судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду
справа № 727/7987/20
провадження № 51-3891 км 21
За вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 лютого 2021 року:
- ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, п. 12 ч. 2 ст. 115, ст. 257, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі КК);
- ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, п. 12 ч. 2 ст. 115, ст. 257, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263 КК.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ОСОБА_4 80 666,9 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 300 000 грн моральної шкоди та 15 000 грн витрат на правову допомогу.
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 26 травня 2021року вирок щодо ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 263 КК на підставі ст. 417 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) скасував, кримінальне провадження в цій частині закрив у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді й вичерпанням можливості їх отримати. Цей же вирок щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 змінив, виключив із мотивувальної частини вироку обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_3 , рецидив злочинів.
Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 26 липня 2022 року касаційні скарги захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишено без задоволення, а ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 26 травня 2021 року щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без зміни.
Під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції суд присяжних дійшов висновку, що потерпіла надала всі належні та допустимі докази на підтвердження матеріальної шкоди (витрати на поховання, ритуальні послуги тощо) у сумі 80 666,9 грн, яку стягнув з обвинувачених в солідарному порядку.
Такої ж думки дотримався суд апеляційної інстанції під час перегляду кримінального провадження щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за апеляційними скаргами захисників, у яких останні, крім іншого, посилались на те, що позивач не надала суду належних і допустимих доказів про понесення саме нею за рахунок власних коштів витрат на поховання та ритуальні послуги в сумі 80 666,9 грн і відповідно виникнення в неї права на стягнення цієї суми, а надані позивачем накладні й рахунок-замовлення, на думку сторони захисту, не є розрахунковими документами в розумінні норм Закону України від 6 липня 1995 року № 265/95-ВР«Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг». Ці документи слугують лише підставою для здійснення оплати послуг, однак не доводять реально понесених витрат.
Аналогічні доводи у своїй касаційній скарзі навів і захисник ОСОБА_5 .
Водночас обидва захисники, крім іншого, також ставили питання про скасування судових рішень у частині вирішення цивільного позову.
Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 без задоволення, в тому числі й із зазначених вище підстав.
Не погоджуючись із рішенням колегії суддів саме в цій частині, та висловлюю окрему думку з таких підстав.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» розрахунковий документ документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, отримання (повернення) коштів, торгівлю валютними цінностями в готівковій формі, створений в паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ) у випадках, передбачених цим Законом, зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором розрахункових операцій, чи заповнений вручну.
Положенням про форму та зміст розрахункових документів / електронних розрахункових документів (затвердженеНаказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року № 13) визначено форми і зміст розрахункових документів / електронних розрахункових документів, які в обов`язковому порядку мають надаватися особам, що отримують або повертають товар, отримують послуги або відмовляються від них, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням інтернету, при здійсненні розрахунків суб`єктами господарювання для підтвердження факту: продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів у сфері торгівлі, ресторанного господарства та послуг; здійснення операцій з торгівлі валютними цінностями в готівковій формі, якщо такі операції виконуються не в касах банків; здійснення операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів; приймання комерційними агентами банків та небанківськими фінансовими установами готівки для подальшого її переказу з використанням програмно-технічних комплексів самообслуговування, за винятком ПТКС, що дають змогу користувачеві здійснювати виключно операції з отримання коштів.
За частиною 3 Загальних положень цього нормативного акта у разі відсутності в документі хоча б одного з обов`язкових реквізитів, а також недотримання сфери його призначення такий документ не прийматиметься як розрахунковий.
Розрахункові документи, визначені цим Положенням, крім тих, що друкуються реєстраторами розрахункових операцій, є варіантами розрахункових квитанцій, визначених у ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».
Як убачається з цього Положення, такий вид розрахункового документа, як накладна ним не передбачений.
Згідно з Законом України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію (дію або подію, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства). Більш розширено визначення терміна «первинний документ» наведено в Положенні про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, відповідно до якого первинні документи це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Законом № 996-XIV та Положенням № 88 установлено, що первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.
Видаткова накладна також є первинним документом. Вона підтверджує передачу матеріалів, сировини, палива, товарів, необоротних активів тощо від продавця до покупця.
Те, що накладна не є розрахунковим документом, відповідає позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року (справа № 678/329/18, провадження № 51-219км20).
Водночас з урахуванням ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» підтвердженням наявної оплати, на мою думку, може бути відмітка про оплату відповідних коштів, належним чином зафіксована у паперовій формі, заповненій у ручну.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже потерпіла ОСОБА_4 повинна була довести понесені нею витрати на поховання в установленому законом порядку.
За пунктом 2 ч. 3 ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку, крім іншого, зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Згідно з п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 КПК у мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції зазначаються мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Враховуючи вищенаведене, вважаю, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 374 КПК не зазначив передбачених законом підстав задоволення цивільного позову в частині відшкодування матеріальної шкоди, а суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційні скарги сторони захисту, всупереч вимогам ст. 419 КПК належним чином не перевірив доводів апелянтів у цій частині та не надав їм належної оцінки з урахуванням вищезазначених нормативних актів.
На мою думку, попередніми судовими інстанціями у кримінальному провадженні в цій частині допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Зазначені обставини з огляду на ст. 374, ч. 1 ст. 412, ст. 419, п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, на моє переконання, є підставами для скасування судових рішень та відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК призначення нового розгляду провадження в суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Оскільки в касаційних скаргах захисники оскаржували ухвалу апеляційного суду, яку просили скасувати з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, а вирішення питання, пов`язаного з цивільним позовом підлягає розгляду у суді першої інстанції, то, на мою думку, колегія суддів вправі була в порядку ч. 2 ст. 433 КПК вийти за межі касаційних скарг.
Ураховуючи наведене, вважаю, що касаційні скарги захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підлягали частковому задоволенню, а вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 лютого 2021 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 26 травня 2021 року щодо ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в частині вирішення цивільного позову про стягнення із засуджених у солідарному порядку на користь потерпілої ОСОБА_4 матеріальної шкоди у сумі 80 666,9 грн скасуванню з призначенням у порядку ч. 2 ст. 433 КПК нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Суддя ОСОБА_1