Справа № 308/1680/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 червня 2022 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , володільця майна ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури в Закарпатській області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000078 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 275 КК України від 24.07.2021 про накладення арешту на майно, -
ВСТАНОВИВ:
Прокурор Ужгородської окружної прокуратури в Закарпатській області ОСОБА_3 . у кримінальному провадженні № 0000078 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 275 КК України від 24.07.2021 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно.
В обгрунтування вимог клопотання посилається на те, що в діях службових осіб Ужгородської міської ради та фізичних осіб - підприємців вбачаються ознаки вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 275 КК України, в частині порушення під час зберігання підвісного мосту в Боздоському парку, що стосуються безпечного його використання, особою, яка зобов`язана дотримуватися таких правил та в частині порушення під час зберігання атракціонів в Боздоському парку, що стосуються безпечного їх використання, особою, яка зобов`язана дотримуватися таких правил.
Відповідно до умов договорів, укладених між КП «Парк культури та відпочинку «Під замком» та фізичними особами підприємцями, особам надано право розміщення на території певних секторів парку атракціонів та надання послуг з дозвілля та відпочинку за певну плату, в тому числі - атракціонів «Веселі гірки», «Велика ланцюгова карусель», «Квадро», «Брейк - денс», «Мала ланцюгова карусель», «Автодром».
У ході досудового розслідування проведено зовнішній огляд вказаних атракціонів за участю спеціаліста з ТОВ «Закарпатський експертно-технічний центр» ОСОБА_6 .
Згідно Висновку експерта від 03.05.2022 № 4505 Львівського науково- дослідного інституту судових експертиз МОЗ України було встановлено, що атракціон «Веселі гірки» з технічної точки зору, пошкоджень та несправностей, які б вплинули на функціональний стан атракціону виявлено не було. Однак було виявлено порушення штатного стану з`єднань штанг із центральною віссю обертання та ерозійне пошкодження металу елементів підтримки розкосів штанг із стрижнями в місцях ремонтного електродугового приварювання, що відноситься до технічних факторів, які можуть становити небезпеку для відвідувачів атракціону та обслуговуваного персоналу.
Так, розміщення та експлуатація атракціону «Веселі гірки» встановлена відповідно до договору про розміщення та експлуатацію атракціонів від 01.06.2019 №20/19 укладеним між КП «Парк культури та відпочинку «Під замком» та ФОП ОСОБА_7 .
З вказаного договору, додатків до нього та допиту ОСОБА_7 встановлено що атракціон «Веселі гірки» перебуває у розпорядженні ФОП ОСОБА_7 , мешканки АДРЕСА_1 .
У цьому випадку арешт наладається на майно з метою збереження речових доказів.
Прокурор зазначає в клопотанні, що на підставі викладеного та приймаючи до уваги, що вище вказані речі, предмети та речовини являються речовими доказами по даному кримінальному провадженні, оскільки зберегли на собі сліди злочину та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тому виникла необхідність накласти арешт, без можливості відчуження, на дані речі, предмети та речовини, оскільки незастосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до його втрати, пошкодження або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав та мотивів викладених у клопотанні, зокрема зазначив, що просить накласти арешт на вказане в клопотанні майно з метою заборонити розпоряджатись та користуватись майном так як становить небезпеку для громадян .
Власник майна ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечила просила в його задоволенні відмовити зазначила, що недоліки на які вказує прокурор нею усунуті.

Володілець майна ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечив, просив у його задоволенні відмовити. Вказав, що експертом були виявлені недоліки у допоміжній конструкції. Зокрема порушення штатного стану зєднань штанг із центральною віссю обертання (відсутність гайки кріплення штанги та шплінтів фіксації болтових зєднань) та наявне ерозійне пошкодження металу елементів підтримки штанг в місцях ремонтного електродугового приварювання розкосів із стрижнями. Вказані недоліки є усунуті, наявна гайка кріплення штанги, наявні шплінти фіксації болтових зєднань, відсутнє ерозійне пошкодження металу.
Заслухавши думку прокурора про доцільність накладення арешту на майно, заперечення власника майна ОСОБА_4 та володільця майна ОСОБА_5 , перевіривши докази, якими обґрунтовується клопотання, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
Слідчим суддею встановлено, що Ужгородським РУП ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке 24.07.2021 року внесені до ЄРДР за № 0000078 , попередня правова кваліфікація ч.1 ст. 275 КК України.
Як встановлено слідчим суддею, ОСОБА_4 є фізичною особою підприємцем, вид економічної діяльності функціювання атракціонів і тематичних парків (основний).
Як встановлено слідчим суддею, між КП Парк культури та відпочинку «Під замком» та ФОП ОСОБА_7 укладено договір № 20/19 про розміщення та експлуатацію атракціонів від 01.06.2019, згідно умов якого сторона 2 ( ОСОБА_7 ) розміщує на території парку Боздоський, в секторах визначених конкурсною документацією , а саме С3 (1/4 частка сектору), С4 (3/5 частки сектору) С6 (1/4 частка сектору), С9, атракціони зазначені в додатку 1 до договору, сторона 2 отримує за це відповідну плату в порядку та на умовах визначених чим договором. Розміщення атракціонів здійснюється з метою організації у парку масового дозвілля громадян; розширення послуг у сфері відпочинку ; розвитку інфраструктури парку. Відповідно до п.4.2.11 даного договору сторона 2 ( ОСОБА_7 ) зобов`язана встановлювати атракціони виключно у технічно справному стані, що відповідають технічному регламенту та є безпечними для персоналу та відвідувачів. Нести відповідальність згідно вимогам чинного законодавства за шкоду спричинену атракціоном життю, здоров`ю та майну третіх особі, з причини технічної несправності та/або порушення регламенту роботи останнього.
Як встановлено слідчим суддею, ОСОБА_4 27.08.2021 року звернулась до ТОВ «Закарпатський експортно-технічний центр» із заявою в якій просить провести позачерговий технічний огляд та експертне обстеження атракціонів, зокрема «Веселі гірки».
Відповідно до висновку експертизи № /02.0282.21 ТОВ «Закарпатський експортно-технічний центр» за результатами експертного обстеження стаціонарного атракціона Весела гірка від 21.09.2021 р. стаціонарний атракціон «Весела гірка», зав № 769 знаходився в технічно справному стані, витримав випробування і може бути допущений до подальшої експлуатації строком до 20 вересня 2022 року за умов: - усунення недоліків, згідно відомості дефектів (додаток № 6); - дотримання вимог інструкції виробника атракціону; - вимог НПАОП 92.7-1.01-06.
У паспорті стаціонарного атракціону «Весела гірка» 20.09.2021 наявний запис - проведено позачерговий технічний огляд після експертного обстеження. Випробування в об`ємі вимогп.10.3. НПАОП 927-1.01-06 атракціон витримав. Можлива експлуатація згідно паспортних характеристик. В графі Строк наступного технічного огляду зазначено «Періодичний ТО вересень 2022»
Як встановлено слідчим суддею, на виконання постанови про призначення комплексної будівельно-технічної експертизи за матеріалами досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 0000078 від 24.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 275 КК України проведено експертизу, згідно Висновку експерта від 03.05.2022 № 4505 Львівського науково- дослідного інституту судових експертиз МОЗ України було встановлено, що атракціон «Веселі гірки» з технічної точки зору, пошкоджень та несправностей, які б вплинули на функціональний стан атракціону не виявлено . Однак було виявлено порушення штатного стану з`єднань штанг із центральною віссю обертання та ерозійне пошкодження металу елементів підтримки розкосів штанг із стрижнями в місцях ремонтного електродугового приварювання, що відноситься до технічних факторів, які можуть становити небезпеку для відвідувачів атракціону та обслуговуваного персоналу.
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч.5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Відповідно до ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч.1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160 - 166, 170 - 174 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.
Згідно ч.2 ст.167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Відповідно до частини 1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Таким чином арешт може бути накладено на майно у вигляді речей, документів ( в тому числі цінних паперів , грошей (у будь якій валюті готівкою або безготівковому вигляді), на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права.
Згідно положень ч.2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України) .
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5)розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Згідно ч.10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170цього Кодексу (ч. 1ст.173КПКУкраїни).
Слід зазначити, що висновок прокурора не може базуватися на припущеннях, це заборонено законом і такі доводи не можуть бути підставою для прийняття слідчим суддею законного та справедливого рішення.
Як зазначалося, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Вказані обставини прокурором недоведені і матеріали клопотання такі відомості не містять.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Згідно зі статтею 98 КПК України, речові докази - це матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Оцінка доказів із точки зору їх допустимості є заключним етапом доказування та здійснюється судом за наслідком розгляду справи по суті. Під час здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування, вказане питання не входить до повноважень слідчого судді.
Натомість, під час розгляду клопотання про арешт майна на стадії досудового розслідування у кримінальному провадженні слідчий суддя уповноважений оцінити можливість використання майна, на яке слідчий, прокурор бажає накласти арешт, як доказу у кримінальному провадженні.
У даному випадку майно не визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, доказів того, що майно визнано речовим доказом слідчому судді не надано, а відповідно до ч.5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Таким чином, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно, значення якого як доказу у даному кримінальному провадженні не доведене.
Відповідно до висновку експертизи № /02.0282.21 ТОВ «Закарпатський експортно-технічний центр» стаціонарний атракціон «Весела гірка», зав № 769 знаходився в технічно справному стані, витримав випробування і може бути допущений до подальшої експлуатації строком до 20 вересня 2022 року за умов: - усунення недоліків, згідно відомості дефектів (додаток № 6); - дотримання вимог інструкції виробника атракціону; - вимог НПАОП 92.7-1.01-06.
В клопотанні прокурор зазначає, що вище вказані речі, предмети та речовини являються речовими доказами по даному кримінальному провадженні, оскільки зберегли на собі сліди злочину та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому як підставу для накладення арешту на вказане в клопотанні майно прокурор зазначає накладення арешту з метою збереження речових доказів.
Однак, в підтвердження викладеного прокурором до матеріалів клопотання постанови про визнання вказаного в клопотанні майна в якості речового доказу, на яке він просить накласти арешт не додано .
Таким чином, вимоги клопотання про арешт майна на даному етапі досудового розслідування, не виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.
В матеріалах, долучених до клопотання, які надані суду, відсутні належні докази, які давали б беззаперечні підстави слідчому судді прийти до висновку про наявність необхідності в накладенні арешту на вказане майно.
Окрім цього, прокурор в судовому засіданні просив накласти арешт з метою заборони користування та розпорядження вказаним майном так як становить загрозу для користувачів.
Згідно положень ч.2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Отже, такої мети, як заборона користування та розпорядження вказаним майном так як становить загрозу громадянам , положення ч.2 ст. 170 КПК України не передбачає.
Відсутні докази, що майно на яке прокурор просить накласти арешт відповідає критеріям речових доказів, визначених ч. 1 ст. 98 КПК України.
КПК України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.
Отже достатніх доказів для застосування підстав для арешту майна визначених в п.1 ч.2 ст. 170 КПК України не надано.
Прокурор в клопотанні про арешт майна, взагалі не обґрунтував, яким саме чином вказане майно, що належить ОСОБА_4 і якій не повідомлено про підозру у даному кримінальному провадженні, має відношення до кримінального провадження, передбаченого ч.1 ст. 275 КК України .
В клопотанні прокурора не вказано, які конкретно відомості, сліди містить вищевказане майно, а також яким чином може вказане майно бути використане як знаряддя вчинення злочину та бути предметом вчинення злочину. Жодними доказами, що вказане майно здобуте злочинним шляхом, чи був об`єктом кримінального правопорушення не доведено, а відтак він не відповідає критеріям речових доказів, визначених ч. 1 ст. 98 КПК України.
Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар .
Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У відповідності до вимог п.2 ч. 3ст.132 КПК України передбачає, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться у клопотанні.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що майно, зазначене у клопотанні прокурора, є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину, тобто вказане у клопотанні прокурора майно не відповідає критеріям, зазначеним у ст.. 98 КПК України.
У постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.
Вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна у спосіб, що може призвести до надмірного обмеження правомірного його володіння, а тим більше встановлення такого обмеження неправомірно, не відповідає приписам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статей 170, 173 КПК України.
Неправомірність вилучення майна, з порушенням процесуальних норм порядку здійснення даних слідчих дій містять очевидні ознаки порушення ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо вільного володіння майном, втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя, передбаченого ст. 8 Конвенції, так як воно не здійснювалося "згідно із законом", не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (рішення у справі "Ельсхольц проти Німеччини" (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VI).

Аналізуючи наведені вимоги закону, слідчий суддя переконаний, що відсутні правові підстави для арешту майна, майно на яке прокурор просить накласти арешт не відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а також прокурором не обгрунтовано і не доведено мети застосування арешту майна.
При оцінці доводів клопотання слідчий суддя також вважає, що у клопотанні прокурора не вказується на наявність даних у підтвердження ризиків приховування, втрати, передачі чи відчуження вилученого майна.
Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Крім того, вважаю за можливе взяти до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в постанові від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, згідно якої критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатисяяк порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах Рисовськийпроти України від 20.10.2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04) , Кривенький проти України від 16.02.2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07) .

Відповідно до ч.3 ст.173КПК України відмова у задоволенні клопотання або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі всього тимчасово вилученого майна.
Керуючись ст.ст.170-173,309 КПК України, слідчий суддя,
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури в Закарпатській області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000078 від 24.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 275 КК України про накладення арешту на майно, а саме атракціон «Веселі гірки», розмішений на відкритій території парку «Боздоський» у м. Ужгороді відмовити.

Копію ухвали вручити прокурору, а іншим учасникам направити не пізніше наступного робочого дня після її постановлення.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Дата оголошення повного тексту ухвали з врахуванням перебування судді у нарадчий кімнаті в іншій справі - 20.06.2022 року о 09 год. 00 хв.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1