В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29.09.2022 року місто Львів
Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

його захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця міста Червоноград Львівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.369 Кримінального кодексу України,

встановив:

22.11.2020 близько 01 години 20 хвилин командир 1 роти 2 батальйону УПП у Львівській області ДПП ОСОБА_6 , спільно з поліцейським 2 взводу 1 роти 2 батальйону УПП у Львівській області ДПП ОСОБА_7 , під час патрулювання на території Галицького району м. Львова, по просп. Свободи у м. Львові, виявили автомобіль марки «LexusGX460», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , та, у зв`язку з порушенням Правил дорожнього руху України, а саме у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 , рухаючись на автомобілі по просп. Свободи у м. Львові, проїхав під дорожній знак 5.33 (пішохідна зона) та продовжував рух, внаслідок чого було прийнято рішення про його зупинку. В подальшому, автомобіль марки «LexusGX460», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , зупинився неподалік будинку №3 на просп. Т.Шевченка у м. Львові. Під час спілкування з ОСОБА_4 працівники УПП у Львівській області ДПП виявили у останнього ознаки алкогольного сп`яніння.

У ОСОБА_4 , який усвідомлював настання негативних правових наслідків для себе за скоєне ним правопорушення, з метою уникнення відповідальності, виник умисел на пропонування та надання працівникам поліції, які, згідно з вимогами ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», є працівниками правоохоронного органу, та які, відповідно до примітки 1 ст. 364 КК України, є службовими особами, перебували у форменому одязі, виконували свої службові обов`язки, згідно Закону України «Про Національну поліцію», неправомірної вигоди за не вчинення ними у його інтересах з використанням наданого їм службового становища дій, які вони повинні виконати, а саме щоб поліцейські надали можливість ОСОБА_4 залишити місце події без складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Так, реалізовуючи наведений вище злочинний умисел, ОСОБА_4 22.11.2020 близько 02-ої години 55 хвилин, перебуваючи у салоні службового автомобіля поліції «Toyota Prius» з державним номерним знаком НОМЕР_2 , який знаходився поруч із будинком №3 на просп. Т.Шевченка у м. Львові, запропонував та надав працівникам УПП у Львівській області ДПП ОСОБА_6 та ОСОБА_7 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у сумі 100 гривень однією купюрою та 100 доларів США однією купюрою, за не вчинення поліцейськими в його інтересах, з використанням наданого їм службового становища, дій, які вони повинні виконати, а саме щоб останні надали можливість ОСОБА_4 залишити місце події без складання протоколу про адміністративне правопорушення. Від вказаних грошових коштів поліцейські відмовились та ОСОБА_6 викликав слідчо-оперативну групу Галицького ВП ГУ НП у Львівській області.

Обвинувачений ОСОБА_4 , в судовому засіданні від дачі показів відмовився, посилаючись на положення ст.63 Конституції України.

Незважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченим, суд, заслухавши показання свідків, дослідивши обвинувальний акт та долучені до нього документи, а також речові докази, оцінивши доводи сторони обвинувачення та захисту, вважає, що вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, доведена нижченаведеними належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні щодо обставин даної справи повідомив, що заступив на патрулювання з командиром роти ОСОБА_6 . Під час патрулювання, на проспекті Свободи у місті Львові, був помічений транспортний засіб Lexus, який був зупинений за порушення Правил дорожнього руху. Під час спілкування з водієм даного транспортного засобу було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння. Водієві запропонували пройти огляд на стан сп`яніння, проте він відмовився, оскільки бажав пройти огляд в медичному закладі. В медичному закладі водій також відмовився проходити медичний огляд. В ході складання адміністративних матеріалів ОСОБА_4 неодноразово пропонував гроші, хоча його неодноразово попереджали про кримінальну відповідальність за вказані дії. Під час складання протоколу в службовому автомобілі, ОСОБА_4 поклав у задню кишеню сидіння водія автомобіля 100 гривень, сказавши, що це «на бензин», а потім поклав 100 доларів на підлокітник, повідомивши, що це за те аби протокол не складався. Після цього ОСОБА_4 покинув автомобіль, а він ( ОСОБА_7 ) з напарником викликав слідчо-оперативну групу. Точний час та дату вказаних подій не пригадує.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні дав показання аналогічні показанням свідка ОСОБА_7 .

Із досліджених судом відомостей про реєстрацію повідомлення (а.с. 72) судом встановлено, що до Галицького відділу поліції ГУНП у Львівській області, 22.11.2020 о 02.56 надійшло повідомлення зі служби 102, про те, що 22.11.2020 о 02.54 за адресою: АДРЕСА_3 , 151 екіпаж повідомив, що гр. ОСОБА_4 запропонував працівникам поліції 100 доларів, які поклав на бардачок службового автомобіля. Заявник ОСОБА_6 .

Із наданого для дослідження суду рапорту командира роти 1 батальйону 2 УПП у Львівській області ДПП капітана поліції ОСОБА_8 та поліцейського взводу 2 роти 1 батальйону 2 УПП у Львівській області ДПП молодшого лейтенанта поліції ОСОБА_9 (а.с. 73) вбачається, що 21.11.2020 року вони заступили на службу по охороні громадського порядку на території Галицького району м. Львова у складі екіпажу 151 у період часу з 20.00 год. по 08.00 год. Під час патрулювання центральної частини міста, близько 01.20 год. на перехресті вул. Коперника Свободи, виявлено транспортний засіб LEXUS GX460 н.з. НОМЕР_1 , який рухався по пішохідній зоні, даний автомобіль було зупинено на пр. Шевченка, 3, відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», та в подальшому було встановлено, що водій транспортного засобу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючий у АДРЕСА_1 , здійснив в`їзд у центральну частину міста на пр. Чорновола Городоцька пр. Свободи, не виконав вимог д.з. 5.33 «Пішохідна зона» та відносно водія була розглянута справа по ст. 122 ч.1 та ст. 126 ч.1 КУпАП, оскільки у ОСОБА_4 було відсутнє посвідчення водія. В ході встановлення особи перед початком розгляду справи громадянин ОСОБА_4 запропонував працівникам поліції неправомірну вигоду, але був попереджений про кримінальну відповідальність, однак на попередження не реагував та намагався передати кошти поліцейським. Під час винесення постанови, громадянин ОСОБА_4 спробував дати працівникам поліції гроші у сумі 100 доларів США. Під час спілкування з водієм було виявлено у нього ознаки алкогольного сп`яніння та водієві, відповідно до наказу МОЗ/МВС 1452/735, було запропоновано пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння. Водій погодився та в подальшому намагався пройти огляд за допомогою алкотестера «Драгер» та після невдалих спроб виявив бажання проїхати у медичний заклад. Проїхавши в медичний заклад на АДРЕСА_4 , лікарем, який проводив огляд, надано висновок у якому вказано, що громадянин ОСОБА_4 відмовився від проходження огляду. Під час складання адміністративних матеріалів у службовому автомобілі TOYOTA PRIUS н.з. НОМЕР_2 , громадянин ОСОБА_4 витягнув кошти у сумі 100 гривень та поклав їх у кишеню сидіння водія зі словами «то на бензин», забрати кошти він відмовився. Після цього на підлокітник у салоні службового авто поклав кошти, на вигляд американські долари, як в подальшому встановлено 100 доларів, та повідомив щоб поліцейські переписали протокол, на зауваження ОСОБА_4 жодним чином не реагував. Про дану подію було повідомлено чергову частину Галицького ВП та викликано слідчо-оперативну групу, яка, у присутності понятих, вилучила грошові кошти. На громадянина ОСОБА_4 було складено протокол за ст. 130 ч.1 КУпАП. Зі злів громадянина ОСОБА_4 було зрозуміло, що кошти він пропонує щоб уникнути адміністративної відповідальності.

З протоколу огляду місяця події (а.с. 74-76) від 22 листопада 2020 та відповідного відеозапису, який розміщений на оптичному носії інформації формату DVD-R (а.с. 77) встановлено, що у період з 03.50 год. по 04.15 год. огляд місця події був проведений в присутності понятих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за участі ОСОБА_6 . Огляд проводився за адресою: АДРЕСА_3 . Навпроти вказаного будинку розташований службовий автомобіль «Toyota Prius»з д.н.з. НОМЕР_2 , який відноситься до 153 екіпажу УПП у Львівській області ДПП. Поблизу вказаного автомобіля перебуває капітан поліції ОСОБА_6 , який повідомив, що у ході оформлення адміністративних матеріалів відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вчинення ним адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, останній запропонував ОСОБА_6 неправомірну вигоду, спершу у розмірі 100 грн., а в подальшому у розмірі 100 доларів США. Також, було виявлено автомобіль марки «Lexus» чорного кольору, в якому знаходився ОСОБА_4 , однак від участі у проведенні огляду місця події відмовився. В подальшому, у салоні зазначеного автомобіля «Toyota Prius», а саме на підлокітнику виявлено 1 купюру номіналом 100 доларів США серії МК68809935С. Крім цього, у кишені водійського крісла виявлено купюру номіналом 100 гривень серії УТ7923701. Дані грошові кошти, зі слів поліцейських, ОСОБА_4 залишив у якості неправомірної вигоди. Вказані грошові кошти, а саме зазначені дві купюри вилучено та поміщено у спецпакет 7158317. Під час огляду застосовано відеокамеру марки Panasonic HC-V260.

Постановою старшого слідчого СВ Галицького ВП ГУ НП у Львівській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_12 (а.с. 78), визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002282 від 22.11.2020, купюру номіналом 100 доларів США та купюру номіналом 100 грн. Вказані купюри передано до камери зберігання речових доказів Галицького ВП ГУНП у Львівській області.

Постановою про призначення групи прокурорів заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області ОСОБА_13 (а.с. 98) призначено групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0002282 від 22.11.2020, а саме прокурора Львівської області прокуратури №1 Львівської області ОСОБА_3 та прокурора Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області ОСОБА_14 .

Відповідно до копії постанови серії ДП18 №854723 (а.с. 100) до ОСОБА_4 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу за вчинення 22 листопада 2020 року о 01.20 год. адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 122, ч.1 ст. 126.

Згідно протоколу огляду предмету від 07 грудня 2020 року (а.с. 103-104), в проміжок часу з 09.10 год. до 11.20 год. старший слідчий СВ Галицького ВП ГУ Національної поліції у Львівській області старший лейтенант поліції ОСОБА_12 в приміщенні службового кабінету №22 Галицького ВП ГУ Національної поліції у Львівській області, на вул. Мартовича, 2 у м. Львові, у кримінальному провадженні №0002282, відповідно до вимог статей 104 107, 223 та 237 КПК України, провів огляд предмету: конверта білого кольору розміром приблизно 12,4 см на 12,4 см. У вказаному конверті знаходиться DVD-R-диск, який являє собою пластину круглої форми діаметром 120 мм сірого кольору, на якому наявні написи латинськими літерами. При перегляді вмісту, встановлено, що на диску наявні 5 файлів формату MP4: 01038@513910, 01283@293910, 01283@291110, 01283@441210, 01283@113710. Крім цього, на диску наявна папка «1038-1283», в якій містяться 5 відеофайлів формату AVI Backup_20201122_023450_ch3, Backup_20201122_023950_ch3, Backup_20201122_024450_ch3, Backup_20201122_024950_ch3, Backup_20201122_025148_ch3.

При огляді вказаних відеофайлів, встановлено, що особа, яка представилась, як ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пропонує та надає працівникам УПП у Львівській області ДПП неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів в сумі 100 гривень однією купюрою та 100 доларів США однією купюрою, за невчинення ними в його інтересах дій, які вони повинні виконати.

Постановою старшого слідчого СВ Галицького ВП ГУ НП у Львівській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_12 від 07 грудня 2020 (а.с. 105), визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002282 від 22.11.2020 оптичний носій інформації формату DVD-R, на якому збережено відеозапис події, яка мала місце 22.11.2020 з портативних та автомобільного відеореєстраторів. Вказаний оптичний носій долучено до матеріалів кримінального провадження.

Судом безпосередньо було досліджено оптичний носій інформації формату DVD-R з відеозаписами з місця події, яка мала місце 22.11.2020 (а.с. 102). Даними відеозаписами зафіксовано обставини провадження у справі про вчинення ОСОБА_4 адміністративних правопорушень. Також, з відеозаписів 01283@441210 та 01038@513910 вбачається, що у службовому автомобілі працівників поліції перебувають четверо осіб, а саме: один працівник поліції сидить на місці водія, другий позаду справа, обвинувачений ОСОБА_4 позаду зліва, та невстановлена особа на передньому пасажирському сидінні. В момент складання працівником поліції адміністративного протоколу, ОСОБА_4 звертається до працівників поліції з наступними словами «на бензину», у відповідь працівник поліції відповідає «ну не роби того», «забери гроші». Також, ОСОБА_4 звертається до працівників поліції зі словами «мужики, перепишете чи нє?», «сотку даєм, так як давали», «сотка є», «і ше на бензину тут взаді тебе є». У відповідь працівник поліції говорить «забери гроші», ОСОБА_4 відповідає «нє, я не хочу забирати гроші». Крім цього, ОСОБА_4 говорить наступні фрази «тут є на бензин, там є на протокол», «ми оставили тут на заправку, а там на вашу… (нерозбірливо)». Працівник поліції звертається до ОСОБА_4 « ОСОБА_15 , забираєш гроші які ти поставив. В іншому випадку, ти ще затримаєшся тут надовго. Я тобі поясню. Приїде слідчий, експерт, дільничний, при двох свідках вилучить гроші. Будеш ходити до слідчого, пояснювати, відповідати на запитання і ходити до суду. Давай, забрав гроші. Микола, я тобі говорю». В подальшому, за вказівкою поліцейського усі вийшли з даного автомобіля. Працівник поліції повідомив про факт надання неправомірної вигоди за номером телефону 102.

Також, в судовому засіданні було досліджено речові докази, а саме одну купюру номіналом 100 доларів США серії МК68809935С та одну купюру номіналом 100 гривень серії УТ7923701.

Ухвалюючи даний вирок, суд враховує, що для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, аби будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (постанови Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 8 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17).

Згідно ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийняття процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 87 КПК України, недопустимими, зокрема, є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитись від давання показань та відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит; отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 20.10.2011 у справі № 1-31/2011, фактичні дані або будь-які інші докази, одержані в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою є недопустимими доказами.

Згідно зі ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

В судовому засіданні досліджено наданий стороною обвинувачення оригінал постанови про призначення групи прокурорів від 22 листопада 2020 року. Дана постанова підписана заступником керівника Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області ОСОБА_13 . Її достовірність підтвердив прокурор.

Відповідно до ч.2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, вищезгадані записи були одержані органом досудового розслідування на підставі запиту №14153/37/09-20 від 24.11.2020 старшого слідчого СВ Галицького ГУ Національної поліції у Львівській області ОСОБА_12 до Управління патрульної поліції у Львівській області, а отже ці докази отримані у порядку встановленому ч.2 ст.93 КПК України.

Відповідно до статті 99 КПК України, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали звукозапису та електронні носії інформації. При цьому законодавець зазначає, що оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення як документу. Електронним документом є документ, інформація в якому подана у формі електронних даних і для використання якого потрібні засоби обчислювальної техніки (ДСТУ 7157:2010, затверджені наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11 березня 2010 року № 8 «Інформація та документація. Видання електронні. Основні види та вихідні відомості»). З огляду на положення статей 5, 7, 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документу є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для сприйняття його змісту людиною. Отже, головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Інакше кажучи, один і той самий електронний документ може одночасно існувати одразу на кількох матеріальних носіях та при цьому мати статус оригіналу. Матеріальний носій - лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом екземпляри електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 березня 2021 року (справа № 554/5090/16-к, провадження № 51-1878кмо20), ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. У випадку зберігання електронного документа на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Оптичний носій інформації формату DVD-R на якому збережено відеозапис події, яка мала місце події 22.11.2020 з портативних та автомобільного відеореєстраторів, фактично містить електронні документи. Даний оптичний диск є похідним від певних баз (накопичувачів) даних, але він є самостійними джерелом доказів, тобто фактично він є оригіналом (відображенням) електронних документів.

Отже, під час судового розгляду, як встановлено судом і наведено вище у даному вироку, у обвинуваченого з метою уникнення відповідальності, виник умисел на пропонування та надання працівникам поліції, неправомірної вигоди за не вчинення ними у його інтересах з використанням наданого їм службового становища дій, які вони повинні виконати, а саме щоб поліцейські надали можливість ОСОБА_4 залишити місце події без складання протоколу про адміністративне правопорушення. Так, реалізовуючи наведений вище злочинний умисел, ОСОБА_4 запропонував та надав працівникам УПП у Львівській області ДПП ОСОБА_6 та ОСОБА_7 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у сумі 100 гривень однією купюрою та 100 доларів США однією купюрою, за не вчинення поліцейськими в його інтересах, з використанням наданого їм службового становища, дій, які вони повинні виконати, а саме щоб останні надали можливість ОСОБА_4 залишити місце події без складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Отже, в цій ситуації суд надає оцінку усім обставинам кримінального правопорушення, зокрема оцінюючи дії обвинуваченого з точки зору вірності кваліфікації його дій. Так, в ході розгляду даного обвинувального акту у суді встановлено як мотиви і мета, так і умисел обвинуваченого. Зокрема, характер протиправної поведінки ОСОБА_4 вказує на те, що усі учасники подій розуміли для чого і з якою метою передаються грошові кошти, а також усвідомлювали те, що пропонуються саме грошові кошти і для досягнення якої мети з одного боку і виконання яких дій, з іншого. Для вірної кваліфікації дій обвинуваченого навіть той факт, що грошові кошти (банкноти) не відповідали встановленим стандартам, іншими словами були «підробкою» не виключає наявності у діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину, адже у даному випадку умисел обвинуваченого був спрямований саме на пропонування та надання працівникам поліції, неправомірної вигоди за не вчинення ними у його інтересах з використанням наданого їм службового становища дій, які вони повинні виконати, а саме щоб поліцейські надали можливість ОСОБА_4 залишити місце події без складання протоколу про адміністративне правопорушення. Більше того, в цій ситуації не можна виключати, що серед наявних грошових коштів у обвинуваченого (банкнот) могли бути підроблені і навіть сам обвинувачений міг про це не знати. Наприклад, обвинувачений міг отримати від третіх осіб декілька купюр, одна з яких була підроблена. Але навіть за такої ситуації встановлений умисел обвинуваченого не виклює в його діях складу правопорушення.

Крім того, судом також встановлено, що допитані в ході судового розгляду свідки, хоч і являються працівниками поліції, але не мають жодних підстав оговорювати обвинуваченого.

Керуючись законом, суд оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Суд при оцінці доказів на предмет допустимості може виходити за межі доводів сторін провадження, оскільки саме суд є гарантом досягнення завдань, визначених ст. 2 КПК, а сторони можуть сумлінно помилятися щодо істотних критеріїв оцінки.

У ході власної оцінки доказів з точки зору їх допустимості в межах судового розгляду, суд здійснив перевірку їх відповідності вимогам процесуального закону і надаючи їм всебічну оцінку з конкретними обставинами справи, приходить до висновку, що такі є допустимими.

Дотримуючись стандартів мотивування судами своїх рішень, суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які неодноразово висловлювались Судом у своїх рішеннях, про те, що не можна тлумачити п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень.

Суд вважає, що здобуті, досліджені та перевірені в ході розгляду в суді даної справи докази є достатніми для ухвалення законного рішення у справі та належної перевірки доводів учасників процесу, а також доказів у справі.

Підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом (ст. 2 КК України).

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Отже, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Крім того, у п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до частини четвертої статті 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Оцінюючи вищеописані зібрані у справі, досліджені та перевірені в судовому засіданні докази, зокрема письмові докази, показання свідків, а також інші вищенаведені докази по справі в цілому, суд визнає їх такими, що знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з пред`явленим обвинуваченням, нічим не спростовані, передбачені як джерела доказування КПК України та зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством, відтак суд вважає повністю доведеним факт вчинення злочину та винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинних дій. При цьому, суд також враховує, що в процесі судового розгляду не встановлено жодних підстав вважати, що свідки оговорюють обвинуваченого.

За оцінкою показів свідків та інших вищенаведених доказів в цілому, суд встановлює, що вони доводять вчинення обвинуваченим інкримінованого йому злочину. Суд враховує, що під час судового розгляду свідки надали показання щодо обставин вчинення злочину під присягою, за участю сторони захисту, тобто з дотриманням принципу змагальності. Вказані покази узгоджуються з іншими вищенаведеними доказами.

В свою чергу, в силу вищенаведених положень чинного законодавства, які визначають обов`язковість застосування принципу презумпції невинуватості, суд виходить з того, що позиція обвинуваченого стосовно відмови давати свідчення у суді ґрунтується на його конституційному праві не свідчити проти себе, а тому така його позиція жодним чином не впливає та не свідчить про доведення його винуватості.

Разом з тим, суд підкреслює, що в силу дії презумпції невинуватості, сторона захисту не зобов`язана наводити суду свою версію подій. Обов`язок доведення вини обвинуваченого покладено на прокурора.

Зазначені доводи суд наводить виключно в контексті необхідності оцінки доведення вини особи «поза будь-яким розумним сумнівом», зокрема щодо необхідності перевірки та оцінки судом усіх версій подій, які стосуються пред`явленого обвинувачення.

Під час оцінки того, чи було провадження в цілому справедливим, суд враховує якість наданих суду доказів, які за своїм змістом не дають приводу сумніватися в їх достовірності. Подані в сукупності допустимі і належні докази, які були наведені вище в повній мірі дозволили суду встановити обставини подій, відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом». Судом досліджені та перевірені усі обставини, з`ясування яких має істотне значення для правильного та об`єктивного вирішення даної справи.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого доведена поза розумним сумнівом, адже вищенаведені докази, доводи та мотиви, факти та обставини свідчать про те, що обвинувачений вчинив інкримінований йому злочин, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим ОСОБА_4 обвинуваченням і яка сформульована судом у мотивувальній частині даного вироку, як формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Отже, суд вважає доведеним, що своїми діями, які виразились у пропозиції та наданні службовій особі неправомірної вигоди за невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує та надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.369 КК України.

Обставин, передбачених ст. 66 КК України, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , під час судового розгляду не встановлено.

Що стосується заявленою стороною обвинувачення в обвинувальному акті обставиною, що обтяжує покарання, «вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння», відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України, суд вважає, за необхідне зазначити про таке.

Відповідно до ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

З матеріалів кримінального провадження, зокрема обвинувального акту, вбачається, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, не інкримінував ОСОБА_4 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Ця обставина лише була зазначено в обвинувальному акті як така, що обтяжує покарання, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Перевіряючи доводи сторони обвинувачення щодо наявності даної обставини, що обтяжує покарання, суд виходить з того, що доказів на підтвердження цього факту в ході судового розгляду не здобуто. Так, дійсно працівники поліції вказали на ознаки перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння, але ці їх покази гуртуються виключно на їх суб`єктивному сприйнятті при оцінці поведінки підозрюваного, а також ознак які ними були виявлені. Натомість матеріали справи не містять жодного доказу щодо доведення даного факту поза розумним сумнівом. Так, поліцейські не являються ні експертами, ні медичними працівниками. Також, суду не надано жодного документа (медичного висновку, акту огляду, висновку експерта тощо), який у передбачений законом спосіб доводить перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння. Наданий суду акт огляду лише фіксує відмову обвинуваченого від проходження огляду в медичному закладі. Сам обвинувачений факт вживання ним спиртних напоїв (перебування в стані алкогольного сп`яніння) не підтвердив. Більше того, суду надано постанову суду за результатами розгляду протоколу складеного щодо обвинуваченого за ст.130 КУпАП, тобто протоколу складання якого намагався уникнути обвинувачений. Даною постановою суд закрив провадження у адміністративній справі, у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_4 складу інкримінованого йому правопорушення.

Таким чином, наведена обставина, яка обтяжує покарання обвинуваченого не доведена в ході судового розгляду поза розумним сумнівом.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, згідно зі статтями 50, 65 КК України, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Отже, суд виходить з того, що положення Кримінального кодексу України наділяють його правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд також бере до уваги характер та тяжкість вчиненого ним злочину, форму вини, спосіб вчинення злочину, стадію злочину, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до скоєного.

Крім цього, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, який згідно зі ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості. Обставин, які пом`якшують або обтяжують відповідальність не встановлено. Також, судом приймаються до уваги дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога не перебуває, за медичною допомогою до лікаря-психіатра протягом останніх 5-ти років не звертався.

Відповідно до висновку органу пробації викладеної у досудовій доповіді встановлено, що беручи до уваги середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та середній ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, орган пробації вважає, що можливе виправлення ОСОБА_16 без ізоляції від суспільства.

Як наведено вище, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

Згідно ч.1 ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Визначаючи вид та розмір покарання, суд також, виходить з того, що каральна функція, тобто акт покарання від імені держави як засіб запобігання нових правопорушень, що є уособленням негативної реакції держави на скоєне правопорушення, не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Отже, покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки особи. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Беручи до уваги вказані доводи, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд застосовує судову дискрецію (судовий розсуд), тобто поняття яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

На переконання суду, наведене покарання для засудженого відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Запобіжний захід обвинуваченому по даній справі не обирався.

Витрати на проведення експертиз у кримінальному провадженні відсутні.

Питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження (ч. 9 ст. 100 КПК України). Зокрема, відповідно до п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України, гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються. Ідентичне положення міститься у п. 3 ч. 1 ст. 96-2 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 369-371, 373-376 КПК України, суд -

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень.

Речові докази, а саме:

-оптичний носій інформації формату DVD-R, на якому збережено відеозапис події, яка мала місце 22.11.2020 з портативних та автомобільного відеореєстраторів - залишити в матеріалах судового провадження.

-купюру номіналом 100 гривень з серійним номером УТ7923701 та купюру номіналом 100 доларів США з серійним номером МК68809935С - конфіскувати в дохід держави.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції

Головуючий суддя ОСОБА_1