Провадження №11-кп/801/999/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 жовтня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000181 від 27.03.2022,
за апеляційною скаргою прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 08 серпня 2022 року, яким:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мар`ївка, Запорізького району, Запорізької області, українця, громадянина України, із середньою освітою, непрацюючого, інваліда 2-ї групи, одруженого, зареєстрованого та проживаючого: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 08 серпня 2022 року визнано винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
Відповідно до вимог ст.75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_7 від відбування основного призначеного судом покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку терміном три роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до вимог п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Арешт накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2022 року на майно, а саме на:
-автомобіль «MERCEDES BENZ VITO», державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , являється ОСОБА_10 , та який перебував у користуванні ОСОБА_7 , який поміщено на спеціальний майданчик Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області, що розташований за адресою: м. Гайсин, вул. Волонтерів, 20 скасовано;
- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого 24.09.2019, ТСЦ 4645, на автомобіль «MERCEDES BENZ VITO», державний номерний знак НОМЕР_1 , яке знаходиться при матеріалах кримінального провадження, що перебуває у прокурора скасовано.
Речові докази по справі, а саме:
-автомобіль "MERCEDES BENZ VITO", державний номерний знак НОМЕР_1 , який поміщено на спеціальний майданчик Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області, що розташований за адресою: м. Гайсин, вул. Волонтерів, 20 повернуто власнику;
-свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого 24.09.2019, ТСЦ 4645, на автомобіль «MERCEDES BENZ VITO», державний номерний знак НОМЕР_1 , яке знаходиться при матеріалах кримінального провадження, що перебуває у прокурора повернуто власнику.
Стягнуто на користь держави витрати за проведення експертних досліджень та експертиз з ОСОБА_7 - в сумі 1 716, 20 грн. (одна тисяча сімсот шістнадцять) грн. 20 коп.

Згідно вироку, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 26 березня 2022 року о 23 год. 40 хв., керуючи автомобілем "MERCEDES BENZ VITO", державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням "Стрий-Кропивницький-Знам`янка" біля с. Тарасівка Гайсинського району Вінницької області, перевищив дозволену швидкість, проігнорувавши вимоги дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 50 км/год.», в момент зміни напрямку горизонтальної дорожньої розмітки 1.16.2 Правил дорожнього руху України, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або для безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого здійснив наїзд на острівець безпеки з подальшим виїздом за межі проїзної частини та наїздом на дерево.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажирка автомобіля ОСОБА_11 доставлена з тілесними ушкодженнями до Гайсинської ЦРЛ де під час надання допомоги померла.
Пасажири автомобіля ОСОБА_12 та ОСОБА_13 госпіталізовані до Гайсинської ЦРЛ з тілесними ушкодженнями.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 46 від 04.05.2022 на тілі ОСОБА_11 виявлено тілесні ушкодження у вигляді синців та саден в ділянці обличчя, численних прямих переломів ребер грудної клітки зліва та справа, лівобічного пневмотораксу із колабуванням лівої легені, правобічного пневмотораксу, закритої черепно-мозкової травми, яка проявилась забоєм головного мозку та травматичним субарахноїдальним крововиливом.
Смерть ОСОБА_11 настала внаслідок травматичного шоку, який розвинувся на фоні сполучної травми тіла.
Ушкодження у вигляді численних прямих переломів ребер грудної клітки зліва та справа, ускладнились травматичним шоком і мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних в момент їх спричинення. Всі вище перечисленні ушкодження мають ознаки прижитєвості у вигляді реакції м`яких тканин та знаходяться в прямому причинному зв`язку із настанням смерті.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 51 від 06.05.2022 у ОСОБА_13 виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритих переломів правої та лівої ключиці зі зміщенням відламків, закритого 2-х кісточкового перелому правого гомілково-ступеневого суглобу, дані тілесні ушкодження могли виникнути від дії тупого-их, твердого-их предмета-ів або співудару об нього-их та виникнути під час дорожньо-транспортної пригоди.
Ушкодження у вигляді закритих переломів правої та лівої ключиці зі зміщенням відламків: закритого 2-х кісточкового перелому правого гомілково-ступеневого суглобу відносяться до категорії середнього ступеня важкості тілесних ушкоджень, по критерію тривалого розладу здоров`я.
Відповідно до висновку судової експертизи технічного стану транспортного засобу № СЕ-19/102-22/3951-IT від 06.04.2022, на момент експертного огляду у деталях та вузлах робочої гальмівної системи автомобіля "MERCEDES BENZ VITO", державний номерний знак НОМЕР_1 , експлуатаційних несправностей, які могли виникнути та впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП не виявлено.
У деталях та вузлах робочої гальмівної системи , рульового керування автомобіля "MERCEDES BENZ VITO", державний номерний знак НОМЕР_1 , на момент експертного огляду експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП не виявлено.
Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/102-22/4195-IT від 10.04.2022, в заданій дорожній обстановці дії водія автомобіля "MERCEDES BENZ VITO", державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 з технічної точки зору регламентувались вимогами п. п. 12.1, 12.2, 12.3, 12,6 (ґ) Правил дорожнього руху України та вимогою дорожнього знаку «Обмеження максимальної швидкості» і горизонтальною дорожньою розміткою 1.16.2 Правил дорожнього руху України.
В ситуації, яка склалася, водій автомобіля "MERCEDES BENZ VITO", державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , мав технічну можливість застосувавши маневр здійснити безпечний об`їзд острівця безпеки, при русі з допустимою для даних умов швидкістю 50 км/год. (згідно вимог дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості»).
В ситуації яка склалася, в діях водія автомобіля "MERCEDES BENZ VITO", державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , з технічної точки зору вбачається невідповідність вимогам п. п. 12.3, 12.6 (ґ) Правил дорожнього руху України та дорожнього знаку 3.29 і дорожньої розмітки 1.16.2 Правил дорожнього руху України. Дії водія автомобіля "MERCEDES BENZ VITO", державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , які не відповідали вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України та вимогам дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» і горизонтальної дорожньої розмітки 1.16.2 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.
Таким чином водій ОСОБА_7 порушив вимоги пункту 12.3 Правил дорожнього руху, вимоги дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» і горизонтальної дорожньої розмітки 1.16.2 Правил дорожнього руху України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (зі змінами та доповненнями), згідно якого:
п. 12.3 - « У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».
Порушення ОСОБА_7 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху вимог дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» і горизонтальної дорожньої розмітки 1.16.2 Правил дорожнього руху України знаходиться у причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками - настанням смерті ОСОБА_11 та отримання тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості ОСОБА_13 .
Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого та спричинили потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його винуватості, просить вирок щодо ОСОБА_7 скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та з підстав невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Також просив ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробовуванням з іспитовим строком 3 роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені п.п.1,2 ч. 1 ст. 76 КК України.

В доводах апеляційної скарги прокурор посилається на те, що при призначенні покарання ОСОБА_7 судом першої інстанції не враховано те, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, не взято до уваги те, що основним безпосереднім об`єктом даного кримінального правопорушення є безпека руху та експлуатація транспорту, і лише додатковим обов`язковим об`єктом є життя та здоров`я особи. Однак, оскаржуваний вирок не містить переконливого обґрунтування недоцільності застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Також що стосується позиції потерпілої стосовно призначення покарання, то у справах цієї категорії ця позиція не є обов`язковою для суду, однак вона ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України і не має над ними пріоритету. За встановлених обставин на переконання прокурора відмова від застосування такого додаткового покарання не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху та запобігання вчиненню нових злочинів як ОСОБА_7 , так і іншими водіями.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримала подану прокурором апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні, посилаючись на викладені у ній доводи.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 просили залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін, як законний та обґрунтований.

Від потерпілої ОСОБА_13 на адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд вказаного кримінального провадження у її відсутність, у зв`язку з небажанням та неможливістю приймати участь в судових засіданнях за станом здоров`я. В заяві також висловила свою думку щодо призначеного покарання ОСОБА_7 , просила призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Потерпіла ОСОБА_14 повідомлена про судовий розгляд, однак до апеляційного суду не з`явилася, тому як відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України, так і за відсутності заперечень зі сторони обвинувачення, та зі сторони захисту апеляційний розгляд відбувся у відсутність потерпілих.

Мотиви суду

Заслухавши доповідь судді, виступи учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Відповідно до ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, вірно кваліфікував дії обвинуваченого і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Даний висновок суду в апеляційній скарзі не заперечується, а тому перевірці в апеляційній інстанції не підлягає.

Так, згідно зі ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
В силу вимог ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Разом з цим, відповідно до роз`яснень, що містяться у п.20, п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.
При призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Санкція частини другої статті 286 КК України надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи.
Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер, відтак питання про доцільність призначення додаткового покарання вирішується з урахуванням обставин конкретної справи, даних про особу винного та інших обставин, які суд при вирішенні такого питання визнає необхідними для постановлення законного, справедливого та достатнього покарання.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 основного покарання і вирішенні питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Так, вирішуючи питання про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, судом першої інстанції враховано, що відповідно до ст.12 КК України, злочин, вчинений обвинуваченим, є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, його ставлення до вчиненого, наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, зокрема щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, раніше не судимий, непрацюючий, має другу групу інвалідності, онкохвору дружину, яка має першу групу інвалідності та знаходиться на лікуванні за кордоном, добровільне відшкодування шкоди, завданої злочином, думку потерпілих, які просили суд обрати обвинуваченому міру покарання не пов`язану з позбавленням волі, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Крім того, судом першої інстанції з урахуванням зазначених обставин, відповідно до вимог кримінального закону і передбаченої цим законом санкції, було враховано позицію прокурора, який просив застосувати до обвинуваченого звільнення від відбування покарання з випробуванням, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України з його звільненням від відбування покарання відповідно до ст.75 КК України та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

З пояснень наданих обвинуваченим ОСОБА_7 в суді першої інстанції встановлено, що 26 березня 2022 року він виїхав із м. Запоріжжя, так як мав намір на період введення військового стану вивезти до Польщі свою сім`ю. Приблизно о 23.40 год., перебуваючи на кермом автомобіля "MERCEDES BENZ VITO", державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням "Стрий-Кропивницький-Знам`янка" біля с. Тарасівка Гайсинського району Вінницької області, перевищив та не зменшив дозволену швидкість, внаслідок чого здійснив наїзд на острівець безпеки з подальшим виїздом за межі проїзної частини з наїздом на дерево. В подальшому обвинувачений зупинився, усі пасажири вийшли з автомобіля, приїхала швидка допомога та забрала постраждалих до лікарні. Потім обвинуваченому стало відомо, що пасажир, яка була в його автомобілі ОСОБА_11 під час надання медичної допомоги в Гайсинській лікарні померла.
Автомобіль MERCEDES BENZ VITO", яким він керував, зареєстрований на дружину, і він ним користувався, оскільки має 40 років водійського стажу.
Салон автомобіля передбачений для 9 пасажирських місць, в день вчинення ДТП в салоні автомобіля було 7 чоловік.
Прямував на Польщу через м. Умань, їхав до м. Вінниці, був пізній вечір, погода була ясна, біля с. Тарасівка Гайсинського району здійснив наїзд на острівець безпеки, якого попередньо не побачив, та виїхав за межі проїзної частини з наїздом на дерево. Їхав зі швидкістю 90 км./год.
У вчиненому щиро кається, злочин вчинив ненавмисно, так сталося, просив суд його суворо не карати та не позбавляти права керування транспортним засобом, оскільки у нього дуже тяжко хвора дружина, має першу групу «Б» інвалідності загального захворювання, яка знаходиться на лікуванні за кордоном в Німеччині і йому необхідно до неї їздити.
Як було встановлено судом першої інстанції потерпілі ОСОБА_14 та ОСОБА_13 в судове засідання не з`явилися, на адресу суду надіслали заяви, в яких просили суд розглянути справу у їх відсутність, шкода завдана злочином потерпілим відшкодована повністю, будь-яких претензій до обвинуваченого вони не мають, просили суд призначити обвинуваченому міру покарання, не пов`язану з позбавленням волі.
Також на адресу суду апеляційної інстанції від потерпілої ОСОБА_15 надійшла аналогічна, власноручно написана заява в якій вона зазначила, що приймати участь в судових засіданнях не бажає, шкода, спричинена ОСОБА_7 внаслідок вчинення злочину була відшкодована. Будь-яких претензій до ОСОБА_7 не має, просила призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.
В ході апеляційного розгляду стороною захисту надано копію пенсійного посвідчення на ім`я ОСОБА_7 , термін дії довічно (інвалідність внаслідок війни), копія пенсійного посвідчення на ім`я ОСОБА_10 , термін дії довічно, (інвалідність 1 гр., підгр.Б. загальне захворювання), копію перекладу з німецької мови на українську мову з Національного центру пухлинних захворювань в Гайдельберзі на ім`я ОСОБА_10 , копія довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії на ім`я ОСОБА_10 , копія висновку-епікриз із медичної карти на ім`я ОСОБА_10 від 16.11.2021 р., копія висновку спеціаліста на ім`я ОСОБА_10 від 25.01.2022 р., а також письмове підтвердження прокурора про відкриття вказаних матеріалів стороною захисту в порядку ч.6, 11 ст.290 КК України, у зв`язку з чим, знайшли своє відображення в ході апеляційного розгляду висновки місцевого суду про те, що позбавлення ОСОБА_7 права керувати транспортними засобами поставить його сім`ю в скрутне становище.
Аналізуючи наведені обставини, на думку апеляційного суду, поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 як в апеляційному суді, так і в суді першої інстанції свідчить про його дійсне розкаяння, оскільки він критично оцінює свої протиправні дії, засуджує свою поведінку, добровільно відшкодував заподіяну злочином шкоду, висловив жаль з приводу вчиненого.
Вищенаведені обставини в їх сукупності дають колегії суддів підстави зробити висновок про те, що позбавлення ОСОБА_7 права керувати транспортними засобами, враховуючи зазначені дані про його особу та конкретні обставини провадження і тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, не буде справедливим та необхідним покаранням в такому випадку.
Колегія суддів вважає, що з огляду на ступінь необережної форми вини дій обвинуваченого, його поведінку після вчинення злочину, а саме те, що після дорожньо-транспортної пригоди він критично оцінив свою протиправну поведінку, що виразилося у визнанні ним своєї вини, відношенні до потерпілих та добровільному відшкодуванні завданих збитків, а також те, що він є інвалідом другої групи, інвалідність внаслідок війни, його дружина ОСОБА_10 також є інвалідом першої групи, загального захворювання (онкохвора), яка відповідно до акта медико-соціальної експертної комісії потребує стороннього догляду та допомоги, у зв`язку з чим позбавлення його права керування транспортним засобом поставить його сім`ю у скрутне становище, таким чином правильними є висновки суду першої інстанції, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Стосовно посилань прокурора на тяжкість, ступінь суспільної небезпеки злочину та його наслідки, то врахування як підстави для посилення кримінальної відповідальності лише тих загальних обставин вчинення злочину, які охоплюються його об`єктивною стороною, поза зв`язком з іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.
На переконання колегії суддів зазначені вище обставини справи та дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 у своїй сукупності давали суду достатні підстави для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою та застосування протягом іспитового строку соціально-виховних заходів, необхідних для виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень у майбутньому.
Вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання мотивований та відповідає вимогам ст.374 КПК України.
Твердження прокурора про те, що позиція потерпілої у справах цієї категорії стосовно призначення покарання є необов`язковою для суду, не є достатньою підставою для обов`язкового застосування щодо нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки суд призначає таке покарання, виходячи з мотивів його доцільності.
За таких обставин апеляційна скарга прокурора не містить достатнього обґрунтування на підтвердження того, що призначене ОСОБА_7 покарання є явно несправедливим через його м`якість, оскільки незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке в даному випадку має альтернативний характер, не може свідчити про його явну несправедливість.
Судом першої інстанції проаналізовано поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, його щире каяття, наслідки суспільно-небезпечного діяння, обставини кримінального провадження в їх сукупності, відсутність будь-яких намірів уникнути кримінальної відповідальності, відтак доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності застосування додаткового покарання не підлягають до задоволення.
Підстав вважати явно несправедливим призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання через м`якість, колегія суддів не вбачає, переконливих доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_7 , прокурор в апеляційній скарзі не навів.
У зв`язку з цим колегія суддів апеляційного суду переконана, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому на думку колегії суддів, у даному випадку саме такий вид та розмір покарання щодо нього буде пропорційним, тобто необхідним, справедливим та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Колегія суддів апеляційного суду при цьому також враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 08 серпня 2022 року щодо ОСОБА_7 з а ч. 2 ст. 286 КК України - залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судове рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4