УХВАЛА
14 липня 2022 року
м. Київ
справа № 431/3002/16-к
провадження № 13-33зво22
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідачаОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17
розглянула заяву захисника ОСОБА_18 про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вироку Апеляційного суду Луганської області від 14 березня 2018 року щодо ОСОБА_19 і

ВСТАНОВИЛА:
Як убачається з матеріалів провадження за заявою, вироком Апеляційного суду Луганської області від 14 березня 2018 року ОСОБА_19 було засуджено за: ч. 2 ст. 15 і пунктами 1, 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 3 ст. 28 і пунктами 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 1 ст. 263; ч. 3 ст. 28 і ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Таке рішення Касаційний кримінальний суд Верховного Суду 26 березня 2019 року залишив без змін.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд, міжнародна судова установа) у рішенні від 10 лютого 2022 року в справі «Селеш та інші проти України» (заява № 432/20 та трьох інших, у тому числі ОСОБА_19 ) констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення. ЄСПЛ постановив, що установлення порушення саме собою є достатньою справедливою сатисфакцією.

Про набуття цим рішенням статусу остаточного Міністерство юстиції України повідомило стороні захисту листом від 16 червня 2022 року.

Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, визнання 16 вересня 2021 року Конституційним Судом України такими, що не відповідають Основному Закону, положень ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК, захисник ОСОБА_18 звернувся до Верховного Суду із заявою про перегляд згаданого вироку за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК. На думку заявника, відновлення порушеного права ОСОБА_19 може бути забезпечено шляхом повторного розгляду справи судом і призначення засудженому виду покарання з можливістю реальної перспективи звільнення або заміни заходу примусу на більш м`який, ніж довічне позбавлення волі. Також захисник ставить під сумнів обґрунтованість засудження ОСОБА_19 . Водночас автор звернення вважає, що Верховний Суд має врахувати наявні наразі пенологічні обставини й попри відсутність в Україні законодавчого механізму скорочення довічного ув`язнення застосувати щодо засудженого додатковий захід індивідуального характеру.

Велика Палата Верховного Суду (далі Велика Палата), перевіривши подану заяву, дійшла висновку, що у відкритті провадження за нею належить відмовити на таких підставах.

У рішенні «Селеш та інші проти України», на яке посилається захисник, міжнародна судова установа, спираючись на свою усталену практику, зазначила, що Конвенція не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі, однак має існувати можливість його скорочення на основі оцінки того, чи є законні пенологічні підстави для продовження ув`язнення. Тобто Суд указав на системну проблему в українському законодавстві, котру належить подолати шляхом унесення до чинних законів змін, спрямованих на усунення її першопричини.

Як раніше неодноразово зазначала Велика Палата, удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, унесення до них змін та доповнень є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, у тому числі й на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На цьому наголосив і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021, яким визнав неконституційними положення ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК через неможливість їх застосування до осіб, котрих засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі. Цей суд зобов`язав Верховну Раду України невідкладно унормувати порядок заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення.

Водночас у силу приписів ст. 19 Конституції України Верховний Суд як орган державної влади зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановлене на користь ОСОБА_19 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2022 року не містить вказівок на те, що в основі констатованих щодо засудженого порушень Конвенції лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під сумнів результат оскарженого провадження, і їх не може бути усунуто іншим способом, ніж шляхом скасування чи зміни оспорюваного вироку.

Захисник у поданій заяві висловлює незгоду із судовим рішенням щодо ОСОБА_19 поза зв`язком із позицією міжнародної судової установи у справі «Селеш та інші проти України», яка стосується механізмів не індивідуального, а загального характеру, зокрема необхідності запровадження в Україні процедур, які би на законодавчому рівні забезпечували в перспективі можливість звільнення або дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного ув`язнення. Не ставлячи під сумнів правомірності призначення такого виду покарання, ЄСПЛ вирішив, що справедливою сатисфакцією за порушення міжнародних зобов`язань за ст. 3 Конвенції є сам факт установлення цього порушення.

З огляду на викладене відсутні правові підстави для відкриття провадження за зверненням ОСОБА_18 про перегляд судового рішення за виключними обставинами у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом. Тому заява захисника з усіма доданими до неї матеріалами підлягає поверненню особі, яка їх подала.

Наведена позиція відповідає практиці Великої Палати в цій категорії справ (наприклад, ухвали від 8 липня, 26 та 31 серпня 2021 року, від 17 травня 2022 року, провадження № 13-120зво21, 13-133зво21, 13-155зво21, 13-160зво21, 13-21зво22 відповідно).

Керуючись статтями 459, 463, 464 КПК, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:
Відмовити у відкритті провадження за заявою захисника ОСОБА_18 про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду Луганської області від 14 березня 2018 року щодо ОСОБА_19 .
Заяву з усіма доданими матеріалами повернути особі, яка їх подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_10

ОСОБА_3 ОСОБА_11
ОСОБА_4 ОСОБА_12
ОСОБА_5 ОСОБА_13
ОСОБА_6 ОСОБА_14
ОСОБА_7 ОСОБА_15
ОСОБА_8 ОСОБА_16
ОСОБА_9 ОСОБА_17