Справа №589/2979/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/317/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у режимі відеоконференції у залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 05 травня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Костобобрів Семенівського району Чернігівської області, громадянку України, не працюючу, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8 , в яких:

- обвинувачена просить вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 05 травня 2021 року, ухвалений відносно неї скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд;

- захисник просить вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 05 травня 2021 року скасувати, ухвалити новий вирок, яким змінити правову кваліфікацію дій обвинуваченої з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України та призначити ОСОБА_7 покарання у виді 1 року позбавлення волі.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено їй покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Продовжено ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання рахувати з 04 липня 2020 року, зараховано, в порядку ст. 72 КК України, у призначений судом строк покарання попереднє ув`язнення з 04 липня 2020 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку день за день.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення судової експертизи у розмірі 817 грн. 25 коп.

Скасовано арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 07 липня 2020 року.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги обвинувачена ОСОБА_7 посилається на незаконність та необґрунтованість ухваленого відносно неї вироку. Що при розгляді даного провадження судом не було взято до уваги те, що між нею та свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ніякої домовленості не було, що жодного умисного нападу на потерпілого у неї також не було, а фактично сталося так, що вона захищалась від дій потерпілого, який почав її бити.

При цьому, апелянт посилається на те, що їй не зрозуміло, чому потерпіла ОСОБА_11 надавала такі показання, однак зі слів останньої, їй (Шахно) стало відомо, що потерпіла підписала чистий лист паперу, а слідчий ОСОБА_12 на ньому написав усе, що потрібно було, щоб кваліфікувати її дії за ч. 2 ст. 115 КК України, крім того, з боку слідчого на потерпілу ОСОБА_11 було здійснено як фізичний, так і психологічний тиск.

Крім того, обвинувачена зазначає, що у неї є двоє малолітніх дітей і вона, як їх мати, не була позбавлена батьківських прав.

На думку апелянта, покарання, яке було призначено їй судом не відповідає ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, захисник ОСОБА_8 посилається на те, що в даному випадку вирок суду підлягає до скасування у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Захисник зазначає, що дії ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України, однак, на його думку, в даному конкретному випадку, такі дії обвинуваченої потрібно кваліфікувати за ст. 124 КК України.

Апелянт зазначає, що в судовому засідання обвинувачена надавала показання з приводу того, що потерпілий ОСОБА_13 протягом тривалого часу застосовував до неї фізичну силу, від чого вона зазнавала страждань та принижень. Оскільки не мала власного житла, ОСОБА_7 вимушена була проживати у будинку потерпілого, який, на грунті ревнощів її до колишнього чоловіка, постійно докоряв, наносив їй ударів по тілу та словесно ображав.

Апелянт вказує, що в той день, під час такої чергової сварки, ОСОБА_7 , наносячи удар ножем потерпілому, захищалася від його протиправних дій та перевищила межі необхідної оборони. При цьому, свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які були присутні при даних подіях, у разі звернення до них обвинуваченої за допомогою, мали реальну можливість захистити її від загрози життю та здоров`ю з боку потерпілого. При цьому, показання вказаних свідків, які були враховані судом, не спростовують обставин, на яких наполягала обвинувачена.

Захисник зазначає, що при ухваленні оскаржуваного вироку судом не було враховано те, що ОСОБА_7 всіляко сприяла розкриттю злочину, як на досудовому слідстві, так і у суді не заперечувала, що завдала потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, однак, наносила удар виключно з метою припинення її побиття і в ногу, вважаючи, що такий удар не спричинить смерть, якої потерпілому в жодному разі не бажала, після нанесення удару пропонувала йому надати допомогу, від чого останній відмовився, а свідки, продемонстрували байдужість до здоров`я свого друга.

Згідно з вироком, 04.07.2020 року вранці ОСОБА_7 перебувала за місцем свого фактичного проживання, за адресою: АДРЕСА_2 , разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також їх спільними знайомими ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , де спільно з ними вживала спиртні напої.

У цей день, біля 11 год., між ОСОБА_13 та ОСОБА_7 у кухні їх будинку на ґрунті ревнощів, виникла словесна сварка, під час якої вони почали ображати один одного нецензурними словами, завдали один одному близько 3-4 удари долонею по обличчю, потерпілий погрожував застосуванням насильства та вимагав, щоб ОСОБА_7 залишила його будинок. Будучи ображеною поведінкою ОСОБА_13 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння ОСОБА_7 , діючи на ґрунті раптово виниклої особистої неприязні до потерпілого, вирішила заподіяти йому тілесні ушкодження.

Реалізуючи свій злочинний намір, діючи умисно, з метою завдання тяжкого тілесного ушкодження, не маючи при цьому наміру на позбавлення ОСОБА_13 життя, проте усвідомлюючи можливість настання цих суспільно небезпечних наслідків свого діяння, взяла зі столу ніж, тримаючи його в правій руці, завдала удару в зовнішню поверхню лівого стегна.

Після цього ОСОБА_13 продовжив сварку із ОСОБА_7 , остання покинула будинок, а потерпілий зачинив за нею вхідні двері та ліг відпочивати в кухні на дивані. Присутній під час сварки ОСОБА_9 , не вважаючи на завдані тілесні ушкодження та загрозливий для життя ОСОБА_13 стан, продовжив разом з ОСОБА_10 вживати спиртні напої в залі будинку та в подальшому вони лягли спати.

Прокинувшись близько 13 год. цього ж дня, ОСОБА_9 побачив ОСОБА_13 , який лежав на дивані в тяжкому стані зі слідами крові на тілі, дивані та підлозі, почав разом з ОСОБА_10 надавати йому допомогу та викликав медичних працівників. По приїзду бригади швидкої медичної допомоги ОСОБА_13 від отриманих тілесних ушкоджень помер.

Таким чином, дії ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч.2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Заслухавши доповідь головуючого-судді щодо про змісту оскаржуваного судового рішення та доводів поданих апеляційних скарг, обвинувачену ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційні вимоги, думку прокурора, яка заперечувала щодо задоволення як апеляційної скарги обвинуваченої так і апеляційної скарги захисника та просила залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст.370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи обґрунтованість доводів апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 про те, що жодного умисного нападу на потерпілого у неї не було, а фактично сталося так, що вона захищалась від дій потерпілого, який почав її бити та доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 щодо необхідності кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що обвинувачена ОСОБА_7 вину у вчиненні злочину визнала частково, не заперечувала той факт, що під час сварки нанесла умисно удар в ногу потерпілому ОСОБА_13 , від якого останній, в подальшому, помер, однак зазначила, що діяла в умовах необхідної оборони, перевищивши її межі.

Щодо обставин подій, які відбулися 04 липня 2020 року в будинку по АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 суду повідомила, що в той день між нею та ОСОБА_13 виникла сварка на грунті того, що їй зателефонував колишній співмешканець ОСОБА_14 і ОСОБА_15 почав гніватись і виривати у неї з рук телефон. Після цього вона разом з потерпілим з кімнати будинку, де перебували та вживали спиртні напої, вийшли до кухні і почали з`ясовувати стосунки, ОСОБА_16 почав висловлювати своє незадоволення з приводу дзвінків ОСОБА_17 . Вони ( ОСОБА_18 та потерпілий ОСОБА_15 ) разом сиділи на кухні, випивали, ОСОБА_16 трохи заспокоївся, однак їй на телефон знов зателефонував ОСОБА_19 , який запрошував всіх до себе додому. ОСОБА_16 відмовився, забрав у неї телефон і вчинив сварку, яка переросла у бійку між ними. ОСОБА_16 дав їй ляпаса, а вона відповіла йому тим же, після чого ОСОБА_15 схопив її за руку і розірвав на ній футболку. Не витримавши такого, вона зі стола на кухні схопила ніж, який знаходився на відстані витягнутої її руки, та встромила ОСОБА_15 у ногу. Удар припав у верхню частину ноги. Такими діями вона намагалась заспокоїти ОСОБА_16 . В момент нанесення удару ножем вони стояли один навпроти одного біля столу на кухні, при цьому, ОСОБА_15 тримав її за плече, детальніше описати, як все відбувалося, не змогла. Після вказаної події ОСОБА_15 заспокоївся і присів на диван в кухні, вона сіла біля нього. Вони випили ще пару чарок. Потім знову зателефонував ОСОБА_14 . На фоні ревнощів, ОСОБА_16 знов почав лаятись і став виганяти її з хати. Злякавшись ОСОБА_16 , вона вибігла на вулицю і почула, як за нею зачинилися двері. Пішла до сараю, там посиділа хвилин 10 і знову повернулася до хати. Посмикавши двері, вона зрозуміла, що вони закриті. З хати було чути голоси ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , які в момент сварки між нею та потерпілим також були присутні в будинку, але в іншій кімнаті, однак, двері їй ніхто не відчинив. Тоді вона пішла знову до сараю, там був диван, на який вона лягла і заснула, розбудили її вже працівники поліції. Вони забрали її до відділку поліції і тільки там вона дізналась, що ОСОБА_16 помер.

Обвинувачена зазначала, що коли вони з ОСОБА_15 сварились, до кухні заходив ОСОБА_20 і кричав на них, щоб вони вгамувались, він бачив і сварку, і як вона нанесла потерпілому удар ножем, але нічого не зробив, щоб уникнути таких наслідків. В момент нанесення удару, вона не задумувалась, що в неї в руці, схопила перше, що попалось під руку, але розуміла наслідки, тому удар припав саме у ділянку ноги. Не очікувала, що ОСОБА_15 помре, оскільки після отримання удару ножем останній сів та продовжив вживати алкоголь, ніхто належної уваги його пораненню не приділив.

В подальшому, під час судового розгляду, ОСОБА_7 наполягала на тому, що її дії були зумовлені протиправною поведінкою потерпілого, вона захищала своє життя та здоров`я, оскільки потерпілий був сильно п`яний, неодноразово до цього її бив, пояснювала, що з потерпілим вони часто сварилися, в тому числі на ґрунті ревнощів, через що вона часто від нього уходила, або ж він її сам виганяв, але через деякий час поверталась знову, так як ОСОБА_16 був схильний до суїциду і погрожував вкоротити собі віку, якщо вона до нього не повернеться.

При цьому, обвинувачена вказувала, що сильних побоїв ОСОБА_15 їй не наносив, пояснювала, що хоча і боялася його, але все одно час вони проводили разом, розпивали алкогольні напої. Одночасно вказала, що в той день не думала про будь-які можливі протиправні дії з боку потерпілого, а не покинула будинок, коли зав`язалася сварка, тому що між ними часто таке бувало і він заспокоювався, і в той сама не очікувала, що конфлікт дійде до того, що вона візьме ніж. Не могла вийти з кімнати, бо ОСОБА_15 тримав її за руки, а коли руки вивільнила, то вже взяла ніж, а чому не вийшла з кімнати після цього, пояснити не змогла.

Незважаючи на таку позицію обвинуваченої ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на підставі здобутих та досліджених під час розгляду даного провадження доказів, дійшов вірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про доведеність вини останньої саме у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

При цьому, судом було враховано пояснення свідка ОСОБА_10 , який зазначав, що потерпілого ОСОБА_13 та обвинувачену ОСОБА_7 знає добре, перебував з ними в дружніх відносинах. В той день, він разом з ОСОБА_20 пішли додому до ОСОБА_15 , вже був вечір, вони сиділи випивали, все було начебто добре, конфліктів не було, полягали спати. Вранці прокинулись, випили по пару чарок і знову полягали спати. У ОСОБА_16 та ОСОБА_22 виникла сварка, вони в цей час були на кухні, а свідок разом з ОСОБА_20 були у залі. Бойправ виходив на кухню, щоб ОСОБА_16 та ОСОБА_22 заспокоїти, а він ( ОСОБА_10 ), сварку чув, але не бачив. ОСОБА_16 вигнав ОСОБА_22 з хати, після чого вони ( ОСОБА_23 , ОСОБА_15 та ОСОБА_20 ) випили і знову полягали спати. Його (свідка) розбудив ОСОБА_20 та сказав, що ОСОБА_16 увесь у крові і коли він зайшов до кухні, то побачив, що ОСОБА_15 дійсно лежить в калюжі крові, був ще живий і просив пити, помер у кареті швидкої допомоги.

Свідок пояснював, що на момент сварки між ОСОБА_16 та ОСОБА_22 всі були в стані сильного алкогольного сп`яніння, на ґрунті чого в них виникла сварка, йому не відомо, куди ОСОБА_18 пішла потім, він також не знає, в той день більше її не бачив. При цьому свідок зазначав, що ОСОБА_22 та ОСОБА_16 разом жили десь більше року, часто сварились.

Крім того, в судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_9 , який пояснив, що із ОСОБА_7 був знайомий через ОСОБА_24 , з яким був у дружніх стосунках. Він був у гостях у ОСОБА_24 , прийшов до нього разом з ОСОБА_25 , сиділи вчотирьох випивали, полягала спати. Вранці прокинулись і знову сіли за стіл випивати. У ОСОБА_16 з ОСОБА_22 виникла сварка і вони пішли на кухню з`ясовувати стосунки. Він з ОСОБА_25 залишився сидіти в залі. Через деякий час зайшов до кухні, де були ОСОБА_22 та ОСОБА_16 , та просив їх заспокоїтися. На кухню не проходив, стояв у дверях і бачив, що вони стояли один напроти одного біля столу і штовхалися, потім ОСОБА_22 зі столу схопила ножа і встромила ОСОБА_16 у ногу в область стегна. Майже відразу після цього ОСОБА_16 вигнав ОСОБА_22 з хати та зачинив за нею двері, і вони пішли в зал там випили по чарці і полягали спати. Свідок з ОСОБА_21 лишились у залі, а ОСОБА_16 пішов на кухню і приліг на диван. Також уточнив, що в той момент, коли він став біля дверей на кухні, побачив, як ОСОБА_16 дав ОСОБА_22 ляпас, вона йому відповіла тим же. Він її не утримував вона могла спокійно вийти і піти звідти. На допомогу вона також нікого не кликала. На вимогу його припинити сварку, вони не відреагували. А ОСОБА_22 схопила ножа і вдарила в ногу потерпілого. ОСОБА_16 був середньої статури, коли вони штовхалися, в них були рівні сили. Вони були однаково сильно п`яні. Фізичної переваги над ОСОБА_22 у ОСОБА_16 не було. До цього часу ОСОБА_16 і ОСОБА_22 завжди сварились і той день не був виключенням. В той час всі були дуже п`яні. Належної уваги пораненню ОСОБА_16 ніхто не приділив, так як він не скаржився, а ні на біль у нозі, а ні на кровотечу. Коли прокинувся, то пішов на кухню і там побачив ОСОБА_16 в крові. Він розрізав потерпілому шорти і побачив, що там рана, схопив платок і замотав ним ногу ОСОБА_15 , після чого викликав швидку. Ввечері, напередодні події, ОСОБА_22 з ОСОБА_16 особливо не сварились. Їхнім сваркам взагалі ніхто не приділяв уваги, бо вони ввесь час сварились. Посварились і через певний час - в них знову все добре, але до такого ніколи не доходило. Незадовго до цієї події ОСОБА_22 порізала Володимиру палець на руці, про це йому розповів їх спільний з ОСОБА_16 товариш, який носив йому мазь для загоєння рани.

Аналізуючи вищезазначені показання обвинуваченої та свідків, суд, також, врахував, що до Єдиного реєстру досудового розслідування були внесені відомості за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України, а саме, що 04 липня 2020 року о 13.00 год ОСОБА_7 , знаходячись в буд. АДРЕСА_2 , в ході сварки умисно спричинила тяжке тілесне ушкодження співмешканцю ОСОБА_13 , який в подальшому внаслідок отриманих травм помер.

При цьому, за даними протоколу огляду місця події з фото- та відеофіксацією від 04 липня 2020 року, на відкритій ділянці місцевості за адресою буд. АДРЕСА_2 було виявлено труп чоловіка, на якому наявна рана на лівому стегні, а також на пальці лівої руки і грудній клітині. Протоколом огляду трупу від 05 липня 2020 року, який проведено в морзі, зафіксовано тілесні ушкодження, які містяться на трупі потерпілого, зокрема, колото-різана рана на середній третині лівого стегна.

При цьому, судом було враховано, що під час слідчого експерименту, який було проведено 05 липня 2020 року за участю ОСОБА_7 , остання розповідала обставини та показувала, яким чином вона нанесла потерпілому ОСОБА_13 удар ножем. Під час слідчого експерименту від 16 липня 2020 року за участю свідка ОСОБА_9 , останній також розповів обставини сварки ОСОБА_7 з потерпілим ОСОБА_13 , за наслідком якої були спричинені останньому тілесні ушкодження.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 128 від 26 серпня 2020 року, на трупі ОСОБА_13 були виявлені тілесні ушкодження, що спричинили його смерть, механізм утворення яких відповідає механізму утворення тілесних ушкоджень, продемонстрованому ОСОБА_7 під час слідчого експерименту.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що стосовно недопустимості та неналежності доказів, які були враховані та покладені в основу вироку, яким ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України питання не ставилось, і на їх спростування захисником ОСОБА_8 апеляційному суду доказів не надано.

Крім того, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що суду першої інстанції належним чином здійснив перевірку доводів обвинуваченої та її захисника, щодо кваліфікації дій обвинуваченої за ст. 124 КК України - умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони.

Так, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

При цьому, судом було враховано показання самої обвинуваченої, яка зазначала про те, що нанесла удар для того, щоб зупинити сварку, що була дуже розлючена на ОСОБА_13 через його ревнощі, а на загрозу її життю та здоров`ю не посилалась, що така сварка з потерпілим не перешкодила їй продовжити пити алкоголь разом з останнім, що після конфлікту, ОСОБА_7 хотіла повернутися до будинку, що свідчить про те, що вона потерпілого не боялась, однак її не впустили. Крім того, судом було враховано і те обвинуваченій нічого не перешкоджало вийти з кімнати, припинити конфлікт іншим чином, вона не кликала на допомогу.

За таких обставин, суд вірно встановив, що в даному конкретному випадку між обвинуваченою та потерпілим виникла сварка з бійкою, однак обставин на підтвердження того, що протиправні посягання ОСОБА_13 становили реальну загрозу для життя чи здоров`я обвинуваченої та об`єктивно зумовлювали необхідність у негайному захисті шляхом заподіяння потерпілому фізичної шкоди у виді удару ножем і могли б свідчити про стан необхідної оборони ОСОБА_7 встановлено не було, з чим погоджується і колегія суддів, а на спростовування зазначеного захисником ОСОБА_8 доказів також надано не було.

При цьому, посилання в апеляційній скарзі обвинуваченої на те, що потерпіла ОСОБА_11 надавала свої показання під фізичним та психологічним тиском з боку слідчого ОСОБА_12 , який, з врахуванням таких показань потерпілої, кваліфікував її дії за ч. 2 ст. 115 КК України, не заслуговують на увагу, оскільки органом досудового розслідування дії обвинуваченої ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України. При цьому, доказів на підтвердження того, що до потерпілої ОСОБА_11 було застосовано будь-який тиск, матеріали даного провадження не містять, крім того, вказана особа не була очевидцем подій, за яких було вчинено зазначений злочин і її показаннями, наданими під час судового розгляду даного провадження ні спростовуються, ні підтверджуються показання обвинуваченої та допитаних свідків.

Крім того, суперечливим показанням свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , на що також вказує в апеляційній скарзі ОСОБА_7 , суд надав належну правову оцінку, з посиланням на те, що зазначене пов`язано з тим, що як учасники події, яка сталася 04 липня 2020 року, так і вказані свідки, були у стані сильного алкогольного сп`яніння, чого і самі не заперечували під час надання у суді своїх показань.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої про те, що у неї є двоє малолітніх дітей і вона, як їх мати, не була позбавлена батьківських прав, спростовуються інформацією, зазначено у листі Служби у справах дітей Шосткинської РДА за підписом т.в.о. начальника (а.п.104) від 15 липня 2020 року за №01-04/214, відповідно до якої ОСОБА_7 рішенням суду від 18 квітня 2008 року №2-778/2008 була позбавлена батьківських прав стосовно малолітніх дітей - ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На даний час діти проживають у прийомній сім`ї. Відносно малолітньої ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 була позбавлена батьківських прав рішенням суду від 02 квітня 2012 року №2-347/12. Дитина усиновлена громадянами України.

При цьому, посилання обвинуваченої на те, що призначене їй покарання, колегія суддів також вважає необґрунтованими, з таких підстав.

Так, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України, з врахуванням того, що ОСОБА_7 вчинила тяжкий злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, даних про особу обвинуваченої, яка на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом синдром алкогольної залежності, за місцем проживання характеризується негативно як особа, яка схильна до зловживання спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, не працює, позбавлена батьківських прав відносно неповнолітніх дітей в 2008 році, раніше не судима, обставин що пом`якшують покарання - щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, обставин, що обтяжує покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, вірно призначив покарання у виді 7 років позбавлення волі.

При цьому, колегія суддів зауважує, що зазначене покарання є мінімальним покарання, яке передбачено санкцією ч. 2 ст. 121 КК України, і вважати його суворим чи таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, враховуючи наслідки смерть людини, у колегії суддів підстави відсутні.

За таких обставин, в врахуванням вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку що судом першої інстанції ухвалено законне, обґрунтоване та умотивоване рішення, обставин для його скасування, про що просили апелянти у поданих апеляційних скаргах, під час апеляційного розгляду не встановлено, у зв`язку з чим вирок суду слід залишити без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченої та її захисника без задоволення.

Керуючись ст. 404,405,407,418, 419 КПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Шосткинського міскрайонного суду Сумської області від 05 травня 2021 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8 на цей вирок без задоволення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а обвинуваченою ОСОБА_7 яка тримається під вартою, в той самий строк, з моменту отримання копії даної ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4