ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1836/22 Справа № 204/839/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого, судді - доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
засудженого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2022 року про відмову в задоволенні клопотання про зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2022 року засудженому ОСОБА_8 відмовлено в задоволенні клопотання про зарахування в строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення.
Обгрунтовуючи прийняте рішення, суд зазначив, що згідно матеріалів справи, вирок Дніпропетровського апеляційного суду від 26.12.1996 року набрав законної сили 25.03.1997 року, у день винесення рішення Верховним Судом України, та статус ОСОБА_8 з цього часу змінився з попередньо ув`язненого на засудженого, а тому строк з 25.03.1997 року по 05.03.2001 рік не є строком попереднього ув`язнення.
Крім того зазначив, що аналогічне клопотання засудженого вже було розглянуто судом 07.09.2021 року, та відмовлено у його задоволенні, при цьому вказане рішення не було оскаржене в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2022 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його заяву, зарахувати в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, за період часу з 25 березня 1997 року по 05 березня 2001 року.
В обґрунтування своїх вимог вказує, що він незгоден з оскаржуваним рішенням, оскільки до довічного позбавлення волі його фактично засуджено 18.08.2000 року, а не 26.12.1996 року, при цьому строк відбування покарання вирішено рахувати з моменту фактичного затримання. Вважає, що ухвала Верховного Суду України набрала законної сили в день його ознайомлення, а саме 12.06.1997 року, а не 25.03.1997 року, та після цього він ще тримався в установі попереднього ув`язнення до 05.03.2001 року.

Вказує, що йому необхідно зарахувати у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, як до особи, що вчинила злочин до 21.06.2017 року, у відповідності до вимог закону від 26.11.2015 року. Зазначає, що після винесення вироку щодо нього, його було переведено до місця відбування покарання лише 05.03.2001 року, що є порушенням вимог ст. 87 КВК України, яким установлено десятиденний строк переведення до установи виконання покарань, з дня набрання вироком законної сили.

Заслухавши суддю-доповідача; засудженого та його захисника, які, кожен окремо, апеляційну скаргу підтримали, на її задоволенні наполягали з викладених у ній підстав; прокурора, який проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність; дослідивши надані матеріали з урахуванням апеляційних доводів, колегія суддів приходить до наступного.
Так, відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі, а доводи засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при вирішенні питання про зарахування строку попереднього ув`язнення до строку відбування ним покарання є необгрунтованими та невмотивованими.
Так, відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26.11.2015 р.), зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. При цьому до строку попереднього ув`язненням включається зокрема час перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.
Згідно правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 29 серпня 2018 року (справа № 663/537/17), якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом України № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (від 26.11.2015).
Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон України № 1402-VIII) висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
З наданих матеріалів вбачається, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 26 грудня 1996 року, за яким ОСОБА_8 відбуває покарання на даний час, останнього засуджено за ч. 2 ст. 206, ч. 4 ст. 19, ч. 3 ст. 117, ч. 4 ст. 19, ч. 2 ст. 118, ч. 4 ст. 19, ч. 2 ст. 206, ст. 208, ч. 1 ст. 108, ч. 4 ст. 19, п.п. «е», «ж» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), на підставі ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) остаточно призначено виключну міру покарання смертну кару розстріл.
Ухвалою Верховного Суду України від 25.03.1997 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 26.12.1996 відносно ОСОБА_8 залишено без змін.
Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 18.08.2000 року ОСОБА_8 замінено призначене покарання у вигляді смертної кари на довічне позбавлення волі.
У відповідності до встановленого, вирок Дніпропетровського обласного суду від 26 грудня 1996 року набрав законної сили 25.03.1997 року, а саме в день винесення ухвали Верховним Судом України, яким даний вирок залишено без змін.
Відповідно до пункту ґ) абзацу четвертого частини п`ятої статті 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII (від 26.11.2015) у строк попереднього ув`язнення включається строк перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для участі в судовому розгляді кримінального провадження.
Згідно ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення закінчується з моменту набрання вироком законної сили. У зв`язку з цим не підлягає зарахуванню у строк попереднього ув`язнення зокрема термін слідування під вартою засудженої особи із слідчого ізолятора до установи виконання покарань, тобто термін від дати набрання обвинувальним вироком законної сили до дати прибуття до місця відбуття покарання.
На підставі наведеного, з урахування вищевказаних вимог закону та беручи до уваги, що законодавцем чітко встановлено підстави для зарахування строку попереднього ув`язнення тільки особам з відповідним правовим статусом та за умови перебування такої особи в установі попереднього ув`язнення для участі в судовому розгляді кримінального провадження та в рамках кримінального провадження у відношенні такої особи, при цьому попереднє ув`язнення для такої особи закінчується з моменту набрання вироком законної сили, колегія суддів приходить до висновку, що з 25.03.1997 р, коли було винесено ухвалу Верховного Суду України, якою вирок у відношенні ОСОБА_8 було залишено без змін, останній втратив статус попередньо ув`язненої особи і почав відбувати покарання як засуджений.
Крім того законодавцем визначено, що відбування покарання в статусі засудженого відбувається незважаючи на фактичне перебування такої особи в установі попереднього ув`язнення, а тому період часу з 25.03.1997 року по 05.03.2001 рік, на який посилається ОСОБА_8 , є часом, коли останній вже фактично відбував покарання у статусі засудженого, але не часом його попереднього ув`язнення.
Доводи апелянта про те, що, на його думку, фактично йому було призначено покарання у виді довічного позбавлення 18.08.2000 року, а не 26.12.1996 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ухвалою Дніпропетровського обласного суду 18.08.2000 року було вирішено виключно питання про заміну вже призначеного покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі у зв`язку із змінами у кримінальному законодавстві України щодо виключення смертної кари як виду покарання у 2000 році, таким чином судом було здійснено приведення вироку від 26.12.1996 року у відповідність до чинного законодавства України, при цьому будь якого перегляду вироку здійснено не було, а тому остаточне рішення Дніпропетровського обласного суду від 26.12.1996 року залишилось незмінним.
З урахуванням наведеного підстав для зарахування в порядку ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26.11.2015 р.), періоду часу перебування ОСОБА_8 в установі попереднього ув`язнення після набрання вироком щодо нього законної сили, про що порушує питання апелянт, не вбачається, у зв`язку із чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2022 року про відмову в задоволенні клопотання про зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4