Справа № 466/1784/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/701/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 08 червня 2021 року,
з участю прокурора ОСОБА_8 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
встановила:
цим вироком

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

Частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди.

Постановлено стягнути з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія», на користь ОСОБА_10 56 676 грн. моральної шкоди.

Також, постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_10 400 000 грн. моральної шкоди.

Відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 , яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_11 25 038,00 грн. і 474 972 грн. моральної шкоди відповідно.

Вирішено питання з процесуальними витратами, заходами забезпечення кримінального провадження та речовими доказами.

Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту ОСОБА_6 залишено до вступу вироку в законну силу.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 04 листопада 2019 року, приблизно о 17 год. 40 хв., керуючи автомобілем «Honda Accord» реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним проїзною частиною вул. Шевченка у м. Львові у напрямку до виїзду за межі міста, при проїзді її ділянки поблизу будинку №317, грубо порушив вимоги Р 1 п.п. 1.3, 1.5; Р 2 п.п. 2.3 б), д); Р 12 п.п. 12.3, Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМУ №1306 від 10 жовтня 2001 року, які виразилися в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, з моменту виникнення небезпеки для руху у вигляді велосипеда марки «Тrек» та велосипедиста ОСОБА_12 , який перетинаючи на ньому зліва - вправо в межах нерегульованого світлофором пішохідного переходу з підвищеною вірогідністю виникнення дорожньо-транспортних пригод, позначеного дорожньою розміткою 1.14.3 «Зебра», проїзну частину вул. Шевченка, рухався у напрямку його смуги руху, та якого він об`єктивно був спроможний виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, такими своїми діями створив аварійну обстановку, що призвела до наїзду на потерпілого ОСОБА_12 , який від отриманих тілесних ушкоджень помер.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 покликається на те, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання є явно несправедливим і надто суворим.

Зазначає, що обвинувачений визнав вину у вчиненому в повному обсязі, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, що, на думку апелянта, пом`якшує покарання ОСОБА_6 .

Також акцентує, що обвинувачений матеріально допомагає потерпілій ОСОБА_10 та перераховує кошти на її рахунок.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_6 є інвалідок третьої групи, має на утриманні неповнолітню доньку, на обліку лікарів нарколога, психіатра не перебуває, по місцю проживання характеризується позитивно.

Вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України.

Крім цього наголошує, що призначене судом першої інстанції додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортним засобом строком на три роки є надто суворим для обвинуваченого, оскільки останній використовує автомобіль для додаткового заробітку і для потреб сім`ї.

Також зазначає про надмірно великий розмір відшкодування моральної шкоди, що постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 .

Просить змінити вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 08 червня 2021 року, призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у вигляді трьох років позбавлення волі, застосувавши ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком один рік без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Змінити цивільний позов, постановивши стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_10 150 000 грн. моральної шкоди.

В решті вирок залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та виступ його захисника адвоката ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора про її заперечення та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам місцевий суд дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду лише в межах апеляційної скарги, зі змісту якої вбачається, що сторона захисту вважає призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання надто суворим, також, не погоджується із вироком суду в частині вирішення цивільного позову про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди.

Згідно вимог ст.ст. 50, 65 КК України суд призначає покарання в межах санкції статті Особливої частини КК України, відповідно до положень Загальної частини КК України.

Призначення покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до кримінальних правопорушень проти безпеки руху.

Санкція частини другої вищезазначеної статті, окрім основного покарання, надає суду можливість як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи.

Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер.

Будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі (рішення ЄСПЛ у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («O'Halloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року).

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.п.20, 21 постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23 грудня 2005 року, при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а і характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, а також обставини, які пом`якшують, обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку при призначенні покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Як вбачається з матеріали справи, суд першої інстанції, реалізувавши принципи законності, справедливості та обґрунтованості, призначив ОСОБА_6 основне, та з огляду на допущені обвинуваченим численні грубі порушення «Правил дорожнього руху», що призвели до загибелі людини, і додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що при призначенні основного покарання обвинуваченому ОСОБА_6 районний суд не в повній мірі врахував особу винного, який по місцю проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дочку, є інвалідом ІІІ групи, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обставину, що пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують покарання, що з огляду на матеріали справи, на переконання колегії суддів, дає підстави для застосування відносно обвинуваченого положень ст. 75 КК України.

П.1 ч.1 ст. 408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Так, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи і різного роду факторів та критеріїв, що впливають на покарання.

За змістом положень ст. 75 КК України, питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Водночас, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд прийде до висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення та дані про особу винного, але й інші обставини провадження.

Таким чином, оцінивши в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведене, а також щире каяття обвинуваченого, що ґрунтується на усвідомленні без будь-яких істотних обмежень своєї протиправної поведінки, її осуді і належній критичній оцінці, а також посткримінальну поведінку ОСОБА_6 , яка полягає в готовності відшкодувати заподіяну шкоду, з огляду на індивідуалізацію покарання, колегія суддів приходить до висновку про доцільність, в даному конкретному випадку, звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, оскільки останній не становить небезпеки для суспільства.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок в цій частині підлягає зміні.
На думку колегії суддів, прийняте рішення не призведе до порушення засад виваженості, що включають наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, оскільки значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю. При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства і така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Що стосується позиції потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , які просили призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді реального позбавлення волі, то їх думка враховується в сукупності з іншими обставинами справи, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.
Окрім цього, однією із умов досягнення справедливості покарання є відшкодування завданих злочином збитків або усунення заподіяної шкоди.

Згідно із ч.1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому (ч.1 ст. 129 КПК України).

Моральна шкода, відповідно до ст. 1167 ЦК України, заподіяна фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її заподіяла, при наявності вини вказаної особи.

Із роз`яснень, які містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вбачається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оцінюючи правильність вирішення судом цивільного позову про стягнення із ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_10 400 000 грн. моральної шкоди, колегія суддів вважає законним і належним чином обґрунтованим у вироку суду визначення суми її відшкодування і приходить до висновку, що така є виправданою.

Так, місцевим судом проаналізовано і оцінено обсяг моральних страждань ОСОБА_10 , порушення її звичайного способу життя, також враховано емоційно-психологічний стан та прийнято мотивоване рішення про стягнення із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 400 000,00 грн. моральної шкоди, що, на думку колегії суддів, за своїм розміром є достатньою компенсацією для потерпілої та відповідає вимогам розумності і справедливості цивільного судочинства та ступеню вини обвинуваченого.

Відтак, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого в цій частині.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
постановила:
апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задоволити частково.
Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 08 червня 2021 року, відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст. 286 КК України до трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком три роки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

В решті вирок залишити без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4