Провадження №11-кп/801/103/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

із секретарем ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_7

обвитуваченого ОСОБА_8

розглянув у відкритому судового засіданні в м.Вінниці кримінальне провадження № 0000036 за апеляційними скаргами прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_9 та прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_10 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмільник, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за ч. 1 ст. 125 КК України виправдано в зв`язку з недоведеністю його винуватості у скоєнні кримінального проступку.

Вирішено долю речових доказів.

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до обвинувального акта, 05.07.2020 року близько 13:00 год. ОСОБА_8 перебував навпроти АЗС «Укрнафта», що розташована за адресою: м. Вінниця вул. Привокзальна, 3 Б, де вступив в словесну суперечку із ОСОБА_11 . Під час цього у ОСОБА_8 виник умисел, направлений на заподіяння ОСОБА_11 тілесних ушкоджень.

Близько 13:10 год. ОСОБА_8 , реалізовуючи свій протиправний умисел, перебуваючи в збудженому стані, сів за кермо власного автомобіля марки «Geely MR 7151 А», чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , та навмисно здійснив наїзд переднім лівим колесом вказаного автомобіля на ліву ногу потерпілої ОСОБА_11 .

Своїми умисними діями ОСОБА_8 завдав ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді синця на лівій гомілці, забою (синця, набряку) лівої ступні, які, відповідно до висновку експерта № 792 від 28.07.2020 року, належать до легких тілесних ушкоджень.

Такі дії ОСОБА_8 прокурором кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Вироком міського суду Вінницької області від 07.10.2021 року ОСОБА_8 виправдано за ч. 1 ст. 125 КК України в зв`язку з недоведеністю його винуватості у скоєнні кримінального проступку достатніми та допустимими доказами поза розумним сумнівом.

В поданій апеляційній скарзі прокурор Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_9 покликається на необґрунтованість виправдувального вироку стосовно ОСОБА_8 через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вважає, що суд невірно оцінив надані стороною обвинувачення докази і безпідставно виправдав ОСОБА_8 .. Наведені у вироку докази не були ретельно перевірені, зіставлені та належно оцінені у їх сукупності.

На думку прокурора, участь ОСОБА_8 у суперечці з ОСОБА_11 підтверджується показаннями потерпілої, яка повідомила суду, що обвинувачений ОСОБА_8 та дві його дочки почали її шарпати, погрожували фізичною розправою. В цей час, незнайомі чоловіки, які помітили даний конфлікт, заступилися за неї та заблокували своїм автомобілем автомобіль ОСОБА_8 .

Окрім того, відеозапис, знятий самою потеплілою ОСОБА_11 та досліджений в судовому засіданні, починається з моменту, коли автомобіль ОСОБА_8 вже був заблокований транспортним засобом свідка ОСОБА_12 . Інший відеозапис з відеореєстратору, який розташований в автомобілі свідка ОСОБА_12 , розпочинається, коли транспортний засіб під`їжджає впритул до заднього бампера автомобіля ОСОБА_8 . Ці події мають місце вже після конфлікту або суперечки, який виник між потерпілою ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та ОСОБА_13 , що підтверджується вищевказаними показаннями самої потерпілої та свідка ОСОБА_12 . А тому, дослідженні в судовому засіданні відеоматеріали ніяким чином не спростовують наявність конфлікту між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 .

На відеозаписі чітко зафіксовано, що ОСОБА_11 , знімаючи подію на свій мобільний телефон, попрямувала до передньої частини автомобіля ОСОБА_8 та зупинилась навпроти нього так, що її ліва нога була навпроти переднього бамперу з лівого боку. В цей час, ОСОБА_8 спрямовує за допомогою керма передні колеса власного авто вліво, ОСОБА_14 першою починає рухатись вліво, після чого ОСОБА_8 спрямовує автомобіль у бік потерпілої ОСОБА_11 , внаслідок чого її ліва ступня опинилась під колесом автомобіля ОСОБА_8 , яке вперлося в її гомілку, і одразу ж ОСОБА_11 почала кричати « Он мне на ногу наехал», після чого вона витягує ногу з шд колеса. А тому викладений судом в рішенні опис порядку дій ОСОБА_11 та ОСОБА_8 в повній мірі не відповідає дійсності.

Крім того, саме такий порядок дій ОСОБА_11 та ОСОБА_8 та решта обставин, які зафіксовані на вищезазначених відеоматеріалах будь-яким чином спростовує позицію суду, що «потерпіла сама навмисно поставила свою ногу під колесо його автомобіля ... », « ..... поведінка ОСОБА_11 була не просто віктимного характеру, вона всіляко провокувала ОСОБА_8 на скоєння правопорушення: стояла перед автомобілем, говорила «їдь на мене», «нехай наїжджає на мене», перегороджуючи йому дорогу, вела себе зухвало та агресивно, а потім в момент руху автомобіля ОСОБА_8 підставила свою ногу під колесо, внаслідок чого і відбувся наїзд.

Також зафіксовані на досліджених судом відеозаписах обставини того, що ОСОБА_8 перед початком руху автомобіля безпосередньо дивися на потерпілу ОСОБА_11 , яка стояла впритул до переднього бампера автомобіля обвинуваченого, і подальше умисне спрямування автомобіля - джерела підвищеної небезпеки, вперед - на ОСОБА_11 , яка за мить до цього почала рухатись в лівій бік, куди були скеровані колеса автомобіля, безпосередньо підтверджують наявність умислу у ОСОБА_8 на здійснення наїзду. На відеозаписі з відео реєстратору автомобіля свідка ОСОБА_12 чітко зафіксовано, що ОСОБА_11 , знімаючи подію на свій мобільний телефон, попрямувала до передньої частини автомобіля ОСОБА_8 та зупинилась навпроти нього так, що її ліва нога була навпроти переднього бамперу з лівого боку. В цей час, ОСОБА_8 спрямовує за допомогою керма передні колеса власного авто вліво, ОСОБА_14 першою починає рухатись вліво, після чого ОСОБА_8 спрямовує автомобіль у бік потерпілої ОСОБА_11 , внаслідок чого її ліва ступня опинилась під колесом автомобіля ОСОБА_8 , яке вперлося в її гомілку, і одразу ж ОСОБА_11 почала кричати « Он мне на ногу наехал», після чого вона витягує ногу з ПІД колеса.

А тому викладений судом в рішенні опис порядку дій ОСОБА_11 та ОСОБА_8 в повній мірі не відповідає дійсності.

Просить вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2021 року відносно ОСОБА_8 за ч.1 ст. 125 КК України скасувати. Постановити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Повторно допитати потерпілу ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_12 , дослідити відповідні письмові докази. Речові докази у кримінальному проваджені, а саме: автомобіль марки «GellyMR 7151», д.н.з. НОМЕР_1 , який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_8 - залишити ОСОБА_8 ; кросівки білого кольору марки «Ваззріоа», в спец пакеті № 4332465, які зберігаються в камері зберігання речових доказів Відділу поліції № 1 ВРУП ГУ НП у Вінницькій області - повернути ОСОБА_11 ; три диски з відеозаписами, які зберігаються при матеріалах судового розгляду кримінального провадження - залишити там же.

В апеляційній скарзі прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_10 ставиться питання про скасування вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2021 року відносно ОСОБА_8 за ч.1 ст. 125 КК України у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Визначити долю речових доказів на підставі ст. 100 КПК України

Вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання ОСОБА_11 та безпідставно дійшов висновку, що її показання не відповідають обставинам справи та спростовуються іншими доказами, а саме показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та відеозаписами, дослідженими в ході судового розгляду, на яких, як зазначено у вироку, потерпіла вела себе зухвало та агресивно на момент руху автомобіля і сама підставила свою ногу під колесо. При цьому суд взяв до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , незважаючи на те, що вони є зацікавленими особами у кримінальному провадженні, оскільки являються родичами. Показання обвинуваченого є виключно способом його захисту, метою якого є уникнення відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення, та спростовуються показаннями потерпілої, показаннями свідка ОСОБА_12 та відеозаписами, переглянутими в судовому засіданні, з яких вбачається, що ОСОБА_8 будучи агресивно налаштованим, перебуваючи в збудженому стані, сідає за кермо власного автомобіля, запускає двигун, при цьому останній усвідомлюючи, що ОСОБА_11 стоїть перед його транспортним засобом, який є джерелом підвищеної небезпеки, розпочав рух на потерпілу, умисно здійснивши таким чином наїзд на ліву ногу останньої, заподівши їй тим самим легкі тілесні ушкодження. Разом з тим потерпіла, на відміну від обвинуваченого, поводила себе спокійно та не «кидалася» на автомобіль ОСОБА_8 , як це зазначили у своїх показаннях обвинувачений та свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_16 . Удари по капоту автомобіля ОСОБА_8 потерпіла почала наносити вже після наїзду на її ногу, виключно від фізичного болю. Наведені обставини вчиненого кримінального проступку свідчать про те, що обвинувачений усвідомлював, що може заподіяти шкоду здоров`ю потерпілої, передбачав такі наслідки та свідомо припускав їх настання, що підтверджує наявність в обвинуваченого непрямого умислу на вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Обвинувачений, розпочинаючи рух автомобілем, бачив, що безпосередньо перед його транспортним засобом знаходиться ОСОБА_11 , а тому усвідомлював наслідки своєї активної дії. Таким чином, суд допустив вибірковість в оцінці досліджених доказів, надавши перевагу показанням обвинуваченого, свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , які є зацікавленими у вирішенні справи особами, та не надав належну правову оцінку показанням потерпілої та відеозаписам, дослідженим в ході судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційні скарги прокурорів, думку адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які заперечили проти апеляційних скарг прокурорів, перевіривши вирок суду в межах апеляційних скарг, виконавши вимоги ч.3 ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_9 та прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_10 - не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Клопотання прокурора щодо повторного дослідження відповідних обставин та доказів задоволено частково в частині відтворення відеоматеріалів, що знаходяться на носіях збереження відеоінформаціїї, додатків до процесуальних документів, в решті клопотання - відмовлено за необґрунтованістю і безпідставністю.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Статтею 17 КПК установлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

Статтею 22 КПК встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Частиною 3 вказаної статті визначено, що під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Згідно з ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до вимог ч.1ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами п.1 ч.3ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1ст.284 цього Кодексу.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 повно, всебічно та об`єктивно встановив фактичні обставини провадження, детально дослідив та дав належну юридичну оцінку кожному доказу, що були надані стороною обвинувачення, з точки зору допустимості, достовірності і належності, а їх сукупність з точки зору достатності і взаємозв`язку, дослідив показання обвинуваченого, свідків, письмові докази та обґрунтовано виправдав останнього, дійшовши правильного висновку, що в ході досудового розслідування та судового розгляду не доведено, що ОСОБА_8 мав на меті умисно заподіяти ОСОБА_11 легкі тілесні ушкодження, а поведінка самої потерпілої ОСОБА_11 слугувала виникненню ДТП.

Такий висновок суду детально проаналізований і належним чином вмотивований у вироку, з чим погоджується і апеляційна інстанція.

Допитаний в судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 заперечив свою вину у вчинені кримінального правопорушення, пояснивши, що коли він припаркувався автомобілем, до нього підбігла потерпіла і почала бити кулаком по капоту, ногою по колесу та лаятися. Він хотів від`їхати, однак його автомобіль заблокували інші автомобілі. Щоб виїхати, він вивернув колесо автомобіля ліворуч, однак той не рухався. В цей час потерпіла почала кричати, що він наїхав їй на ногу. Далі приїхала поліція.

При апеляційному перегляді оскаржуваного вироку в обґрунтування заперечень апеляційних скарг, ОСОБА_8 , заперечуючи щодо нанесення потерпілій тілесних ушкоджень взагалі, можливо, неумисно, вказав, що ДТП було спровоковане протиправними діями потерпілої ОСОБА_11 , яка вела себе агресивно, стукала кулаками до його автомобілю та заблокувала виїзд автомобілю коли він намагався від`їхати.

Судом першої інстанції встановлено, що потерпіла ОСОБА_11 пояснила, що по вул. Привокзальній побачивши вільне місце для парковки, вона заїхала на це місце. В цей час дівчина, яка стояла на тротуарі, почала до неї кричати та ображати її. Обвинувачений ОСОБА_8 та дві його дочки почали її шарпати, погрожували фізичною розправою. В цей час, незнайомі чоловіки, які помітили даний конфлікт, заступилися за неї та заблокували своїм автомобілем автомобіль ОСОБА_8 . Вона стояла попереду автомобіля ОСОБА_8 дещо збоку. ОСОБА_8 поїхав своїм автомобілем назад, внаслідок чого погнув номера на автомобілі тих чоловіків, які заблокували його. Потім ОСОБА_8 рушив вперед, наїхав їй на ноги і зупинився. Після цього ОСОБА_8 вийшов з автомобілі та почав кричати до неї, що він би її придушив.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції судом встановлено з показань обвинуваченого, потерпілої, свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , досліджених письмових доказів, зокрема заяви потерпілої, акту судово-медичного дослідження № 702 від 13.07.2020 року, висновку експерта № 792 від 28.07.2020 року, виписки № 9418 від 05.07.2020 року, протоколу зняття показань технічних приладів та технічних засобів від 10.07.2020 року, відеозаписів з відеорееєстратора та мобільного телефону, доведеним факт нанесення обвинуваченим неумисного тілесного ушкодження потерпілій.

Разом з тим, суд з врахуванням сукупності досліджених доказів, прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність заподіяння ОСОБА_16 потерпілій ОСОБА_11 при встановлених судом обставинах легких тілесних ушкоджень умисно, оскільки саме дії ОСОБА_11 створили перешкоду руху іншого транспорту на вулиці з щільним трафіком, таким чином, створюючи аварійну обстановку для інших учасників дорожнього руху, в ході якої їй автомобілем під керуванням ОСОБА_8 було не умисно здійснено наізд на ногу.

Пояснення потерпілої, на думку колегії суддів, обґрунтовано не покладені в основу обвинувального вироку, зважаючи на те, що факт нанесення потерпілій обвинуваченим тілесних ушкоджень під час наїзду на ногу потерпілій автомобілем, вчинений умисно, не знайшов свого підтвердження перевіркою інших доказів у провадженні.

Так, згідно з відеозапису, зробленого за допомогою мобільного телефону потерпілої, вбачається суперечка останньої зі свідком ОСОБА_13 . Обвинувачений ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «Gelly» намагається поїхати з місця, однак, не може цього зробити, оскільки його заблокували спереду і позаду два автомобілі. Далі ОСОБА_11 переходить до передньої частини автомобіля ОСОБА_8 , зупиняється перед ним та говорить: «я буду кидатись на машину», «нехай наїжджає», «їдь на мене». Далі потерпіла кричить, в неї падає телефон, моменту наїзду не видно. Після того, як ОСОБА_11 підняла свій телефон, вона повідомляє чоловіку, який своїм автомобілем заблокував автомобіль ОСОБА_8 , що «вона ціла», ушкоджень немає.

З другого відеозапису, зробленого відеореєстратором свідка ОСОБА_12 вбачається, що ОСОБА_8 , керуючи своїм автомобілем намагається поїхати з місця, однак не може цього зробити, оскільки два автомобілі заблокували його автомобіль. ОСОБА_11 переходить до передньої частини автомобіля та зупиняється попереду нього зліва. ОСОБА_8 скеровує переднє ліве колесо автомобіля в бік ОСОБА_11 з метою виїхати. Як тільки ОСОБА_8 повільно рушає з місця, потерпіла ОСОБА_11 різко підставляє під ліве переднє колесо автомобіля свою ліву ногу та відбувається наїзд. Потерпіла починає бити руками по капоту автомобіля та Кравець від`їжджає назад. Після цього ОСОБА_11 б`є правою ногою по автомобілю, а далі сідає на капот.

З відеозаписів вбачається відсутність конфлікту між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 .

Вказані відеозаписи оглянуто апеляційним судом безпосередньо , на виконання вимог ч.3 ст. 404 КПК України, за клопотанням прокурора.

Відтак, оцінюючи дії ОСОБА_8 на предмет наявності у нього умислу на нанесення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, обґрунтовано врахував показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , які в судовому засіданні підтвердили, що ініціатором конфлікту зі ОСОБА_13 була потерпіла, яка розпочала чіплятись до ОСОБА_13 та змімати її на телефон, а в подальшому била по капоту автомобіля, а також відеозаписи з мобільного телефону та відереєстратора.

При цьому колегія суддів вважає, що обґрунтовано суд першої інстанції визнав непідтвердженою позицію потерпілої ОСОБА_11 про наїзд колесом автомобіля ОСОБА_8 їй на ногу, оскільки така позиція спростовувалась показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_13 . Крім того, свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні зазначив, що особисто не бачив наїзд колесом автомобіля на ногу потерпілій.

Вказані показання повністю узгоджуються між собою та іншими доказами у даному провадженні.

Крім того, не підтвердився такий факт і дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами у справі, зокрема, протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05.07.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_11 просить вжити заходи до невідомого чоловіка, який 05.07.2020 року близько 13:15 год. на вул. Привокзальній умисно скоїв наїзд своїм автомобілем на її ліву ногу, внаслідок чого вона отримала тілесні ушкодження.

Так, відеозаписи та пояснення свідків заперечують виникнення конфлікту між ОСОБА_8 та потерпілою ОСОБА_11 , а отже умисел у ОСОБА_8 на завдання тілесних ушкоджень потерпілій відсутній.

На думку колегії суддів доводи апеляційних скарг прокурорів щодо неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність є необґрунтованими.

Кримінальним Кодексом України (ст.125 КК) передбачена відповідальність за спричинення легких тілесних ушкоджень лише у тому випадку, якщо такі тілесні ушкодження були спричинені умисно.

З об`єктивної сторони злочин, передбачений ч.1 ст.125 КК, характеризується: діянням (дією або бездіяльністю), спрямованим на заподіяння легкого тілесного ушкодження; наслідком у вигляді спричинення легкого тілесного ушкодження; причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідком.

Суб`єктивна сторона даного злочину характеризується тільки умисною формою вини. Заподіяння легкого тілесного ушкодження внаслідок необережності не тягне за собою кримінальної відповідальності.

Між тим, на переконання колегії суддів, у даному кримінальному провадженні є підстави констатувати, що обвинувачений ОСОБА_8 не мав за мету нанесення потерпілй ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, а отримання тілесних ушкоджень потерпілою відбулось саме через поведінку останньої.

За таких обставин, доказів на спростування висновків суду першої інстанції прокурорами в апеляційних скаргах не наведено, матеріалами кримінального провадження не встановлено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законнним, обгрунтованим й вмотивованим, а тому правових підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.117, 376, 405, 407, 419 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

апеляційні скарги прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_9 та прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_10 , - залишити без задоволення.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2021 року відносно ОСОБА_8 , - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного Кримінального Суду в складі Верховного Суду протягом 3-х (трьох) місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4