Справа № 447/2029/15-к
Провадження № 1-кп/466/23/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2022 року Шевченківський районний суд м.Львова у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 , ОСОБА_3

прокурора ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові кримінальне провадження №0000999, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 22.08.2014, про обвинувачення ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Новий Розділ, Львівської області, проживаючого без реєстрації у АДРЕСА_1 , з середньою освітою, невійськовозобов`язаного, одруженого, на утриманні двоє дітей 2004р.н. та 2011р.н., не працюючого, працездатного, раніше неодноразово судимого, востаннє - 09.07.2014р. Миколаївським районним судом Львівської області за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки, згідно ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки,

у вчиненні злочині, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

в с т а н о в и в :

Відповідно до пред`явленого обвинувачення, яке в ході судового розгляду 16.11.2018р. прокурором було змінено, ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що він 16.11.2014р. приблизно о 19.00 годині, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_9 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс декілька ударів руками по різних частинах тіла, у тому числі голови потерпілого ОСОБА_10 , а в подальшому, за допомогою кухонного ножа, загальною довжиною 19,5 см, з метою нанесення тяжких тілесних ушкоджень, умисно наніс декілька ударів ножем в область лівої частини тіла ОСОБА_10 , внаслідок чого останній був госпіталізований у Новороздільську міську лікарню Львівської області, а 17.11.2014 у Військовий медично-клінічний центр Західного регіону.

Згідно висновку судово-медичної експертизи Львівського обласного лоро судово-медичної експертизи №2140 від 04.12.2014 у ОСОБА_10 виявлено: рану на лівій половинні грудної клітки, рани в ділянках обох гомілках, лівого передпліччя, верхньої губи, синці і садна на обличчі, ножове проникаюче торакоабдумінальне поранення з пошкодженням селезінки, яка в подальшому була видалена, садно в ділянці лівого ліктьового суглобу, синець на правому передпліччі.

Ножове проникаюче торакоабдумінальне поранення з пошкодженням селезінки, що супроводжувалось накопиченням крові в грудній і черевній порожнині, утворилось від дії гострого предмета та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення. Рани на лівому передпліччі, на гомілках утворились від дії гострого предмета. Рана на верхній губі, синці, садна утворилися від дії тупих предметів. Рани, синці, садна відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_8 , обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину заперечив, від дачі показань відмовився на підставі ст.63 Конституції України.

Доказами, які підтверджують обвинувачення ОСОБА_8 , прокурор зазначає: протокол огляду місця події від 16.11.2014; показаннями потерпілого ОСОБА_10 ; показання свідків ОСОБА_9 ; ОСОБА_11 ; висновок медико-криміналістичної експертизи №11/2015 від 29.01.2015; висновок медико-криміналістичної експертизи № 10/2015-мк від 29.01.2015; висновок судово-медичної експертизи №2140 від 04.12.2014; висновок судово-медичної експертизи по матеріалах кримінального провадження №71/15 від 18.05.2015; висновок дактилоскопічної експертизи №14 від 29.01.2015; повідомлення Львівського НДКЦ від 16.02.2015; протокол слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_10 від 30.07.2015; протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_9 від 30.07.2015.

Заслухавши показання потерпілого ОСОБА_10 , показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , дослідивши та перевіривши представлені суду письмові докази, суд вважає, що вчинення інкримінованого ОСОБА_8 злочину не доведено стороною обвинувачення належними та допустимими доказами в ході судового розгляду.

Принцип законності, який відноситься до загальних засад кримінального провадження та закріплений у ст. 9 КПК України, встановлює, що під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Конституція України у статті 62, гарантуючи права і свободи людини і громадянина, закріпила положення, за яким ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Цей конституційний принцип знайшов своє втілення у ст.17 КПК України, за якою особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Також саме прокурор, слідчий, згідно з вимогами ст.25 КПК України, зобов`язані в межах своєї компетенції, розпочавши досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила, а також відповідно до ч.2 ст. 9 КПК України всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Нормами ст. 92 КПК України обов`язок доказування передбачених ст. 91 КПК України обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладено на прокурора. Отже, прокурор, як сторона обвинувачення, несе обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, безпосередньо у судовому засіданні.

За ч.2 ст.94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК.

Суд відповідно до ст.26 КПК України у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

За ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

При вирішенні даного кримінального провадження по суті суд також враховує, що відповідно до роз`яснень, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції при здійснені правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

Як зазначено в постанові ККС ВС у справі № 754/17019/17 «…при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст. 17 КПК України, що передбачають: «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. <…> Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Зміст принципу «поза розумним сумнівом» сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України», згідно якого доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який грунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується за ч. 1 ст. 121 КК України у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні надав показання про те, що знайомий з обвинуваченим ОСОБА_8 з 2013 року, із ним був у сусідських відносинах. 16.11.2014р. за адресою АДРЕСА_3 він разом з ОСОБА_9 святкував свій день народження, коди до них у вікно постукала дружина ОСОБА_8 . З нею був ОСОБА_8 та їх двоє дітей. Їх запросили до столу і вони разом продовжили святкувати, при цьому вживали алкоголь. На пропозицію ОСОБА_8 він став грати з ним у нарди, але побачив, що той шахрує. Між ними почалася словесна перепалка, яка переросла у бійку. Жінки вивели дітей з кімнати. ОСОБА_8 продовжував наносити йому удари, він побачив в його руках металевий предмет схожий на лезо ножа, почав захищатися піднявши руку і отримав два поранення. Потім він відчув різкий удар та біль. Він періодично втрачав свідомість. Прийшов до тями лежачи на підлозі, коло нього були ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 . На місце події приїхала швидка допомога та забрала його в районну лікарню. Оскільки він був військовослужбовцем, то разом із сином ОСОБА_12 поїхав у м.Львів у військовий госпіталь, де його прооперували. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень йому завдані матеріальні та моральні збитки, яких ніхто не відшкодував.

Показання щодо обставин отримання тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_10 на досудовому слідстві підтвердив при проведенні за його участю слідчого експерименту (т.4 а.с.229-233).

Свідок ОСОБА_9 надала суду показання про те, що із ОСОБА_10 у неї дружні стосунки. 16.11.2014р. за місцем її проживання АДРЕСА_3 вони вдвох святкували його день народження коли до них прийшли Червінські з дітьми. Вони запросили ОСОБА_8 з дружиною до столу. За якийсь час між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 виник конфлікт, а потім почалася бійка. ОСОБА_8 штовхнув ОСОБА_10 і той впав на ліжко. Вона захищала його руками від ОСОБА_8 і відчула сильний удар вбік і поріз на лівій руці. Після цього вона з ОСОБА_11 вивели дітей з квартири. Вона зателефонувала синові ОСОБА_12 і той викликав поліцію і швидку допомогу.

В ході слідчого експерименту 30.07.2015р. свідок ОСОБА_9 вказала як саме ОСОБА_8 був нанесений удар ОСОБА_10 (т.4 а.с.234-237).

Свідок ОСОБА_11 в суді дала показання про те, що з 2013р. у шлюбі з ОСОБА_8 16.11.2014р. вони з чоловіком і дітьми гуляли, коли їх через вікно покликав ОСОБА_13 в гості. Вони з чоловіком, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 сиділи за столом та святкували день народження ОСОБА_10 . За деякий час між останнім і ОСОБА_8 почалася сварка. ОСОБА_8 кілька разів вдарив руками ОСОБА_10 , потім той з розмаху вдарив ОСОБА_8 ногою коли він зігнувся і взував дитині черевики. Вона з дітьми вийшла з квартири, відвела дітей додому. Коли повернулася назад, то побачила на землі потерпілого з перемотаною ногою. Чоловік надавав йому медичну допомогу. Потерпілий був при свідомості, крові довкола у квартирі не було. На місце події приїхала швидка допомога та забрала потерпілого. Як їй стало відомо згодом, потерпілий відмовився від медичної допомоги у районній лікарні і його забрав додому син.

При дослідженні письмових доказів, суд виходить із вимог належності та допустимості доказів. В основу вироку судом можуть бути покладені лише належні (ст. 85 КПК України) та допустимі (ст. 86 КПК України) докази. Допустимість доказів визначається законністю джерел, умов і способів їх одержання.

Встановлено, 16.11.2014р. з 21год.55хв. до 22год.55хв. слідчим Миколаївського РВ ОСОБА_14 було проведено невідкладний огляд місця події кватири АДРЕСА_2 , в ході якого виявлено та вилучено 9 слідів пальців рук, футболку чорного кольору з просоченими плямами РБК, рушник сірого кольору зі слідами РБК, два ножі. За результатами цієї слідчої дії складено протокол та фото таблицю.(т.4 а.с.178-184).

Згідно ч.2 ст.237 КПК України огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Підставою для проведення 16.11.2014р. огляду місця події (житла) стало повідомлення на лінію «102» про заподіяння ножового поранення особі (т.4 а.с.246). З метою перевірки вказаної інформації та з`ясування події, що відбулася 16.11.2014р., слідчим було здійснено огляд квартири - безпосередньо після повідомлення про злочин та вилучено предмети з метою недопущення втрати речових доказів у вказаному провадженні.

Зазначена слідча дія була невідкладною, здійснювалася з метою перевірки отриманої інформації та у відповідності до ч.2 ст.233 КПК України не потребувала попереднього дозволу суду.

Водночас, згідно цієї норми прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку(огляду).

Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого, дізнавача про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

Проте, суду обвинуваченням не надано документів на підтвердження звернення слідчого, прокурора до слідчого судді про надання дозволу на огляд житла, та ухвали слідчого судді якою би узаконено проведення вказаної слідчої дії. Відомості про це відсутні і у реєстрі матеріалів досудового розслідування.

Не заслуговують на увагу покликання прокурора про те, що огляд квартири проводився з дозволу власниці житла ОСОБА_9 , оскільки присутньою при проведенні цього огляду вона не зазначена, процесуальні гарантії, які б захищали здатність особи висловлювати свою справжню думку при наданні згоди на огляд житла відсутні. Даних про належність ОСОБА_9 цієї квартири немає.

За цих обставин, враховуючи відсутність ухвали слідчого судді про надання дозволу на огляд житла встановлені внаслідок такого огляду місця події від 16.11.2013р. фактичні дані не можуть вважатися допустимими докази. Цей протокол ОМП слід виключити з переліку доказів обвинувачення, як недопустимий доказ.

Щодо вилучених в ході огляду місця події предметів, визнаних речовими доказами, суд виходить зі сформованої практикою ЄСПЛ доктрини «плодів отруєного дерева» (fruit of the poisonous tree), якщо джерело доказів є недопустимим, всі інші дані, одержані з його допомогою, будуть такими ж (рішення у справах «Гефген проти Німеччини», пункти 50-52 рішення у справі «Шабельник проти України (№ 2)», пункт 66 рішення у справі «Яременко проти України (№ 2)»). Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і всього ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення доказів до «плодів отруєного дерева» є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержаної незаконним шляхом (Постанова ВП ВС від 13.11.2019 по справі № 1-07/07 № в ЄДРСР 85869105).

07 серпня 2019 року Верховний Суд у справі №607/14707/17 зазначив, що докази визнаються такими, що одержані незаконним шляхом, коли їх збирання й закріплення відбулося з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінальним процесуальним законодавством порядку або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Речові докази у справі 9 слідів пальців рук, футболка чорного кольору з просоченими плямами РБК, рушник сірого кольору зі слідами РБК, два ножі, вилучені в ході огляду місця події 16.11.2014р., також суд визнає недопустимими доказами.

Відповідно до ч.5 ст.101 КПК України висновок експерта не може ґрунтуватися на доказах, які визнані судом недопустимими.

Проведені щодо вказаних вище речових доказів дослідження та висновки медико-криміналістичної експертизи №11/2015-мк від 29.01.2015 (т.4 а.с.187-191); медико-криміналістичної експертизи № 10/2015-мк від 29.01.2015 (т.4 а.с.192-196); дактилоскопічної експертизи №14 від 29.01.2015 (т.4 а.с.219-228), причетності ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого злочину не доводять. Оскільки об`єктами дослідження експертів були речові докази, визнані судом недопустимими, висновки цих експертиз, що є похідними від недопустимих доказів, також не можна визнавати допустимими доказами, суд визнає ці висновки недопустимими доказами. Це стосується і повідомлення Львівського НДКЦ від 16.02.2015р.

Згідно висновку судово-медичної експертизи Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи №2140 від 04.12.2014 (судмедексперт ОСОБА_15 ) у ОСОБА_10 виявлено: рану на лівій половинні грудної клітки, рани в ділянках обох гомілках, лівого передпліччя, верхньої губи, синці і садна на обличчі, ножове проникаюче торакоабдумінальне поранення з пошкодженням селезінки, яка в подальшому була видалена, садно в ділянці лівого ліктьового суглобу, синець на правому передпліччі.

Ножове проникаюче торакоабдумінальне поранення з пошкодженням селезінки, що супроводжувалось накопиченням крові в грудній і черевній порожнині, утворилось від дії гострого предмета та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення. Рани на лівому передпліччі, на гомілках утворились від дії гострого предмета. Рана на верхній губі, синці, садна утворилися від дії тупих предметів. Рани, синці, садна відносяться до легкого тілесного ушкодження.

У висновку зазначається, що при проведенні експертизи експертом було досліджено постанову слідчого про призначення експертизи, оглянуто потерпілого ОСОБА_10 , а також досліджено історію хвороби №13816/223 ОСОБА_10 . Експертом описується перебування ОСОБА_10 з 17.11.2014р. у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону із ножовим пораненням грудної клітки зліва. Фіксується наявність витягу з медичної карти Новороздільської міської лікарні за 16.11.2014р.

Згідно ч.1 ст.162 КПК України відомості, які можуть становити лікарську таємницю, належать до охоронюваної законом таємниці, яка міститься в речах і документах.

Відповідно до статей 3, 56 КПК потерпілий є стороною кримінального провадження і має право подавати докази не тільки суду, але і слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди його здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичними документами. У такому випадку разом із відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження. За інших обставин, слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до слідчого судді з метою отримати дозвіл на тимчасовий доступ до речей та документів, що містять охоронювану законом таємницю.

ОП ККС Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 754/14281/17 (провадження № 51-218кмо19 ) зазначила, що відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, та невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст.290 КПК автоматично не зумовлює визнання експертного дослідження недопустимим доказом, якщо зазначені документи було отримано у визначеному КПК порядку та сторона захисту не клопотала про надання доступу до них під час досудового розслідування або в ході провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.

Верховний Суд у постанові від 21.07.2021р у справі №552/1884/20 зробив висновок про те, що слідчий вправі особисто отримати від потерпілої медичні документи, оглянути їх і надати експертові разом з постановою про залучення останнього.

Згідно ч.3 ст.101 КПК України висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

З оглянутої судом постанови слідчого про призначення судово-медичної експертизи від 24.11.2014р. встановлено, що для проведення такої експертизи слідчим скеровано експерту лише копію постанови. Жодні медичні документи експерту не скеровувалися. Відсутні і дані про те, що такі документи скеровувалися експерту за його клопотанням додатково.

Як убачається з матеріалів провадження, висновок експерта був складений на підставі постанови слідчого. Які саме медичні документи вивчалися експертом при проведенні судово-медичної експертизи, у який процесуальний спосіб, передбачений КПК України, ці документи були отримані слідчим, які процесуальні джерела отримання експертом медичної документації для проведення експертизи невідомо. На ці обставини в ході судового розгляду звертала увагу сторона захисту. Судом прокурору надавалася можливість подати документи на підтвердження правомірності отримання слідчим медичної документації та її скерування експерту. Однак прокурор суду таких відомостей не надав.

У реєстрі матеріалів відсутні записи про звернення слідчого з клопотанням до слідчого судді про тимчасовий доступ до документів, що містять лікарську таємницю, та про постановлення слідчим суддею відповідної ухвали. Відсутні і документальні дані про те, що потерпілий ОСОБА_10 надавав слідчому медичні документи (історію хвороби, інше) для їх використання при проведенні судово-медичної експертизи.

За відсутності документального підтвердження, суд не вправі припускати отримання стороною обвинувачення медичних документів для проведення судово-медичної експертизи у визначеному КПК порядку.

Суд робить висновок, що всупереч вимогам ст.ст. 93,101 КПК України слідчим не було зібрано у встановленому законом порядку жодних медичних документів та відповідно не надано їх експертові для проведення експертизи.

Оскільки медична документація, покладена в основу висновку судово-медичної експертизи ЛОБСМЕ №2140 від 04.12.2014, отримана з порушенням вимог КПК, цей висновок суд, у відповідності до п.1 ч.2 ст.87 КПК України, визнає недопустимим доказом.

Окрім того, 18.05.2015р. слідчим винесено постанову про призначення судово-медичної експертизи по матеріалах кримінального провадження, проведення якої доручив експертові ЛОБСМЕ ОСОБА_16 . На вирішення експертів слідчий поставив запитання чи могли дані тілесні ушкодження виникнути при обставинах викладених згідно показів потерпілого ОСОБА_10 і допитів свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_11 . У мотивувальній частині вказав на показання цих осіб та на висновок експерта №2140 щодо ОСОБА_10 . Експерту крім копії постанови скеровано копії матеріалів провадження на 8 аркушах(т.4 а.с.210).

На підставі цієї постанови надано висновок Додаткової експертизи по матеріалах кримінального провадження №71/15 від 18.05.2015р., складений експертом ЛОБСМЕ ОСОБА_16 . У висновку за результатами експертизи процитовано висновок судово-медичної експертизи №2140 віл 04.12.2014р. та вказано про можливість надати відповідь на поставлене питання після проведення слідчого експерименту і встановлення обставин, при яких дані тілесні ушкодження виникли (т.4 а.с.211-217).

Проте, після проведення слідчих експериментів 30.07.2015р. за участю потерпілого ОСОБА_10 і свідка ОСОБА_9 така експертиза повторно проведена не була.

Висновок експертизи №71/15 від 18.05.2015р. є неналежним та недопустимим доказом оскільки не містить жодних фактичних даних, є похідним від недопустимого доказу висновку судово-медичної експертизи №2140 від 04.12.2014р.

Відповідно до положень п.2 ч.2 ст.242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо: встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень;

У даному кримінальному провадженні висновок судово-медичної експертизи №2140 від 04.12.2014р., яким встановлено характер і тяжкість тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_10 , визнано недопустимим доказом. Відтак, належний та допустимий доказ, яким би підтверджувалося заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, відсутній.

Доказами, які у даному кримінальному провадженні можуть бути покладені в основу судового рішення з точки зору їх належності і допустимості, є показання потерпілого та свідків безпосередньо в суді та обставини, зафіксовані в ході слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_10 і свідка ОСОБА_9 .

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що сторона обвинувачення в суді за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів не довела винуватості ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого йому злочину за ч.1 ст.121 КК України.

Постановляючи вирок у даній справі суд при всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, вважає, що під час судового провадження не здобуто та не надано суду безсумнівних доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про винуватість ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, в якому він обвинувачується.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

У даному кримінальному провадженні суд дійшов висновку про ухвалення виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 .

Відповідно до ст.129 КПК України, суд вважає, що цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, в розмірі 60000грн. залишити без розгляду.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні залишаються за рахунок держави.

Питання речових доказів вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Запобіжний захід до ОСОБА_8 на час ухвалення вироку не застосований.

Керуючись ст.ст.370,373,374 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

ОСОБА_8 визнати невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та виправдати у зв`язку з недоведеністю наявності в його діянні складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, в розмірі 60000грн. залишити без розгляду.

Речові докази: футболку, рушник, два ножі - знищити.

Процесуальні витрати на проведення експертиз залишити за рахунок держави.

Запобіжний захід на час ухвалення вироку не застосовувався.

Вирок може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м.Львова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок складено в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Копію вироку негайно вручити виправданому та прокуророві.

Суддя ОСОБА_17 -Шумська