ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6477/20 Номер провадження 11-кп/814/1436/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000143, за апеляційною скаргою прокурора відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 29 квітня 2022 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Кременчука, Полтавської області, із загальною середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, виправдано:
- за ч. 2 ст. 296 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, через недоведеність в його діях складу кримінального правопорушення.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно з вироком суду, відповідно до викладених в обвинувальному акті обставин, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 07 вересня 2019 року, близько 23 год., він, ОСОБА_7 та не встановлені досудовим розслідуванням особи, матеріали стосовно яких виділено в окреме кримінальне провадження, діючи за попередньою змовою групою осіб, перебуваючи в публічному місці, а саме біля ресторанного комплексу «Урарту», розташованого по вул. Станіславського, 14/2 в м.Полтаві, усвідомлюючи, що знаходяться в громадському місці та ігноруючи присутність інших осіб, діючи з особливою зухвалістю та ігноруючи загальноприйняті правила поведінки людини в суспільстві, порушуючи загальноприйняті в суспільстві норми моральності, демонструючи свою перевагу та зверхність над іншими громадянами та в суспільстві в цілому, передбачаючи суспільно - небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, почали грубо порушувати громадський порядок, що виразилось у спричиненні тілесних ушкоджень ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Реалізуючи свій злочинний намір, використовуючи чисельну та фізичну перевагу, залякуючи та подавляючи оточуючих, ігноруючи своє знаходження в громадському місці, діючи з особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та невстановлені досудовим розслідуванням особи, умисно, нанесли удари по голові ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , в результаті чого останнім спричинено тілесні ушкодження.

Надалі протиправні хуліганські дії ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та невстановлених досудовим розслідуванням осіб, пов`язані із грубим порушенням громадського порядку, були припинені у зв`язку із викликом працівників поліції.

Такі дії ОСОБА_7 під час досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, вчинене групою осіб.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_9 просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження. Постановити новий вирок, яким визнати виннуватим ОСОБА_7 та призначити йому покарання за ч.2 ст. 296 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається, що у вироку місцевий суд, з посиланням на показання потерпілого ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_13 , вказав, що початковий конфлікт виник між потеплілим ОСОБА_10 та офіціанткою ОСОБА_14 , що не відповідає дійсності. Вказує, що з наданих в суді показань вказаних потерпілих та свідка, конфлікт з приводу недостачі алкогольних напоїв виник між дружиною потерпілого, ОСОБА_15 та працівницею закладу ОСОБА_14 . Після чого, остання зателефонувала ОСОБА_7 , який перебував у цьому ж закладі у сусідній залі. Вказує, що прийшовши після дзвінка, обвинувачений розпочав конфлікт саме із ОСОБА_15 почав ображати її та свідка ОСОБА_13 , виражався нецензурною лайкою в адресу жінок. І лише потім підійшов ОСОБА_10 та почав робити йому зауваження з приводу зухвалої поведінки по відношенню до його дружини та свідка ОСОБА_13 . На переконання, прокурора, неправомірні дії почалися саме з боку обвинуваченого, які вже уподальшому переросли в конфлікт з потерпілим ОСОБА_10 .

Вказує, що ОСОБА_7 перебував у закладі з особистих справ та жодного стосунку до організації роботи заклад він не мав, як і не мав прав власності щодо майна закладу та не виконував функції адміністратора. Зазначає, що саме тому, втручання в конфліктну ситуацію між відвідувачами закладу та його працівниками було протиправним, а потерпілі виступали, як випадкові об`єкти. Вказує, що агресивні дії щодо них викликані нікчемним приводом, а конфлікт спровокований обвинуваченим саме з мотивів явної неповаги до суспільства (сторонніх громадян, які знаходились, у громадському місці). Посилається, що дії обвинуваченого супроводжувались спричиненням тілесних ушкоджень та порушенням норм функціонування закладу кафе, оскільки вирішення подібних конфліктів між відвідувачами та працівниками (власниками) закладу регламентовано нормативами чи внутрішніми інструкціями, а офіціант ОСОБА_14 мала звернутись до адміністратора, власника кафе чи викликати поліцію.

Також вказує, що судом зазначено, що обвинувачений ОСОБА_7 заперечив хуліганський мотив своїх дій, однак неприязних відносин раніше між ОСОБА_7 та потерпілими ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не було. На переконання прокурора, будучи сторонньою особою, обвинувачений не мав права втручатись у конфлікт, але реалізував свій злочинний умисел з явної неповаги до незнайомих йому людей, які відпочивали у кафе з незначного приводу показати свою перевагу. Вказує, що конфлікт був спровокований саме обвинуваченим, який не мав жодних обов`язків, або прав втручатись в суперечку між відвідувачами та працівниками закладу, а тим більше завдавати тілесні ушкодження незнайомим йому раніше особам. І в даному випадку, на переконання прокурора, ОСОБА_7 саме протиставляв себе суспільству, що супроводжувалось особливою зухвалістю по відношенню до оточуючих.

Крім того просить звернути увагу, що у вироку зазначено, що стороною обвинувачення не надано жодних доказів щодо вчинення злочину обвинуваченим в складі групи осіб, зокрема, за участі ОСОБА_12 та інших осіб. Однак, на переконання прокурора, відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення, суд мав право вийти за межі висунутого обвинувачення за ч. 2 ст. 296 КК України та перекваліфікувати дії ОСОБА_7 на ч. 1 ст. 296 КК України.

Також, зазначає, що судом першої інстанції взагалі не був допитаний свідок обвинувачення ОСОБА_16 , який був очевидцем конфлікту між ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_7 .

Позиції учасників судового провадження.
В суді апеляційної інстанції прокурор просила апеляційну скаргу задовольнити, а вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_7 та призначити йому покарання за ч.2 ст.296 КК України у виді 5 років позбавлення волі. Захисник та обвинувачений заперечили проти доводів апеляційної скарги прокурора, вважають вирок суду законним та обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Мотиви суду.
Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвалюючи вирок, суд, у відповідності зі ст. 368 КПК України, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

При цьому, положеннями ст.94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, згідно правил ст.62 Конституції України, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

У відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно з п.1 ч.3 ст.374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Цих вимог закону, як вважає колегія суддів, суд першої інстанції дотримався у повному обсязі.

Як вбачається із вироку, в ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_7 і визнане судом недоведеним, а також підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Зокрема, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено ОСОБА_7 обвинувачення, допитав безпосередньо свідків, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них в їх сукупності і взаємозв`язку.

Так, із матеріалів кримінального провадження та виправдувального вироку слідує, що в ході судового розгляду ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та показав, що 07 вересня 2019 року, у вечірній час, він перебував у приміщенні ресторану «Урарту», власником якого є його батько ОСОБА_12 , де відпочивав зі своїми приятелями. У цей час в ресторані відбувався банкет з участю потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та інших відвідувачів. Близько 23 години офіціантка ОСОБА_14 повідомила йому, що по закінченню банкету з відвідувачами виник конфлікт, оскільки ті вимагали від неї повернути декілька невжитих пляшок зі спиртним, через що відмовилися оплатити банкет, кричали, ображали її. З цих причин він вийшов до відвідувачів та почав з`ясовувати з ними питання щодо оплати за банкет, доводив їм, що все спиртне вони вжили. На це відвідувачі не відреагували, конфлікт продовжувався, через це вони для з`ясування стосунків вийшли на подвір`я. Там його почав ображати ОСОБА_10 , виражався нецензурною лайкою, через що він наніс йому удар рукою по голові, від чого той упав на асфальтне покриття. ОСОБА_11 , яка знаходилася поруч, у цей час ухопила його за руку і він з силою відштовхнув її, від чого та не втрималася і також упала. На цьому конфлікт завершився, бо він пішов у своїх справах.

Аналогічної позиції ОСОБА_7 дотримався і в ході апеляційного перегляду оскаржуваного вироку.

Докази сторони обвинувачення, на яких ґрунтувалося обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України та які були досліджені судом першої інстанції під час судового слідства є: показання потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , а також письмові докази: рапорт інспектора Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області, відповідно до якого 08 вересня 2019 року, о 01 год. 04 хв. на службу «102» з відділення ПОКЛ надійшло повідомлення про госпіталізацію ОСОБА_10 з тілесними ушкодження у вигляді перелому нижньої щелепи; рапорт інспектора Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області, 08 вересня 2019 року, о 01 год. 10 хв. на службу «102» надійшло повідомлення про те, що біля кафе «Урарту» завдано тілесних ушкоджень ОСОБА_11 ; заява ОСОБА_15 до правоохоронних органів про заподіяння 07.09.2019 в ресторані «Урарту» їй та чоловікові ОСОБА_10 тілесних ушкоджень; заява ОСОБА_11 до правоохоронних органів про заподіяння 07.09.2019 в кафе «Урарту» їй тілесних ушкоджень; копія протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.09.2019 згідно якого потерпілий ОСОБА_10 опізнав чоловіка на фото № 2, яким є ОСОБА_7 , який біля кафе «Урарту» наніс йому тілесні ушкодження; копія протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.09.2019 згідно якого потерпіла ОСОБА_11 опізнала чоловіка на фото № 2, яким є ОСОБА_7 , який 07.09.2019 біля кафе «Урарту» наніс їй тілесні ушкодження; копія протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.09.2019 згідно якого свідок ОСОБА_15 опізнала чоловіка на фото № 2, яким є ОСОБА_7 , який 07.09.2019 біля кафе «Урарту» наніс її чоловікові ОСОБА_10 та подрузі ОСОБА_11 тілесні ушкодження; копія протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.09.2019 року згідно якого свідок ОСОБА_13 опізнала чоловіка на фото № 2, яким є ОСОБА_7 , який 07.09.2019 біля кафе «Урарту» наніс тілесні ушкодження ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ; протокол від 15.09.2019 перегляду відеозапису, на якому зафіксовано дані відеозапису, виготовленого з відеокамери, яка розташована біля кафе «Урарту», що по вул. Станіславського в м. Полтаві, де зафіксовано ділянку місцевості, на якій знаходилася група людей, серед яких чоловік у футболці білого кольору з написом «Адідас», яким є ОСОБА_7 , наніс удар чоловікові, яким є ОСОБА_10 та двом жінкам. Після цього інші особи відвели в сторону ОСОБА_7 (у судовому засіданні судом переглянуто даний відеозапис); протокол слідчого експерименту від 13.12.2020 із потерпілим ОСОБА_10 , на якому останній на місці відтворив обставини вчинення стосовно нього кримінального правопорушення, а саме яким чином йому було завдано тілесні ушкодження ОСОБА_7 , про що судом досліджено цей протокол та переглянуто відеозапис; висновок судової медичної експертизи № 042-2103-2019 від 26.12.2019, під час звернення ОСОБА_10 за медичною допомогою 08.09.2019, у нього було виявлено тілесні ушкодження у вигляді забійної рани лівої тім`янопотиличної ділянки, закритої травми нижньої щелепи двостороннього суглобового перелому нижньої щелепи без суттєвого зміщення уламків, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 день. Характер та морфологія виявлених ушкоджень свідчать про те, що вони утворилися від не менш двох травматичних дій тупими предметами, характерні властивості яких в ушкодженнях не відобразилися, за давністю можуть відповідати терміну.

Виправдовуючи ОСОБА_7 суд у вироку вказав, що у судовому засіданні обвинувачений не заперечував причетність до спричинення тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , однак не з хуліганських мотивів, а під час сварки, яка виникла на ґрунті неприязних відносин між ними.

За результатами розгляду, виходячи з проаналізованих доказів, судом першої інстанції встановлено, що перед спричиненням обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , у ресторані «Урарту», після святкування банкету спершу виник конфлікт між відвідувачами та офіціанткою ОСОБА_14 , яка відмовилася повернути невжиті пляшки зі спиртним та, як їм здалося, неналежно їх обслуговувала. ОСОБА_14 для врегулювання конфлікту звернулася до ОСОБА_7 , як до сина власника ресторану, який раніше іноді також займався господарськими справами. З цих підстав ОСОБА_7 втрутився в конфлікт, почав з`ясовувати стосунки з відвідувачами, що позитивних результатів не дало, всі сперечалися одне з одним, кричали, не йшли на взаємні поступки, то конфлікт продовжився на подвір`ї та закінчився заподіянням тілесних ушкоджень потерпілим.

Суд вказав, що такі обставини підтвердили потерпілі, свідки, сам момент нанесення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілим зафіксовано на відеозаписі. Суд констатував не встановлення того факту, що тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обвинуваченим ОСОБА_7 спричинялися через незначний привід та конфлікт був спровоковано саме ним. Навпаки, обстановка й обставини події, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки поведінки обвинуваченого свідчать про те, що він не був ініціатором конфлікту, долучився до нього на прохання офіціантки та відвідувачів, певний час вів перемовини з ними, оскільки його батько є власником ресторану та намагався залагодити його. При цьому участь в конфлікті тривалий час брали обидві сторони, де ображали одне одного, не йшли на взаємні поступки, що призвело до його загострення та виникнення особистих неприязних відносин між ними, через які ОСОБА_7 завдав тілесних ушкоджень потерпілим.

Таким чином, суд дійшов висновку, що його противні дії стосовно потерпілих були зумовлені його особистою неприязню до них, а не бажанням протиставити себе суспільству, продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки, що може вказувати на відсутність їх супроводження особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, що, на переконання суду першої інстанції, виключає наявність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України. Окрім того судом також зазначено про не надання стороною обвинувачення жодних доказів вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення в групі осіб.

Колегія суддів вважає, що прокурор у своїй апеляційній скарзі не спростував вказаних висновків суду.

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 інкримінувалося вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122 та ч.2 ст.296 КК України.

23.02.2021 ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави закрито провадження № 0000143 від 19.02.2020 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_10 від обвинувачення.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.

Відповідно до п.13. ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку встановленому цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Норми КПК України покладають на суд обов`язок роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення (ст. 348 КПК України), а потерпілому надає право підтримувати обвинувачення у випадку відмови прокурора від державного обвинувачення, а також ряд інших прав, безпосередньо пов`язаних з обвинуваченням (ст.56 КПК України).

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьєта Сассі проти Франції», п.52).

Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду.

Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту згідно ст.377 КПК України, суд першої інстанції здійснює судовий розгляд.

Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 року № 8 суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема воно повинно містити дані про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення.

При цьому, суд приймає до уваги вимоги положень ст. 22 КПК України, відповідно до яких функцією суду є лише розгляд справи, під час якого він лише створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, і недопустимим є покладення на суд функцій, які властиві органам досудового розслідування та державного обвинувачення.

Також, відповідно до ст. 337 КПК України, суд не вправі, за результатами судового розгляду, змінити обвинувачення на таке, що істотно відрізняється від пред`явленого, а також, не вправі за власною ініціативою в будь-який спосіб поставити питання про таку зміну. Недодержання судом зазначених вимог кримінально-процесуального закону, є порушенням права на захист.

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 07 вересня 2019 року, близько 23 год, він та не встановлені досудовим розслідуванням особи, матеріали стосовно яких виділено в окреме кримінальне провадження, діючи за попередньою змовою групою осіб, перебуваючи в публічному місці, а саме біля ресторанного комплексу «Урарту», розташованого по вул. Станіславського, 14/2 в м. Полтаві, усвідомлюючи, що знаходяться в громадському місці та ігноруючи присутність інших осіб, діючи з особливою зухвалістю та ігноруючи загальноприйняті правила поведінки людини в суспільстві, порушуючи загальноприйняті в суспільстві норми моральності, демонструючи свою перевагу та зверхність над іншими громадянами та в суспільстві в цілому, передбачаючи суспільно - небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, почали грубо порушувати громадський порядок, що виразилось у спричиненні тілесних ушкоджень ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Реалізуючи свій злочинний намір, використовуючи чисельну та фізичну перевагу, залякуючи та подавляючи оточуючих, ігноруючи своє знаходження в громадському місці, діючи з особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, ОСОБА_7 та невстановлені досудовим розслідуванням особи, умисно, нанесли удари по голові ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , в результаті чого останнім спричинено тілесні ушкодження. Надалі протиправні хуліганські дії ОСОБА_7 та невстановлених досудовим розслідуванням осіб, пов`язані із грубим порушенням громадського порядку, були припинені у зв`язку із викликом працівників поліції.

Отже, як вбачається із вказаного акту, обвинуваченому не було інкриміновано те, що його діями було порушено норми функціонування закладу кафе, як про це вказує у своїй апеляційній скарзі прокурор. Досудовим розслідуванням було встановлено, що місцем вчинення правопорушення була територія біля ресторанного комплексу «Урарту», розташованого по вул. Станіславського, 14/2 в м. Полтаві. У обвинувальному акті не наводяться будь-які обставини порушення функціонування вказаного закладу, як і не зазначено чи взагалі мало місце таке порушення, адже як повідомив обвинувачений, та як слідує із показань свідків, ресторанний комплекс зачинявся через закінчення робочого часу о 23:00 годині.

Вбачається, що обставини конфліктної ситуації, яка розпочалася у приміщенні ресторанного комплексу, її динаміка та розвиток, черговість приєднання до конфлікту її учасників не знайшла свого відображення у обвинувальному акті. Отже, стверджування прокурором у апеляційній скарзі обставин, що саме обвинувачений через мізерність приводу розпочав конфлікт із ОСОБА_15 почав ображати її та свідка ОСОБА_13 , виражався нецензурною лайкою в адресу жінок, а потім, коли підійшов ОСОБА_10 та почав робити йому зауваження з приводу зухвалої поведінки по відношенню до його дружини та свідка ОСОБА_13 , продовжив конфліктувати із ОСОБА_10 та наніс йому та потерпілій ОСОБА_11 тілесне ушкодження є по суті таким, що доповнює обвинувачення у деталях, які не були відображені у обвинувальному акті та не були роз`яснені судом обвинуваченому, виходять за його межі, та за своєю природою погіршують становище обвинуваченого, що, з огляду на вищенаведені норми закону, є неприпустимим.

Крім того слід зазначити, що як встановлено судом та зазначено прокурором у апеляційній скарзі, ОСОБА_7 приєднався до конфлікту між свідком ОСОБА_15 та офіціанткою ОСОБА_14 не за власною ініціативою, а на прохання останньої. Із показань обвинуваченого та свідка ОСОБА_14 , а також із наявної інформації у матеріалах кримінального провадження, вбачається, що за усним правилом ресторанного комплексу «Урарту» ОСОБА_7 , як син власника вказаного комплексу, приймає активну участь у вирішенні господарських питань та втручається у вирішення, у тому числі, спірних питань між відвідувачами та працівниками закладу. На підтвердження цих обставин вказує той факт, що офіціантка ОСОБА_14 відразу після початку конфлікту зателефонувала саме обвинуваченому, а не іншій особі, як то власнику чи адміністратору закладу. Наведене вказує на те, що для працівників даного ресторанного комплексу є прийнятним та звичним той факт, що вирішення спорів такого роду, як небажання відвідувачів оплатити рахунки, проводиться за участю, в тому числі і ОСОБА_7 , як сина власника ресторанного комплексу, вочевидь, зацікавленого в отриманні прибутку від діяльності даного закладу. Більш того, як повідомив у суді апеляційної інстанції обвинувачений, а також це зазначено у обвинувальному акті, під час конфлікту та спричинення ним удару потерпілому ОСОБА_10 , був присутній і його батько ОСОБА_12 власник ресторанного комплексу. У своїх показаннях ані потерпілі, ані свідки, якими є гості ОСОБА_15 , не зазначала про те, що власник закладу ОСОБА_12 зупиняв свого сина з вимогою та вказівкою не втручатися у вирішення фінансових питань ресторанного комплексу, пов`язаного з відмовою відвідувачів оплатити замовлення, вочевидь через те, що на противагу твердження прокурора, обвинувачений не є сторонньою особою вказаного бізнесу. Що в чергове підтверджує факт не безпричинної участі обвинуваченого у конфлікті.

Наведений факт встановлений судом та не спростований прокурором у його апеляційній скарзі.

Твердження прокурора про те, що офіціантка ОСОБА_14 при виникненні такого роду конфлікту, мала б звертатися до адміністратора закладу або до його власника, суперечить завданням Кримінально-процесуального законодавства, відповідно до якого встановленню підлягають фактичні, а не формальні, обставини справи.

Не заслуговує на увагу і твердження прокурора, що дії обвинуваченого по відношенню до потерпілого ОСОБА_10 мали хуліганський мотив. Хоча потерпілий не спочатку приймав участь у конфлікту, проте, приєднався до своєї дружини ще у приміщенні закладу з тією ж метою не сплачувати за банкет через неналежне, на його думку, обслуговування офіціанткою. Як правильно встановив суд, конфлікт розпочався у приміщенні комплексу та тривав певний час через небажання його учасників поступитися одне одному. При цьому з одного боку конфлікту були відвідувачі ресторанного комплексу, учасники банкету на честь святкування дня народження ОСОБА_15 , а з іншого власник закладу та його син обвинувачений у справі ОСОБА_7 , а також інші невстановлені особи. До того моменту, коли учасники конфлікту перемістилися на територію поблизу ресторанного комплексу, між ними вже існували неприязні стосунки через спір про належне обслуговування та необхідності оплатити рахунок.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що противні дії обвинуваченого щодо потерпілих були зумовлені його особистою неприязню до них, а не бажанням протиставити себе суспільству, продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки, що може вказувати на відсутність їх супроводження особливою зухвалістю та винятковим цинізмом та виключає наявність в його діях склад кримінального правопорушення, передбачений ч.2 ст.296 КК України.

Обвинувальний акт не містить вказівки про те, які саме тілесні ушкодження були спричинені потерпілій ОСОБА_11 , а також немає вказівки на механізм їх отримання, чи це були ушкодження від удару обвинуваченим, чи внаслідок падіння та удару об поверхню асфальту. Зважаючи на це, суд першої інстанції був позбавлений можливості скористатися своїм правом, передбаченим ч.3 ст.337 КПК України та вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, через покращення становища особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
У апеляційній скарзі прокурор не заперечує висновку суду про ненадання доказів стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення в групі осіб.
Також слід зазначити, що хоча прокурор і зазначає про неповноту судового слідства через недопит свідка ОСОБА_16 , проте апеляційна скарга не містить такого клопотання та прокурор у суді апеляційної інстанції також не заявляла клопотання про допит вказаного свідка. Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що прокурор під час судового слідства не наполягав на обов`язковому допиті свідка ОСОБА_16 і коли судом обговорювалося питання про завершення судового слідства, прокурор вказав на можливість його завершення без допиту вказаного свідка. Оскільки показання потерпілих та численних свідків, допитаних судом першої інстанції не суперечать одне одному, а навпаки, доповнюють у своїх деталях, колегія суддів вважає, що показання свідка ОСОБА_16 суттєво не вплинуть на результати розгляду кримінального провадження, а тому недопит його судом першої інстанції не тягне за собою неповноту судового слідства.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за результатами судового розгляду, всебічно, повно й неупереджено дослідивши всі обставини кримінального провадження, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов правильного висновку, що жодних доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, стороною обвинувачення здобуто не було, а жодний довід апеляційної скарги прокурора не спростовує висновків суду першої інстанції щодо наявності законних підстав для виправдання ОСОБА_7 .

За приписами ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Це положення також передбачено і п.2 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожен обвинувачений у скоєнні кримінального злочину вважається невинуватим до тих пір, поки його винність не буде встановлена в законному порядку.

Таким чином, виправдувальний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 є законним, обґрунтованим та вмотивованим, оскільки постановлений згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, з наведенням належних і достатніх мотивів для його ухвалення, а тому підстав для його скасування, про що ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 29 квітня 2022 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4