"07" вересня 2022 р.
Справа №153/678/22
Провадження по справі №1-кп/150/27/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 вересня 2022 року с. Мазурівка
Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючої: судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
з участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 (дистанційно),
обвинуваченого ОСОБА_4 (дистанційно),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у дистанційному режимі між Чернівецьким районним судом Вінницької області, Ямпільським районним судом Вінницької області за участі прокурора ОСОБА_3 та ДУ «Крижопільський виправний центр (№113)» за участі обвинуваченого ОСОБА_4 матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000042 від 21.05.2022 року відносно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 та зареєстрованого в АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, раніше судимого 15.11.2017 Чернівецьким районним судом Вінницької області за ч.2 ст.185 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі; 21.02.2022 Чернівецьким районним судом Вінницької області за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 140 годин громадських робіт; 08.04.2022 Чернівецьким районним судом Вінницької області за ч.2 ст.185 КК України до 3 років обмеження волі
за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, -
ВСТАНОВИВ:

Згідно вироку Чернівецького районного сулу Вінницької області від 21.02.2022 ОСОБА_4 засуджено за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді 140 годин громадських робіт.
На підставі розпорядження суду про виконання вище вказаного вироку 04.04.2022 засудженого ОСОБА_4 відповідно до ст., ст.36, 37, 40 КВК України поставлено на облік за місцем проживання в Могилів Подільському районному секторі №2 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області, роз`яснено порядок та умови відбування покарання у виді громадських робіт, про відповідальність засудженого та попереджено про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування вказаного покарання за ч.2 ст.389 КК України, про що ОСОБА_4 15.04.2022 надано підписку згідно п.7 ч.2 розділу ІV Порядку здійснення нагляду та проведення соціально виховної роботи із засудженими до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.01.2019 №272/5.
Засудженому ОСОБА_4 15.04.2022 під розписку надано направлення на відбування громадських робіт до Бабчинецької сільсь кої ради Могилів Подільського району Вінницької області, згідно якого засуджений повинен приступити до виконання громадських робіт з 18.04.2022.
Згідно листа виконавчого комітету Бабчинецької сільської ради №01 від 15.04.2022 направлення, видане Могилів Подільським районним сектором №2 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області за №42/24/253-22 від 15.04.2022 отримано та прийнято до виконання.
Відповідно до ст.39 КВК України розпорядженням сільського голови Бабчинецької сільської ради Могилів Подільського району Вінницької області №1 від 15.04.2022 «Про залучення до виконання громадських робіт» ОСОБА_4 залучено до виконання робіт з 18.04.2022, з яким його ознайомлено під підпис, а також для здійснення контролю за відбуванням покарання призначено відповідальну особу сільської ради та встановлено графік виконання громадських робіт.
Згідно даного графіку ОСОБА_4 повинен відпрацювати по чотири години громадських робіт в день, а саме в період з 18.04.2022 по 29.04.2022 з 09 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв.; з 02.05.2022 по 31.05.2022 з 09 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв. виконувати роботи з благоустрою на І частині сільського кладовища по вул. Соборній в с. Бабчинці Могилів Подільського району Вінницької області.
Однак, ОСОБА_4 з 18.04. по 22.04.2022 до виконання громадських робіт не приступив, на визначений об`єкт чи до Бабчинецької сільської ради не з`являвся, про причини неявки не повідомляв.
У зв`язку із цим 22.04.2022 за викликом від 20.04.2022 ОСОБА_4 з`явився до органу з питань пробації для встановлення причини порушення порядку та умов відбування покарання, однак, поважних причин неявки за місцем виконання громадських робіт, у тому числі документально підтверджених, не встановлено.
За цих обставин начальником Могилів Подільського районного сектору №2 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області відповідно до ч.1 ст.40 КВК України, 22.04.2022 ОСОБА_4 винесено під розписку застереження у вигляді письмового попередження про притягнення до кримінальної відповідальності.
Проведеною органом з питань пробації в порядку ст.36 КВК України перевіркою від 03.05.2022 встановлено, що ОСОБА_4 на момент перевірки з 22.04.2022 по 29.04.2022, 02.05.2022, 03.05.2022 до виконання громадських робіт не приступив, на визначений об`єкт чи до Бабчинецької сільської ради не з`являвся, про причини неявки не повідомив.
У подальшому ОСОБА_4 повторно викликався до вказаного органу з питань пробації на 10.05.2022 (виклик від 03.05.2022), на який в порушення ч.1 ст.37 КВК України не з`явився, та на 16.05.2022 (виклик від 11.05.2022).
Під час проведення контрольних заходів та надання пояснення засудженим згідно ст.36 КВК України, ч.ч.1,3 розділуVІІ Порядку здійснення нагляду та проведення соціально - виховної роботи із засудженими до покарань, не пов`язаних із позбавленням волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.01.2019 №272/5 встановлено, що у період з 04.05.2022 по 16.05.2022 засуджений ОСОБА_4 до відбування покарання у виді громадських робіт згідно встановленого порядку та умов не приступав, поважних причин не встановлено, у зв`язку із чим йому винесено повторне застереження у вигляді письмового попередження про притягнення до кримінальної відповідальності.
Однак, незважаючи на винесені застереження, ОСОБА_4 з 18.04.2022 станом на 10.06.2022 відпрацював лише 4 години громадських робіт 25.05.2022, інші дні по вказаний час для виконання громадських робіт не з`являвся без поважних причин.
Таким чином, ОСОБА_4 у період з 18.04.2022 по 10.06.2022 допустив систематичне невиконання встановлених обов`язків, передбачених ст.37 КВК України, зокрема: дотримуватися встановлених відповідно до закону порядку і умов відбування покарання; сумлінно ставитися до праці; працювати на визначених для них обєктах і відпрацьовувати встановлений судом строк громадських робіт; з`являтися за викликом до уповноваженого органу з питань пробації, та невихід більше двох разів протягом місяця на громадські роботи без поважних причин, що згідно ст.40 КПК України є ухиленням від відбування покарання у виді громадських робіт.
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч.2 ст.389 КК України ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті визнав та показав, що згідно вироку Чернівецького районного суду Вінницької області від 21.02.2022 його було засуджено за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на 140 годин. Для відпрацювання громадських робіт він не з`являвся, відпрацював фактично лише чотири години громадських робіт 25.05.2022. Підтвердив, що був ознайомлений з графіком відпрацювання громадських робіт, проте не знав чи його можна змінити. Підтвердив, що органом пробації попереджався про кримінальну відповідальність за ухилення від покарання у виді громадських робіт. Просив суд суворо не карати. В скоєному щиро кається, обіцяє в подальшому не вчиняти кримінальних правопорушень.
Оскільки обставини справи ніким не оспорюються, а обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумнівів у добровільності його позицій немає, то суд відповідно до ст.349 КПК України за відсутності заперечень з боку учасників судового провадження визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, а обмежився допитом обвинуваченого, обов`язковість якого встановлено частиною 4 статті 349 КПК України, а також дослідженням характеризуючих даних обвинуваченого.
Своїми діями обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.389 КК України ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.
Призначаючи обвинуваченому покарання, суд виходить із того, що відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно повинно ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості.
Відповідно до правової позиції щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Значення покарання визначається не його жорстокістю, а справедливістю, невідворотністю, своєчасністю і неминучістю його застосування за злочин, вчинений ОСОБА_4 .
Суд, призначаючи обвинуваченому покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації.
Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.
Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.
За змістом статей 50, 65 КК України особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину.
При призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до вимог ст.12 КК України є проступком, особу обвинуваченого, який раніше судимий, за місцем проживання характеризується посередньо; наявність у відповідності до ст.66 КК України обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, наявність відповідно до ст.67 КК України обставин, що обтяжують покарання рецидив кримінальних правопорушень.
З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що обвинуваченому на підставі статей 71, 72 КК України слід призначити покарання у виді обмеження волі в межах санкції статті КК України, що йому інкримінується, у відповідності до вимог ст.65, 68 КК України, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Підстав для призначення покарання в порядку передбаченому ст. 69, 69-1 КК України, не встановлено.
Пунктами 12, 13, 14 частини 1 статті 368 КПК України встановлено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
Цивільний позов у встановленому законом порядку не пред`явлено.
У даному кримінальному провадженні щодо обвинуваченого запобіжний захід не застосовувався. Отже, ураховуючи те, що під час судового розгляду клопотань про обрання запобіжного заходу від прокурора на розгляд суду не надходило, тому підстав передбачених ст. 177, 178 КПК України для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не убачає.
Речові докази у даному кримінальному провадженні відсутні.
Процесуальні витрати на залучення експертів відсутні.
Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.
На підставі ч.1 ст.71, ч.1 ст.72 КК України, частково приєднати до призначеного покарання невідбуту частину покарання за вироком Чернівецького районного суду Вінницької області від 21.02.2022 та за вироком Чернівецького районного суду Вінницької області від 08.04.2022 та визначити ОСОБА_4 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді 4 (чотирьох) років обмеження волі.
В строк остаточно призначеного покарання зарахувати покарання частково відбуте за вироком Чернівецького районного суду Вінницької області від 08.04.2022.
Термін відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту ухвалення вироку 07 вересня 2022 року.
На вирок суду може бути подана апеляція до апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення в суді, а особою, яка перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.
Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

СУДДЯ: ОСОБА_5