Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/2044/2022 Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія справи: ч. 1 ст. 286 КК України

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Донецьк, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участі:
прокурора ОСОБА_9 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_11 ,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 30 грудня 2021 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік та покладено на нього передбачені ст. 76 КК України обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Судом першої інстанції частково задоволено цивільний позов ОСОБА_7 і ухвалено стягнути на його користь з ОСОБА_8 140434,41 гривень матеріальної шкоди та 30000,00 гривень моральної шкоди.

Також у вироку вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, 11 червня 2019 року приблизно о 14 годині ОСОБА_8 , керуючи технічно-справним автомобілем «ToyotaYaris» р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по проспекту Ватутіна, 11, в напрямку від Керченської площі до вулиці О. Бальзака в місті Києві, в порушення вимог п. п. 1.3, 2.3 «б», 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, вчасно не реагував відповідним чином на її зміну, перед перестроюванням не надав дорогу транспортним засобам, що рухаються в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтись, не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, у зв`язку із чим допустив зіткнення з мотоциклом «DucatiHypermotard 1100 EVO SP» під керуванням ОСОБА_7 , в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді: відкритої травми правого передпліччя у вигляді уламкового перелому нижньої третини обох кісток передпліччя, поширеного осадження верхньої третини передпліччя та рани в проекції середньої третини правої ліктьової кістки; закритої травми лівого променево-зап`ясткового суглоба у вигляді перелому шилоподібного відростка ліктьової кістки зі зміщенням уламків.

В апеляційній скарзі заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_6 , не оспорюючи правильність встановлених судом першої інстанції фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його скоєнні та кваліфікацію його дій, просить вирок змінити в частині призначеного обвинуваченому основного покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, а саме з обмеження волі строком на 1 (один) рік, від відбування якого його звільнено з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, на штраф в розмірі 300 (трьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, залишивши без змін додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
В обґрунтування таких апеляційних вимог прокурор зазначає про те, що при призначенні обвинуваченому основного покарання, суд не врахував вимоги ч. 3 ст. 61 КК України, які не дозволяють призначати покарання у виді обмеження волі особам пенсійного віку. Тобто до ОСОБА_8 , який народився у 1956 році і на момент ухвалення вироку досяг 65 років та пенсійного віку, не могло були застосоване покарання у виді обмеження волі. За таких підстав прокурор просить замінити основне покарання ОСОБА_8 з обмеження волі, від відбування якого він звільнений з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, на штраф, наголошуючи на тому, що це не буде погіршенням правового становища обвинуваченого і тягне за собою зміну вироку суду першої інстанції у відповідній частині.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 , також не оспорюючи фактичних обставин справи, просить вирок суду першої інстанції змінити в частині рішення про цивільний позов, а саме збільшити суми компенсацій, що підлягають стягненню з ОСОБА_8 на його, потерпілого, користь: до 212702,41 гривень матеріальної шкоди; до 200000,00 гривень моральної шкоди.
Апелянт наголошує на тому, що внаслідок неправомірний дій ОСОБА_8 йому було заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження, у зв`язку із цим він вже переніс дві операції і чекає на третю, став інвалідом ІІІ групи, увесь період часу несе великі матеріальні витрати, фізичні страждання і біль від того, що не може повноцінно працювати, заробляти, вести звичайний спосіб життя, через що також втратив душевний спокій. При цьому ОСОБА_8 , який своєї винуватості у скоєному не визнав, взагалі не цікавився станом його здоров`я, результатами лікування, не вибачився і загалом проявляв вражаючу душевну черствість.
З урахуванням наведеного ОСОБА_7 вважає рішення суду про стягнення з ОСОБА_8 на його косить всього 30000,00 гривень моральної шкоди явно несправедливими.
Також потерпілий вказує про доведеність того, що йому були завдані збитки внаслідок тимчасової непрацездатності внаслідок вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, а саме у 2019 році в сумі 25038,00 гривень, у 2020 році в сумі 47230,00 гривень, наголошуючи на тому, що весь цей час від лікувався, отримав інвалідність ІІІ групи і не може виконувати важку фізичну роботу.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить обвинувальний вирок щодо нього скасувати і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Аргументуючи такі вимоги апеляційної скарги, обвинувачений зазначає про невідповідність висновків суду, що викладені в обвинувальному вироку, фактичним обставинам справи і про не доведення поза розумним сумнівом його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення.
При цьому ОСОБА_8 звертає увагу на те, що:
- суд безпідставно надав перевагу висновку експерта № 12-1/1831 від 23 вересня 2019 року, згідно з яким в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди перебувають порушення ним вимог п. п. 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України, та відхилив протилежний за змістом висновок експерта № ВЕ-46/2021 від 06 вересня 2021 року, що був наданий стороною захисту. Вважає, що висновок № 12-1/1831 не відповідає вимогам ст. 69 КПК України, є неповним та необ`єктивним, оскільки експерт не встановив швидкості руху його, ОСОБА_8 , автомобіля, не врахував ширину проїзної частини на місці пригоди та не з`ясував можливості безпечного роз`їзду двох транспортних засобів за умови, якби водій мотоцикла ОСОБА_7 рухався зі швидкістю 50 км/год. На думку, апелянта, перевірка таких обставин мала б суттєве значення для вирішення справи і з`ясування того, чи мав ОСОБА_7 технічну можливість уникнути настання дорожньо-транспортної пригоди. У зв`язку з наведеною неповною та необ`єктивністю означеного експертного дослідження та оскільки в судовому засіданні експерт ОСОБА_12 , що склав цей висновок, не зміг відповісти на постановлені перед ним запитання, сторона захисту надала суду інший висновок автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № ВЕ-46/2021 від 06 вересня 2021 року. Проте суд безпідставно не прийняв його до уваги з посиланням на те, що невідомо, які матеріали та вихідні дані використовував експерт, хоча такі твердження суду не відповідають змісту самого висновку, з якого слідує, що використовувались ті вихідні дані, які були встановлені у даному кримінальному провадженні та які досліджувались в судовому засіданні;
- не прийнявши до уваги висновок експерта № ВЕ-46/2021 від 06 грудня 2021 року, не врахувавши того, що за умови руху водія ОСОБА_7 з дозволеною швидкістю 50 км/год., взагалі б не виникло небезпеки для потерпілого і йому не потрібно було б гальмувати, оскільки здійснений автомобілем маневр перестроювання не створював би небезпеки для руху, суд невірно встановив, що саме його, ОСОБА_8 , дії перебувають в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди. На переконання апелянта, пригода сталася виключно через порушення водієм мотоцикла ОСОБА_7 швидкісного режиму, оскільки ще задовго до зіткнення потерпілий їхав зі значним перевищенням швидкості, чим наражав на небезпеку і себе, і інших учасників дорожнього руху. При цьому він, обвинувачений, на підставі п. 1.4 Правил дорожнього руху України мав право розраховувати на те, що інші учасники дорожнього руху знають і виконують ці Правила. Саме на це він і розраховував в момент початку здійснення маневру, коли ОСОБА_7 знаходився за 88,8 метрів до місця зіткнення;
- судом неправильно установлено, що зіткнення транспортних засобів відбулося в третій смузі руху. В дійсності зіткнення сталося в другій смузі і це підтверджується даними схеми дорожньо-транспортної пригоди, фотознімками з місця події, з яких вбачається, що його автомобіль повністю розташований в другій смузі руху, ближче до розділової смуги з третім рядом. З огляду на це та приймаючи до уваги: показання свідка ОСОБА_13 про те, що після зіткнення автомобіль не переміщувався; дані відеозапису з місця пригоди, на якому видно, що після зіткнення автомобіль проїхав ще якусь відстань і зупинився, так і не доїхавши до третьої смуги; дані висновку експерта № 12-1/1511 від 02 вересня 2019 року, згідно з яким місце зіткнення знаходиться перед кінцевим розташуванням автомобіля в районі розлиття технічної рідини, що позначені на схемі як «1» і «2», то місце зіткнення автомобіля з мотоциклом явно не могло бути в третій смузі руху. При цьому, показання свідка ОСОБА_13 стосовно зіткнення транспортних засобів в третій смузі руху, ОСОБА_8 вважає хибними, оскільки свідок їхав позаду мотоциклів на відстані 300-400 метрів і не міг чітко бачити всіх обставин події. Таким чином, враховуючи, що об`єктивними даними підтверджується те, що зіткнення відбулося в другій смузі руху, а не в третій, по якій рухався мотоцикл, то із цього слідує, що водій ОСОБА_7 повинен був робити маневр перестроювання праворуч, а за умови одночасного перестроювання перевага для руху була у його, ОСОБА_8 , автомобіля.
Окрім наведеного, ОСОБА_8 в апеляційній скарзі не погоджується з рішенням суду про стягнення на користь ОСОБА_7 з нього, обвинуваченого, матеріальної шкоди. Апелянт зазначає, що при прийнятті такого рішення суд не врахував того, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_8 була застрахована полісом обов`язкового страхування на суму 100000,00 гривень за шкоду, заподіяну майну, та 200000,00 гривень за шкоду, заподіяну здоров`ю. Виходячи з цього, його страхувальник ПрАТ «СК «Провідна» повинен нести відповідальність за заподіяну ОСОБА_7 шкоду в межах страхового відшкодування. Тобто висновки суду про необхідність стягнення з нього на користь потерпілого матеріального збитку, пов`язаного з лікуванням та з пошкодженням мотоцикла, є неправильними.
До своєї апеляційної скарги ОСОБА_8 долучив клопотання про дослідження доказів у справі.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судові засідання апеляційного суду жодного разу не з`явився, хоча неодноразово повідомлявся про дату, час і місце апеляційного розгляду засобами, можливими для цього з урахуванням умов воєнного стану, зокрема шляхом направлення смс-повідомлення за його номером телефону, яке було доставлене останньому. За повідомленням захисника ОСОБА_11 , ОСОБА_8 знаходиться за кордоном. Приймаючи до уваги наведене, а також приписи ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_9 , який підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги заступника керівника Київської міської прокуратури, а також апеляційну скаргу потерпілого, водночас заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, пояснення потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_10 , які так само підтримали апеляційну скаргу потерпілого і апеляційну скаргу прокурора та заперечували проти апеляційної скарги обвинуваченого, пояснення захисника ОСОБА_11 , який просив задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 та залишити без задоволення ті, що подані прокурором і потерпілим, за клопотанням обвинуваченого ОСОБА_8 частково дослідивши матеріали кримінального провадження, провівши судові дебати, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України правилами, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За результатами перевірки доводів апеляційної скарги обвинуваченого, колегією суддів встановлено, що при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_8 суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення, дотримуючись вимог ст. 337 КПК України, безпосередньо дослідив докази у справі та з`ясував усі обставини, які мають істотне значення для її правильного вирішення.

Дослідивши у змагальній процедурі й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, оцінивши їх в аспекті вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості й достатності, а також з`ясувавши передбачені ст. 91 цього Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що зібрані докази в сукупності та взаємозв`язку поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, з приводу чого у вироку наведені належні і правильні мотиви.

Так, в суді першої інстанції ОСОБА_8 , не заперечуючи того факту, що 11 червня 2019 року приблизно о 14 годині по проспекту Ватутіна в місті Києві відбулось зіткнення під його керуванням автомобіля «Toyota Yaris» р.н. НОМЕР_1 та мотоцикла «Ducati Hypermotard» під керуванням ОСОБА_7 , своєї винуватості у порушенні правил безпеки дорожнього руху, які б були наслідком настання цієї дорожньо-транспортної пригоди, не визнав.

Зокрема обвинувачений ОСОБА_8 показав, що, рухаючись на автомобілі по проспекту Ватутіна в місті Києві, він зупинився біля АЗС, щоб подивитися по навігатору свій подальший рух, і з`ясував, що йому потрібно було здійснити розворот у протилежному напрямку. У зв`язку із цим він почав рух для здійснення розвороту і, заздалегідь впевнившись в безпеці свого маневру, почав поступово перестроюватися з першої в другу смугу руху. Коли він рухався в другій смузі руху для подальшого здійснення розвороту, то відчув удар в задню ліву частину свого автомобіля. Безпосередньо перед зіткненням він бачив два мотоцикли, перший з яких проїхав повз нього, а другий здійснив з ним зіткнення і його водій вилетів з мотоциклу. В момент зіткнення його автомобіль рухався майже прямо в другій смузі руху. Після зіткнення він зупинив свій автомобіль, вийшов із нього, підійшов до потерпілого, якого згодом забрала швидка медична допомога.

ОСОБА_8 наполягав на тому, що правил дорожнього руху він не порушував, під час перестроювання переконався в безпечності свого маневру та нікому не заважав. Винним себе у дорожньо-транспортній пригоді та у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не вважав.

На противагу таким показанням обвинуваченого ОСОБА_8 суд першої інстанції проаналізував та оцінив дані, які містяться у: показаннях в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_7 і свідка ОСОБА_13 ; протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та долученої до нього схемі від 11 червня 2019 року (т. 1 а.п. 120-129); продемонстрованому в судовому засіданні відеозаписі з камери спостереження, що встановлена на будівлі АДРЕСА_3 , диск з яким постановою слідчого від 02 липня 2019 року визнаний речовим доказом і долучений до справи (т. 1 а.п. 130, 131, 132, 133); протоколі огляду цього відеозапису від 13 вересня 2019 року (т. 1 а.п. 147-148); фотокартках зі звіту, згенерованого сервером Мотохелп (т. 2 а.п. 48-55); висновку судової транспортно-трасологічної експертизи № 12-1/1511 від 02 вересня 2019 року (т. 1 а.п. 135-146); висновку судової автотехнічної експертизи № 12-1/1831 від 23 вересня 2019 року (т. 1 а.п. 151-157) та показаннях в судовому засіданні експерта ОСОБА_12 , який провів цю експертизу; висновку судово-медичної експертизи № 042-1349-2019 від 23 липня 2019 року (т. 1 а.п. 158-162), повний і детальний зміст яких відображений у вироку.

При цьому, виходячи із принципу внутрішнього переконання та з точки зору взаємозв`язку сукупності доказів у справі, суд у вироку правильно відхилив надані стороною захисту висновок експерта за результатами проведення автотехнічного дослідження № 46 від 16 серпня 2020 року (т. 1 а.п. 225-230, т. 2 а.п. 61-66) та висновок експерта за результатами проведення автотехнічного, транспортно-трасологічного дослідження № ВЕ-46/2021 від 06 вересня 2021 року (т. 2 а.п. 174-181), а також визнав неспроможною версію, висунуту обвинуваченим ОСОБА_8 на свій захист, про те, що зіткнення транспортних засобів відбулось виключно з вини водія мотоциклу ОСОБА_7 .

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі про те, що зіткнення транспортних засобів відбулося в другій смузі руху, виходячи з чого мотоцикл, який до цього моменту рухався в третій смузі руху, повинен був робити перестроювання праворуч, а відтак за умови одночасного перестроювання перевагу для руху мав його, апелянта, автомобіль, є неприйнятними, оскільки спростовують сукупністю взаємоузгоджених між собою доказів.

А саме, відповідно до показань потерпілого ОСОБА_7 в суді першої інстанції, перед зіткненням з автомобілем ОСОБА_8 від рухався в третій смузі руху зі швидкістю приблизно 80 км/год. Перед ним також в третій смузі руху їхав інший мотоцикл. Здалеку біля АЗС він побачив автомобіль, що рухався від заправки для здійснення розвороту, поступово перестроюючись з крайньої правої смуги в ліві. Коли він та інший мотоцикл наближалися до автомобіля, той продовжував перестроюватися з другої в третю смугу руху, по якій вони рухалися. Через це мотоцикл, який рухався попереду, проїхав, а він здійснив зіткнення в задні ліві двері автомобіля, який не дав йому дорогу при перестроюванні в його, третю смугу руху.

Такі показання потерпілого повністю узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_13 в судовому засіданні, згідно з якими він рухався на мотоциклі по проспекту Ватутіна в третій смузі руху. Перед ним також в третій смузі їхали два мотоцикли, вони рухалися щільно, приблизно з однією швидкістю. Він бачив, як білий автомобіль від`їхав від АЗС і почав здійснювати маневр в забороненому місці. Цей автомобіль рухався по діагоналі відносно проїзної частини і перелаштовувався в смугу, по якій рухалися мотоцикли. Перший мотоцикл проїхав повз автомобіль дуже близько від нього, а другий врізався у цей автомобіль і його водій вилетів з сідла. Зіткнення транспортних засобів відбулося в третій смузі руху. В момент зіткнення між ним, свідком, і мотоциклами, що їхали попереду, було приблизно 300-400 метрів (т. 2 а.п. 98-102).

Об`єктивно наведені показання підтверджуються долученим до справи відеозаписом з камери спостереження, що встановлена на будівлі АЗС по проспекту Ватутіна, 11, в місті Києві. Даний відеозапис був предметом безпосереднього перегляду апеляційним судом за клопотанням захисту та на ньому видно, як білий автомобіль «Toyota», не зупиняючись, рухається від заправки, пересікаючи смуги руху справа на ліво під деяким кутом. В цей момент повз автомобіль проїжджає один мотоцикл і одразу ж за ним слідує інший, який врізається в ліву частину автомобіля (т. 1 а.п. 130, 131).

Показані потерпілим і свідком, а також зафіксовані на відеозаписі механізм зіткнення автомобіля ОСОБА_8 та мотоцикла ОСОБА_7 відповідають даним висновку експерта № 12-1/1511 від 02 вересня 2019 року. За результатами проведення цієї судової транспортно-трасологічної експертизи, експерт у висновку вказав: в момент первинного контакту повздовжні вісі мотоцикла «Ducati» та автомобіля «Toyota Yaris» д.н.з. НОМЕР_1 розташовувались по відношенню один до одного, орієнтовно як зображено на малюнку 1 в дослідницькій частині даного висновку; в момент первинного контакту транспортні засоби взаємодіяли між собою такими частинами: мотоцикл «Ducati» контактував передньою та бічною правою частинами з задньою бічною лівою частиною автомобіля «Toyota Yaris» д.н.з. НОМЕР_1 ; місце зіткнення автомобіля та мотоцикла знаходиться перед кінцевим положенням автомобіля, зафіксованого в схемі місця дорожньо-транспортної пригоди як «3», в районі розлиття технічної рідини, позначеної на схемі як «1», «2».

Також, в дослідницькій частині висновку, за результатами безпосереднього огляду і дослідження автомобіля «Toyota Yaris» д.н.з. НОМЕР_1 і мотоцикла «Ducati» з наявними на них пошкодженнями після дорожньо-транспортної пригоди, експерт вказав на те, що: в момент первинного контакту автомобіля на його задню ліву частину діяло деформуюче зусилля, прикладене до лівої бічної частини заднього бамперу, заднього лівого крила, задніх лівих дверцях, яке було направлене у напрямку ззаду наперед та дещо зліва направо відносно повздовжньої вісі автомобіля; в момент первинного контакту мотоцикла на його передню та бічну праву частини діяло зусилля, яке було направлене в напрямку спереду назад відносно повздовжньої вісі мотоцикла (т. 1 а.п. 135-146).

Згаданий висновок експерта № 12-1/1511 від 02 вересня 2019 року обвинуваченим ОСОБА_8 в апеляційній скарзі не оспорюється.

На схемі дорожньо-транспортної пригоди від 11 червня 2019 року початок розлиття технічної рідини (позначки «1», «2») знаходиться на відстані 7 метрів від правого краю проїзної частини, при чому ширина крайньої правої смуги руху становить 3,5 метрів, другої смуги 3,3 метри. Тобто, всупереч твердженням обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі, розлиття технічної рідини, в районі якої відбулося зіткнення транспортних засобів (відповідно до висновку експерта № 12-1/1511 від 02 вересня 2019 року), знаходиться в третій смузі руху. Розташування автомобіля «Toyota» зафіксоване на схемі під деяким кутом відносно повздовжнього напрямку, так, що відстань від його заднього правого колеса до правого краю проїзної частини становить 5,5 метрів, від правого переднього колеса до правого краю проїзної частини 6,6 метрів. Отже, таке розташування на схемі автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди, з урахуванням його габаритів і загальної ширини першої та другої смуг руху, вказує на виїзд цього транспортного засобу передньою частиною на третю смугу руху під кутом (т. 1 а.п. 129).

Дана схема дорожньо-транспортної пригоди була складена за участю ОСОБА_8 , який будь-яких зауважень до правильності відображених на ній відомостей не мав, не навів таких і у своїй апеляційній скарзі.

Таким чином, твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що відповідно до означеної схеми дорожньо-транспортної пригоди розлиття технічної рідини і розташування після зіткнення його автомобіля «Toyota» знаходяться повністю в другій смузі руху, не відповідають змісту цього доказу. Посилання апелянта в обґрунтування таких доводів на наданий стороною захисту висновок експерта ОСОБА_14 № ВЕ-46/2021 від 06 вересня 2021 року (т. 2 а.п. 174-181) є неприйнятними, оскільки в цій частині даний висновок ґрунтується на невірних даних про те, що на схемі відстань від переднього правого колеса автомобіля «Toyota» до правого краю проїзної частини становить 5,6 метрів (т. 2 а.п. 176), хоча в дійсності зафіксована на схемі така відстань становить 6,6 метрів (т. 1 а.п. 129).

Враховуючи в сукупності вищенаведене, колегія суддів, всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого, не вбачає жодних розбіжностей між: показаннями в суді потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_13 , кожен з яких показав про те, що мотоцикл рухався прямо в третій смузі руху, на яку виїхав автомобіль ОСОБА_8 під час здійснення маневру перестроювання ліворуч, чим спричинив зіткнення транспортних засобів; відеозаписом з камери спостереження, на якому чітко видно, як автомобіль «Toyota» білого кольору (під керуванням ОСОБА_8 ), від`їжджаючи від заправки, рухається, пересікаючи проїзну частину дороги справа на ліво під деяким кутом, і в цей час перший мотоцикл проїжджає позв нього, а другий, слідуючий одразу ж за ним, мотоцикл (під керуванням ОСОБА_7 ) врізається в задню ліву частину автомобіля; схемою дорожньо-транспортної пригоди, на якій зафіксовано розлиття технічної рідини в третій смузі руху і кінцеве розташування автомобіля ОСОБА_8 з виїздом передньою частиною також на третю смугу руху; висновком експерта № 12-1/1511 від 02 вересня 2019 року, яким встановлено механізм контактування транспортних засобів і те, що місце їх зіткнення знаходиться в районі розлиття технічної рідини, перед кінцевим положенням автомобіля «Toyota». При цьому, з огляду на повну взаємоузгодженість між собою указаних доказів у справі, твердження ОСОБА_8 стосовно сумнівності показань свідка ОСОБА_13 , який, на думку апелянта, не міг чітко бачити всіх обставин подій тому, що в момент зіткнення знаходився на відстані 300-400 метрів позаду мотоцикла потерпілого, є неприйнятними, оскільки ґрунтуються виключно на суб`єктивному припущенні обвинуваченого, які свого підтвердження не знайшло.

Приймаючи до уваги те, що зазначеними доказами спростовуються твердження ОСОБА_8 стосовно місця зіткнення транспортних засобів в другій смузі руху, і навпаки підтверджується, що воно мало місце в третій смузі, по якій прямо рухався мотоцикл та на яку виїхав автомобіль, перестроюючись справа на ліво, то і припущення апелянта про те, що мотоцикл перестроювався праворуч з третьої смуги, а тому при одночасному перестроюванні перевага для руху була саме у автомобіля, є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 вказує про те, що суд безпідставно поклав в основу обвинувального вироку висновок експерта ОСОБА_12 №12-1/1831 від 23 вересня 2019 року та безпідставно відхилив висновок експерта ОСОБА_14 № ВЕ-46/2021 від 06 вересня 2021 року, що був наданий стороною захисту. При цьому, аргументуючи такі доводи, обвинувачений зазначає про те, що висновок експерта № 12-1/1831 від 23 вересня 2019 року, якому суд надав перевагу, не відповідає вимогам ст. 69 КПК України, є необ`єктивним і неповним, оскільки в ході цього дослідження не було з`ясовано того, чи мав водій мотоцикла ОСОБА_7 технічну можливість уникнути зіткнення за умови його руху зі швидкістю 50 км/год., з урахуванням ширини проїзної частини і можливості безпечного роз`їзду транспортних засобів та швидкості руху його, ОСОБА_8 , автомобіля, що так і не було встановлено.

Як вбачається з оскаржуваного висновку експерта № 12-1/1831 від 23 вересня 2019 року, він, на виконання вимог п. 1 ч. 5 ст. 69, ч. 1 ст. 101, п. 7 ч. 1 ст. 102 КПК України, містить обґрунтовані відповіді на постановлені перед експертизою питання.

В тому числі, за результатами проведеного дослідження, опис якого докладно наведений у висновку, з урахуванням наданих вихідних даних і в межах поставлених на вирішення питань, експерт вказав, що у даній дорожній ситуації водій мотоцикла ОСОБА_7 : при умові руху з допустимою швидкістю 50 км/год., з моменту виникнення небезпеки мав технічну можливість уникнути зіткнення шляхом застосування екстреного гальмування; за умови руху з перевищенням допустимої швидкості 93,3-106,6 км/год. (згідно з установленими слідством даними), з моменту виникнення небезпеки не мав технічної можливості уникнути зіткнення шляхом застосування екстреного гальмування, у зв`язку із чим в діях водія ОСОБА_7 з технічної точки зору не вбачається невідповідностей вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України, але вбачаються порушення п. 12.4 цих Правил (т. 1 а.п. 151-157).

Тобто, твердження апелянта в обґрунтування неповноти чи необ`єктивності результатів цієї експертизи на те, що експертом не було перевірено наявності у водія мотоцикла ОСОБА_7 технічної можливості уникнути зіткнення за умови швидкості його руху 50 км/год., не відповідають дійсності. Водночас, у даному кримінальному провадженні встановлено, що перед зіткненням швидкість мотоцикла під керуванням ОСОБА_7 не була 50 км/год., а більшою (за показаннями самого потерпілого в суді приблизно 80 км/год.; відповідно до даних протоколу огляду відеозапису з камери спостереження від 13 вересня 2019 року 99,97 км/год., +/- 6,67 км/год. (т. 1 а.п. 147-148).

Посилання апелянта на те, що експертом не вирішувалось питання швидкості руху його автомобіля не вплинуло на повноту та правильність результатів дослідження і з`ясування обставин виникнення дорожньо-транспортної пригоди, оскільки у розпорядженні експерта були дані, отримані з відеозапису даної дорожньо-транспортної пригоди з камери спостереження, відповідно до яких момент небезпеки для руху водію мотоциклу тривав 3 секунди (з моменту початку перестроювання автомобіля з першої у другу смугу до моменту зіткнення транспортних засобів), з урахуванням чого експерт розрахував відстань від мотоцикла до місця зіткнення та з`ясував, що при його русі з тією швидкістю, яка установлена у справі, він не мав технічної можливості уникнути зіткнення.

Разом з тим, експерт дійшов висновку про те, що виконання водієм автомобіля ОСОБА_8 вимог п. п. 10.1. 10.3 Правил дорожнього руху України забезпечило б наявність у нього технічної можливості уникнути досліджуваного контакту транспортних засобів. В даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля ОСОБА_8 з технічної точки зору вбачаються невідповідності вимогам цих пунктів Правил, які перебувають в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди (т. 1 а.п. 151-157).

Допитаний в суді першої інстанції за клопотанням сторони захисту експерт ОСОБА_12 підтримав свої висновки та пояснив, що водій ОСОБА_8 при перестроюванні в смугу руху, по якій їхав мотоцикл, повинен був врахувати і перевищення швидкості цим мотоциклом.

Те, що у ОСОБА_8 була можливість вчасно виявити мотоцикл, який на початку здійснення автомобілем маневру перестроювання знаходився максимально на відстані 88,8 метрів (відповідно до висновку експерта), підтверджується в сукупності: показаннями свідка ОСОБА_13 , за змістом яких зіткнення попереду він побачив на відстані 300-400 метрів; відомостями, які містяться у долучених в суді першої інстанції зображень дороги, де сталася пригода, відповідно до яких по проспекту Романа Шухевича (Ватутіна) відстань від місця зіткнення транспортних засобів, поблизу АЗС, до повороту з бульвару Перова, звідки на цей проспект виїхали мотоцикл потерпілого ОСОБА_7 і надалі мотоцикл свідка ОСОБА_13 , становить більше 400 метрів, і ця дорога є прямою (т. 2 а.п. 89-94).

Будь-яких підстав ставити під сумнів допустимість і правильність висновку кваліфікованого експерта з автотехнічних досліджень ОСОБА_12 колегія суддів не вбачає. Ті аргументи, які навів обвинувачений у своїй апеляційній скарзі на спростування цього висновку, свого підтвердження не знайшли з вищенаведених мотивів.

Наданий стороною захисту в суді першої інстанції на спростування згаданого вище висновку експерта ОСОБА_12 висновок експерта ОСОБА_14 № ВЕ-46/2021 від 06 вересня 2021 року, за змістом якого у причинному зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної пригоди перебувають дії водія мотоцикла ОСОБА_7 , оскільки він їхав з перевищенням дозволеної швидкості руху, базується на тому, що на підставі вимог п. 1.4 Правил дорожнього руху України ОСОБА_8 , приймаючи рішення про здійснення маневру перестроювання, був вправі розраховувати на те, що інші учасники дорожнього руху дотримуються цих Правил, в даному випадку, що водій ОСОБА_7 рухається з максимально дозволеною швидкістю 50 км/год. (т. 2 а.п. 174-181). Аналогічні доводи з посиланням на п. 1.4 Правил наводить обвинувачений у своїй апеляційній скарзі за свій захист, стверджуючи, що він розраховував на виконання і дотримання ОСОБА_7 правил дорожнього руху, коли останній був за 88,8 метрів до місця зіткнення транспортних засобів, в момент початку здійснення ним, обвинуваченим, маневру перестроювання.

Між тим, враховуючи, що у справі встановлено, що у ОСОБА_8 була можливість оцінити навколишню обстановку та завчасно виявити мотоцикл, зокрема оцінити швидкість, з якою він рухався, то посилання в даному випадку на п. 1.4 Правил дорожнього руху України є неправильним і не означає, що обвинувачений вправі був ігнорувати дійсну і актуальну дорожню обстановку, яка склалася на момент прийняття ним рішення про здійснення маневру, в тому числі й небезпеку, що виникла внаслідок порушення правил дорожнього руху ОСОБА_7 .

Наведене узгоджується із висновками Касаційного кримінального суду Верховного Суду, що викладені у постанові від 19 травня 2020 року (справа № 490/10025/17). У цій постанові Верховний Суд, серед іншого, наголосив на тому, що порушення учасником дорожнього руху правил само по собі не виключає винуватості іншого учасника дорожнього руху, і створення небезпеки учасником дорожнього руху, яку водій був у змозі виявити, не звільняє того від обов`язку вжити заходи, необхідні для уникнення або зменшення шкідливих наслідків від створеної небезпеки. Причина, через яку створена небезпека для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій (обвинувачений) мав можливість її вчасно виявити.

Тобто, хоча водій мотоцикла ОСОБА_7 і перевищив дозволу швидкість руху, водій автомобіля ОСОБА_8 , приймаючи рішення про здійснення маневру перестроювання на смугу руху мотоцикла, все одно повинен був оцінити обстановку навколо і вчасно зреагувати на небезпеку, проте її проігнорував.

Виходячи з цього, протилежні твердження ОСОБА_8 стосовно того, що за умови руху ОСОБА_7 з максимально дозволеною швидкістю 50 км/год. взагалі б не виникало небезпеки і здійснення ним, обвинуваченим, маневру не створювало б небезпеки для руху, не свідчить про невірне встановлення причинного зв`язку, оскільки ґрунтується виключно на припущеннях та не відповідає дійсним обставинам справи, відповідно до яких ОСОБА_8 перед перестроюванням в іншу смугу руху об`єктивно спроможний був виявити рух мотоцикла по цій смузі з перевищенням швидкості, але, незважаючи на це, все одно прийняв рішення про здійснення маневру, що призвело до зіткнення транспортних засобів, внаслідок чого потерпілому ОСОБА_7 були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження (згідно з висновком експерта № 042-1349-2019 від 23 липня 2019 року (т. 1 а.п. 158-162)).

Таким чином, в даному випадку протиправність дій ОСОБА_7 , який рухався з перевищенням дозволеної швидкості руху, не виключає винуватості ОСОБА_8 .

Отже, із фактичних обставин цього кримінального провадження встановлено, що суспільно небезпечний наслідок у вигляді зіткнення транспортних засобів і заподіяння потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, був породжений конкретними діями водія ОСОБА_8 , які виразилися у порушенні вимог п. п. 1.3, 2.3 «б», 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України, що, всупереч доводам апелянта, свідчить про наявність однієї з обов`язкових ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, причинного зв`язку між порушеннями правил дорожнього руху і означеними наслідками.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відхилення висновку експерта ОСОБА_14 № ВЕ-46/2021 від 06 вересня 2021 року, що був наданий стороною захисту, оскільки у наведених у ньому розрахунках указані дані, що не відповідають схемі пригоди, що вплинуло на правильність подальших розрахунків та висновків, а також через те, що указана у ньому оцінка водіїв ґрунтується на неправильному тлумаченні п. 1.4 Правил дорожнього руху України по відношенню до даної конкретної дорожньої ситуації.

Будь-яких інших доводів з приводу невинуватості ОСОБА_8 у дорожньо-транспортній пригоді його апеляційна скарга не містить.

Враховуючи наведене, за результатами перевірки доводів апеляційної скарги ОСОБА_8 , колегія суддів дійшла переконання про те, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на перевірених та досліджених в судовому засіданні доказах, що були предметом оцінки суду з дотриманням вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку. Виходячи із установлених та доведених обставин кримінального правопорушення, кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України є правильною.

З огляду на викладене, вимоги апеляційної скарги ОСОБА_8 , які стосуються скасування обвинувального вироку та закриття стосовно нього кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, задоволенню не підлягають.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що суд неправильно призначив ОСОБА_8 основне покарання у виді обмеження волі, то вони заслуговують на увагу.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Санкція ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції Закону № 586-VI від 24 вересня 2008 року, що діяв на час вчинення ОСОБА_8 цього кримінального правопорушення) передбачала такі альтернативні види основних покарань: штраф від 200 (двохсот) до 500 (п`ятисот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; виправні роботи на строк до 2 (двох) років; арешт на строк до 6 (шести) місяців; обмеження волі на строк до 3 (трьох) років, а також можливість застосування або незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до 3 (трьох) років.

Як вбачається з вироку, призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке віднесено до необережного нетяжкого злочину, конкретні обставини його скоєння, ступінь вини обвинуваченого, взяв до уваги порушення правил дорожнього руху і з боку потерпілого ОСОБА_7 ; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий і до кримінальної відповідальності не притягувався, офіційно не працює, позитивно характеризується за місцем проживання, його вік, сімейний стан; відсутність обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання; думку потерпілого стосовно міри покарання.

Пославшись на такі обставини, суд призначив ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік. Разом із цим, суд звільнив обвинуваченого від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік та поклав на нього обов`язки, що передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Між тим, відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 КК України, обмеження волі не застосовується до осіб, що досягли пенсійного віку.

Тобто, до ОСОБА_8 , який народився у 1956 році і на момент ухвалення вироку досяг 65 років та пенсійного віку, не могло бути застосовано основне покарання у виді обмеження волі. Таким чином, призначене обвинуваченому основне покарання не відповідає вимогам п. 2 ч. 1 ст. 65, ч. 3 ст. 61 КК України, і підлягає заміні.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги в сукупності всі встановлені і доведені обставини, що впливають на захід примусу, в тому числі враховуючи пенсійний вік ОСОБА_8 , колегія суддів вважає за необхідне змінити призначене йому основне покарання з обмеження волі на штраф в розмірі, визначеному санкцією ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції Закону № 586-VI від 24 вересня 2008), що буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам індивідуалізації та справедливості покарання.

Зважаючи на висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 07 грудня 2021 року (справа № 617/775/20), відповідно до яких зміна за результатами розгляду апеляційної скарги покарання у виді обмеження волі, від відбування якого особу було звільнено з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, на штраф не є погіршенням правового становища обвинувачено, то вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 підлягає зміні в порядку п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК України в частині основного покарання з наведених вище причин.

Отже, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 в частині, що стосуються рішення суду по цивільному позову, колегія суддів виходить з наступного.

В межах даного кримінального провадження потерпілий ОСОБА_7 подав до суду першої інстанції цивільний позов, в якому просив стягнути на його користь з ОСОБА_8 : матеріальну шкоду в розмірі 212702,41 гривень, що складається з витрат на лікування (75098,41 гривень), збитку, внаслідок пошкодження його мотоцикла (65336,00 гривень), допомоги по тимчасовій непрацездатності у 2019 році (25038,00 гривень) і у 2020 році (47230,00 гривень); моральну шкоду в розмірі 200000,00 гривень, що були завдані внаслідок вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (т. 1 а.п. 60-111).

Вироком суду такі цивільні вимоги ОСОБА_7 були задоволені частково, а саме ухвалено стягнути на його користь з ОСОБА_8 140434,41 гривень матеріальної шкоди (75098,41 гривень витрат на лікування і 65336,00 гривень збитків, завданих пошкодженням його мотоцикла) та 30000,00 гривень моральної шкоди.

Однак, приймаючи рішення про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 матеріальної шкоди, судом не було враховано того, що на час вчинення кримінального правопорушення 11 червня 2019 року, цивільно-правова відповідальність обвинуваченого була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного з ПрАТ «СК «Провідна». Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК8435246 від 11 січня 2019 року, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, складає 200000,00 гривень; за шкоду, заподіяну майну, складає 100000,00 гривень (т. 2 а.п. 21, 22).

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV (далі Закон України № 1961-IV), у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених в страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли делікті відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдавав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України № 1961-IV).

Аналогічні висновки викладені у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 11 лютого 2020 року (справа № 489/2170/17).

Таким чином, з огляду на наявність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно з яким страхова сума відшкодування (ліміт відповідальності) покриває визначений розмір матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_7 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, виходячи з чого обов`язок з виплати потерпілому такого відшкодування несе страховик, то рішення суду першої інстанції про необхідність стягнення з ОСОБА_8 матеріальної шкоди є неправильним.

За наведених підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирок суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_8 на користь потерпілого матеріальної шкоди слід скасувати, а в задоволенні цивільного позову ОСОБА_7 в цій частині відмовити.

Тому в цій частині апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_7 в частині вимог про збільшення суми відшкодування матеріального збитку задоволенню не підлягає.

Разом з тим, слід частково задовольнити апеляційні вимоги потерпілого, що стосуються збільшення розміру відшкодування спричиненої йому моральної шкоди.

Згідно з ч. 1, п. п. 1-3 ч. 2, абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом даної норми закону, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

На переконання колегії суддів, вказані вимоги закону не в повній мірі були враховані судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_7 .

Як вбачається з вироку, визначаючи суму компенсації моральної шкоди для ОСОБА_7 в сумі 30000,00 гривень, суд вказав про врахування ступеню спричиненого потерпілому фізичного болю, характеру і обсягу страждань, яких він зазнав у зв`язку із заподіянням йому тілесних ушкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, погіршення його здібностей і позбавлення його можливостей їх реалізації.

Однак, апеляційний суд вважає, що такий розмір відшкодування не відповідає критеріям розумності, справедливості та виваженості внаслідок м`якості. На переконання колегії суддів, суд першої інстанції не в повній мірі врахував того, що через дорожньо-транспортну пригоду ОСОБА_7 були спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження з переломами, в тому числі уламковим переломом кісток правого передпліччя, які призвели до тривалого розладу здоров`я, операційного втручання, порушень функцій правої руки, тимчасово позбавили потерпілого можливості виконувати елементарні повсякденні дії, у зв`язку із чим він потребував допомоги інших осіб, а також працювати і самостійно заробляти собі на життя.

З огляду на викладене, оцінюючи в сукупності всі обставини, які підлягають врахуванню при визначенні розміру моральної компенсації та мають для цього істотне значення, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, яку завдано потерпілому ОСОБА_7 необхідно збільшити до 100000,00 гривень.

Приймаючи до уваги наведене та також те, що у досліджуваній дорожній ситуації водій мотоцикла ОСОБА_7 також знехтував правилами безпеки дорожнього руху, оскільки рухався з перевищенням дозволеної швидкості, колегія суддів вважає, що розмір моральної компенсації з ОСОБА_8 в сумі 200000,00 гривень, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі потерпілого, є несправедливо та невиправдано завищеним.

Таким чином, вирок суду першої інстанції підлягає зміні в порядку п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України, у зв`язку з необхідністю збільшення суми моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 .

Підсумовуючи вищенаведене, з указаних апеляційним судом мотивів апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційні скарги потерпілого і обвинуваченого частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_6 задовольнити. Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 і обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 30 грудня 2021 року змінити в частині основного покарання. Призначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 300 (трьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100,00 (п`ять тисяч сто) гривень. Залишити без змін додаткове покарання.

Вирок в частині рішення про цивільний позов щодо стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 матеріальної шкоди скасувати. В задоволенні позову в цій частині відмовити.

Рішення суду в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_7 моральної шкоди змінити. Збільшити суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди з 30000,00 (тридцяти тисяч) гривень до 100000,00 (ста тисяч) гривень.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4