Справа № 755/8121/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" вересня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі Суд)
у складі головуючої судді ОСОБА_1 одноособово,
за участю
секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
та його учасників
представника потерпілого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001847 від 18 липня 2022 року за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Дніпропетровської області, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу (далі КК) України,
у с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_5 17.07.2017 року приблизно о 13 год. 05 хв., керуючи технічно справним мотоциклом «Kayo K2» без номерних знаків, рухався по пішохідній зоні зі швидкістю приблизно 42.0…44.9 км/год., згідно висновку експерта № СЕ-19/111-22/29307-ІТ від 08.08.2022 року, ближче до правого краю дороги «Трухонового» острову зі сторони «Північного мосту» в напрямку «Пішохідного мосту» в м. Києві.
Під час руху водій ОСОБА_5 , відповідно до висновку експерта № СЕ-19/111-22/29307-ІТ від 08.08.2022 року, допустив порушення вимог п.п: 2.1, 10.1, 12.1, 12.9 (б), 26.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР), котрі відповідно доЗакону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють порядок дорожнього руху на території України, а саме регламентують таке: (1) водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії (пункт 2.1 Правил); (2) перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху (пункт 10.1 Правил); (3) під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним (пункт 12.1 Правил); (4) водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29 ПДР Країни (пункт 12.9 Правил); (5) у пішохідну зону вїзд дозволяється лише транспортним засобам, що обслуговують громадян і підприємства, які розташовані у зазначеній зоні, а також транспортним засобам, що належать громадянам, які проживають або працюють у цій зоні, чи автомобілям (мотоколяскам), позначеним розпізнавальним знаком «Водій з інвалідністю» якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять пасажирів з інвалідністю. Якщо до обєктів, розташованих на цій території, є інші підїзди, водії повинні користуватися лише ними (пункт 26.3 Правил).
Порушення вище вказаних вимог правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_5 , виразилось в тому, що пішохідна зона призначена для руху пішоходів та велосипедів в обох напрямках та має загальну ширину 7,2 метри, дорожня розмітка відсутня, в той же час, останній керуючи мотоциклом «Kayo K2» без номерних знаків, не маючи на це відповідної категорії, та під`їжджаючи до без номерної електроопори (15-тої від недобудованого мосту), перевищив максимально дозволену швидкість руху на даній ділянці дороги, не був уважним за кермом, не врахував дорожню обстановку, а саме заокруглення проїзної частини праворуч, в результаті чого змінив напрямок свого руху на умовний зустрічний бік дороги, де в той час рухалась велосипедистка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , котра їхала зі швидкістю 15км/год з правим боковим інтервалом приблизно 1 метр до узбіччя зі сторони «Пішоходного» мосту в бік «Північного» мосту в м. Києві, в результаті чого ОСОБА_5 здійснив наїзд на велосипедистку ОСОБА_7 в ліву бокову частину її велосипеду, від чого обидва учасники впали на узбіччя.
В результаті наїзду велосипедистка ОСОБА_7 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 042-1010-2022 від 17.08.2022 року, отримала тілесні ушкодження, котрі відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.
В той час, як в даній дорожній ситуації з технічної точки зору, згідно висновку судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/111-22/29307-ІТ від 08.08.2022 року, причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідності дій обвинуваченого вимогам указаних пунктів ПДР України.

Вказаних висновків Суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Будучи допитаним, у порядку ст. 351 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України, обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні цього кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК визнав повністю, дав покази, в яких підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому.

Так, останній указав, що дійсно за наведеного у вироку алгоритму дій сталася описувана ДТП у ході якої він власне і допустив порушення вимог п.п. 2.1, 10.1, 12.1, 12.9б), 26.3 ПДР України.
Останній також виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини та указав, що в цей час відшкодував збиток потерпілій в сумі 63 508 грн.

Тим самим, Суд констатує, що обвинувачений надав суду показання в яких підтвердив у повній мірі обставини скоєння кримінального правопорушення викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу їх вчинення.
Указані показання обвинуваченого Суд сприймає, як дійсні та такі, що заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову ККС ВС від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).
У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

В цій ситуації, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо у ракурсі із отриманими висновками, тобто докладними описами проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, які Суд дослідив у порядку § 3 Глави 28 Розділу IV КПК України, в їх системному, а саме згідно з даними відображеними у:
протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди з долученими до нього схемою та фототаблицею, здійсненого з 14 год. 50 хв. до 16 год. 00 хв. 17.07.2022 року, який був проведений слідчим СВ Оболонського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_8 в присутності понятих та інших учасників, указано місцем пригоди та відображено графічно зображені та зафіксовані об`єкти про обставини дорожньої пригоди (ділянка дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода, сталі орієнтири, до яких на схемі здійснена прив`язка об`єктів, транспортні засоби, причетні до ДТП, координати їх розміщення відносно елементів проїзної частини та інше), зафіксовано дорожні умови, зазначено назви об`єктів, зображених на схемі/фото, зазначено характеризуючі дані та відомості про пошкодження, котрі відповідають фактичним обтавинас, котрі судом визнанні доведені вище, тобто ним підтверджується безпосередньо факт настання самої події кримінального правопорушення, а саме дорожньої-транспортної пригоди, її час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, характеристика природних умов, наслідків, що настали в результаті зіткнення вказаного транспортного засобу та потерпілого;
у висновку судової авто-технічної експертизи № СЕ-19/111-22/29307-ІТ від 08.08.2022 року, зокрема:
А) за даними велосипедиста ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_9 : 1. В даній дорожній ситуації, з технічної точки зору, водій мотоцикла «KAYO K2», без номерних знаків, ОСОБА_5 повинен був керуватися вимогами пунктів: 12.1; 12.9.(б); 26.3 Правил дорожнього руху України. 2. В даній дорожній ситуації водій мотоцикла «KAYO K2», без номерних знаків, ОСОБА_5 мав технічну можливість уникнути досліджуваної дорожньо-транспортної пригоди шляхом виконання вимог пунктів: 12.1; 26.3 ПДР України. 3. В даній дорожній ситуації в діях водія мотоцикла «KAYO K2», без номерних знаків, ОСОБА_5 експертом, з технічної точки зору, вбачаються невідповідності вимогам пунктів: 12.1; 12.9.(б); 26.3 ПДР України. 4. В ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо- транспортною пригодою, велосипедист ОСОБА_7 повинна була керуватися вимогами пункту 12.3 ПДР України. 5. В даній дорожній ситуації велосипедист ОСОБА_7 при заданих параметрах руху з моменту виникнення небезпеки для її руху не мала технічної можливості уникнути зіткнення з мотоциклом «KAYO K2», без номерних знаків, шляхом застосування екстреного гальмування. 6. В даній дорожній ситуації в діях велосипедиста ОСОБА_7 експертом, з технічної точки зору, невідповідностей вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху України не вбачається. 7. Розрахована швидкість руху мотоцикла «KAYO K2», без номерних знаків, яка відповідає слідам бокового юзу, становить (42.0…44.9), км/год. 8. Причиною даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, є невідповідність дій водія мотоцикла «KAYO K2», без номерних знаків, ОСОБА_5 вимогам пунктів: 12.1; 26.3 Правил дорожнього руху України.
Б) за даними водія ОСОБА_5 : 1. В даній дорожній ситуації, з технічної точки зору, водій мотоцикла «KAYO K2», без номерних знаків, ОСОБА_5 повинен був керуватися вимогами пунктів: 10.1; 12.9.(б); 26.3 Правил дорожнього руху України. 2. В даній дорожній ситуації водій мотоцикла «KAYO K2», без номерних знаків, ОСОБА_5 мав технічну можливість уникнути досліджуваної дорожньо-транспортної пригоди шляхом виконання вимог пунктів: 10.1; 26.3 ПДР України. 3. В даній дорожній ситуації в діях водія мотоцикла «KAYO K2», без номерних знаків, ОСОБА_5 експертом, з технічної точки зору, вбачаються невідповідності вимогам пунктів: 10.1; 12.9.(б); 26.3 ПДР України. 4. В даній дорожній ситуації, з технічної точки зору, велосипедиста ОСОБА_7 повинна була керуватися вимогами пункту 1.10 термін «Узбіччя» Правил дорожнього руху України 5. В даній дорожній ситуації в діях велосипедиста ОСОБА_7 невідповідностей вимогам пункту 1.10 термін «Узбіччя» ПДР України не вбачається. 7. Причиною даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, є невідповідність дій водія мотоцикла «KAYO K2», без номерних знаків, ОСОБА_5 вимогам пунктів: 10.1; 26.3 Правил дорожнього руху України;
у висновку судово-медичної експертизи № 042-1010-2022 від 17.08.2022 року вказано, що в результаті даної події велосипедистка гр. ОСОБА_7 отримала наступні тілесні ушкодження: - відкрита травма лівого стегна уламковий перелом стегнової кістки на межі середньої та нижньої третини діафіза зі зміщенням уламків, рана по латеральній (зовнішній) поверхні в ділянці середньо-нижньої третини. Вказане тілесне ушкодження є критерій небезпеки для життя, тому, відповідно до п. п. 2.1.2. та 2.1.3/м «Правил», виявлене тілесне ушкодження, відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, судовим слідством встановлено, що доведеними у провадженні є обставини визначені ст. 91 КПК з дотриманням стандарту доказування «поза розумним сумнівом», щодо часу, місця, способу вчинення ДТП.
Тим самим, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, Суд уважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

Підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, так як не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК.
При формуванні таких висновків за наслідками розгляду провадження Суд виходив з такого щодо цього питання.
Частина 1 статті 87 КПК передбачає, що для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що при його отриманні істотно порушені права і свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Тоді як частина 2 цієї ж статті визначає, яке саме порушення суд має визнати істотним, істотність порушення прав і свобод у інших випадках має вирішуватися судом, виходячи з обставин порушення та їх впливу на отримання доказів.
В постанові ВС від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/93438380) вказано, що «вищеназвані норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи».
У постановах від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/87334567) та від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к (https://reyestr.court.gov.ua/Review/85238666) ВС зауважив, що «вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті».
В постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к (https://reyestr.court.gov.ua/Review/85238666) ВС указав, що «…суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до частини 2 або 3 статті 87 КПК, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми.
Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору частини 1 статті 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим».
В постанові від 06 липня 2021 року у справі № 720/49/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/98170716) ВС зауважив, що «Оцінюючи надані сторонами докази на предмет їх допустимості згідно з частиною 1 статті 87 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що зазначені положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані у відповідній нормі. Тобто, будь-яке процесуальне порушення, допущене в ході збирання доказів, саме по собі не може бути підставою для визнання їх недопустимими.
У зв`язку із цим, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду».
Повертаючись до обставин цієї справи Суд зауважує, що вважає такий підхід правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.
Безумовно, істотне порушення фундаментальних справ і свобод особи - отримання доказів внаслідок поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та на правову допомогу захисника тощо - не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику.
Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.
В постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.
Як наслідок слід констатувати, що вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд констатує, що в цій справі ці положення не можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими, адже вони мають місце не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.
Так, порушень вимог ст. 237 КПК під час проведення слідчих дій, які б, як указав ВС, були фундаментальними, не установлено.
Щодо медичної документації слід указати, що відповідно до правового висновку Об`єднаної палати Верховного Суду (постанова від 27 січня 2020 року № 754/14281/17) відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, не відкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом
У цій же постанові Об`єднана палата зазначила про те, що якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України.
Зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК України у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону може бути не відкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що потягне за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 цього Кодексу.
Висновки експерті відкриті захисту.

При цьому, слід зауважити, що Верховний Суд колегією Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 20.03.2018 в справі № 753/11828/13-к указав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.
Також, як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких даних.
У ракурсі того, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), - це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний суд України постанова від 16.03.2017 у справі № 671/463/15-к).
У цій справі, порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), тобто певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій дотриманий.

Як наслідок Суд сприймає указані письмові докази (протоколи ОМП, висновки експертиз та інші), як належні та допустимими, які у своїй сукупності доводяться обставини визначені ст. 81 КПК України, та через їх призму останні сприймаються судом, як дійсні.
За таких обставин, враховуючи вищезазначене, Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК за обставин, встановлених судом.

При кваліфікації дій обвинуваченого, Суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
Частиною другою статті 286 передбачено кримінальну відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

Відповідно до примітка. Під транспортними засобами в цій статті та статтях 286-1, 287, 289 і 290 КК слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші механічні транспортні засоби.
З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, Суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки він вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху будучи особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тяжке тілесне ушкодження.
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, Суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.
Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
З урахуванням того, що зачастиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим. Про це свідчить пункт 3 частини першої статті 65 Кодексу, відповідно до якого суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).
В рішенні від 15.06.2022 № 4-р(II)/2022 Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].
Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

В цій ситуації, обставинами, що пом`якшують покарання є:

щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення. Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки;

часткове відшкодування збитку потерпілій у сумі 63 508 грн, що витікає з копії розписки ОСОБА_10 від 02.09.2022.

Обставин, які б обтяжували покарання, відповідно до ст. 67 КК, судом не установлено.

Також, Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікарня-нарколога не перебуває, має місце проживання, його стан здоров`я, спосіб життя (раніше не судимий, з освітою, та інші указані в вступній частині вироку), наявність на його утриманні членів сім`ї, які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останніми, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає місці соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення та потерпілої сторони щодо необхідної міри покарання, зокрема можливість застосування норм ст. 75 КК; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого, а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити йому покарання у межах санкції статті 286 КК у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування цього покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України та покладенням обов`язків з числа регламентованих ст. 76 того ж Кодексу, без застосування додаткового покарання в ключі відомостей про особу обвинуваченого, оскільки Суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання (нижче від найнижчої межі) є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

В цій ситуації Суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують покарання, тобто визначав його у обсязі необхідному і достатньому для виправлення розміром.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо Суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом покарання щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання, в цій ситуації, в ключі характеристик особи, вчинюваного злочину, поведінки після, Суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, сприймалося б як жорстоке поводження.

Питання арештованого майна Суд врегульовує відповідно до ст. 174 КПК України.
Процесуальні витрати вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.
Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, Суд
у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки без позбавленням права керувати транспортними засобами.

В силу ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу).
Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави витрати за проведення експертних досліджень в сумі 7 900, 80 грн.
Арешт майна накладений ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва ОСОБА_11 від 20.07.2022 у справі № 755/6166/22 на мотоцикл «KAYO K2», без н.з., vin: НОМЕР_1 , шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування майном, скасувати.
Речові докази: мотоцикл «KAYO K2», без н.з., vin: НОМЕР_1 , переданий на зберігання на майданчик для тимчасово затриманих ТЗ при гУ НП в м. Києва, за адерсою: м. Київ, вул. Г. Хоткевича, 20-Б, повернути володільцю; велосипед «Comanche» переданий на зберігання ОСОБА_7 , залишити у її володінні.
Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я Оксана БІРСА