача в тому, що особа, щодо якої розглядається питання, вчинила злочин; такі факти не можуть спиратися на голе припущення, і повинні бути чимось більшим, ніж нечітка здогадка або непідтверджена підозра, що в даному випадку зроблено стороною обвинувачення.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону. При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб та умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Крім того, не доведено слідчому судді, що саме позбавлення власника чи володільця майна права користуватись, розпоряджатись та відчужувати майно призведе до збереження автомобіля, який визнано речовим доказом, та незастосування такого крайнього заходу, як арешт майна, призведе до його знищення чи приховування.

У клопотанні також відсутні достатні відомості для висновку про співмірність заходів забезпечення кримінального провадження із межами потреб досудового розслідування у кримінальному провадженні. Викладені дізнавачем доводи, на думку слідчого судді, не є правовою підставою для арешту майна у кримінальному провадженні, а потреби досудового розслідування можуть бути задоволено у інший, менш обтяжуючий для власника спосіб.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до обґрунтованого висновку, що дізнавачем не доведено необхідність накладення арешту, та за таких обставин, законних підстав для задоволення клопотання не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись п.18) ч. 1 ст. 3, ст.ст. 2, 7, 40, 131-132, 167, 170-173, 175, 369-372, 376КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання дізнавача СД ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 про арешт майна, а саме транспортного засобу марки «Mazda 6» з державним номерним знаком НОМЕР_1 відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя ОСОБА_1