Справа № 446/757/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1130/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження № 446/757/20 про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Арламівська Воля Мостиського району Львівської області, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_8 на вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 22 жовтня 2021 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 22 жовтня 2021 року ОСОБА_5 визнано невинуватою у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано за відсутністю у її діях складу кримінальних правопорушень. Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_5 відповідно до наказу заступника начальника Управління культури Львівського облвиконкому №154-к від 02.07.1987 призначена на посаду директора Кам`янка-Бузької центральної бібліотечної системи з 02.07.1987.
Відповідно до підпунктів 2, 3, 11 пункту 7.3 частини 7 Статуту Кам`янка-Бузької центральної бібліотечної системи, затвердженого Рішенням 18 сесії Кам`янка-Бузької районної ради від 22.12.2017 №15, директор РЦБС організовує роботу й ефективну взаємодію структурних підрозділів РЦБС, несе повну відповідальність за стан та діяльність РЦБС, розпоряджається коштами та майном відповідно до Статуту та чинного законодавства України.
В Посадовій інструкції директора центральної бібліотечної системи, з якою ОСОБА_5 ознайомлена 20.01.2011 передбачено, що директор РЦБС здійснює керівництво бібліотеками РЦБС, забезпечує їх високоефективну діяльність, розробку та виконання виробничо-технічних і фінансових планів, що направлені на формування та забезпечення населення у бібліотечно-бібліографічних послугах, соціальний розвиток колективу; діє від імені районної централізованої бібліотечної системи.
Тобто, ОСОБА_5 в період 02.07.1987 по 27.03.2018 була службовою особою та обіймала посаду пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій.
Відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку в центральній районній бібліотеці, затвердженого наказом директора Кам`янка-Бузької центральної районної бібліотеки №5 від 23.10.2015, бібліотекарі зобов`язані перебувати по місцю праці та виконувати свої функціональні обов`язки. Робочий день розпочинається о 10 годині та завершується о 17 годині з 1 годинною обідньою перервою.
Однак, всупереч встановлених правил та посадових обов`язків, ОСОБА_5 , перебуваючи на посаді директора Кам`янка-Бузької централізованої бібліотечної системи, будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими функціями, зловживаючи своїм службовим становищем, оскільки саме вона здійснювала облік робочого часу працівників РЦБС, вчинила розтрату коштів районного бюджету.
Так, ОСОБА_5 , знаючи про відсутність старшого бібліотекаря бібліотеки-філіалу с. Полунична Кам`янка-Бузького району Львівської області ОСОБА_10 на робочому місці, а саме її перебування за межами України в період часу з 12.01.2016 по 20.01.2016, з 24.01.2016 по 05.02.2016, з 09.02.2016 по 27.02.2016, з 09.03.2016 по 15.04.2016, з 11.05.2016 по 15.05.2016, з 18.05.2016 по 29.05.2016, з 09.06.2016 по 14.06.2016, з 22.06.2016 по 11.07.2016, з 18.07.2016 по 07.08.2016, з 12.09.2016 по 30.09.2016, з 10.10.2016 по 26.10.2016, з 11.11.2016 по 03.12.2016, з 09.12.2016 по 28.12.2016, з 11.01.2017 по 31.01.2017, з 09.02.2017 по 28.02.2017, з 01.03.2017 по 04.03.2017, з 14.05.2017 по 26.05.2017, з 28.05.2017 по 15.06.2017, з 21.06.2017 по 07.07.2017, з 13.07.2017 по 24.07.2017, з 03.08.2017 по 22.08.2017, з 28.08.2017 по 16.09.2017, з 28.09.2017 по 24.10.2017, з 02.11.2017 по 28.11.2017, з 05.12.2017 по 20.12.2017, з 11.01.2018 по 27.01.2018, з 03.02.2018 по 25.02.2018, з 06.03.2018 по 20.03.2018 табелювала її як таку, що перебувала на робочому місці, що стало підставою для виплати їй заробітної плати за 239 робочих днів на загальну суму 44651 гривень 15 копійок.
Внаслідок зловживання своїм службовим становищем ОСОБА_5 вчинила розтрату коштів районного бюджету в сумі 44651,15 грн.
Таким чином, ОСОБА_11 обвинувачувалася у розтраті чужого майна, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.
Крім цього, органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувалася у тому, що вона перебуваючи на посаді директора Кам`янка-Бузької центральної бібліотечної системи, будучи службовою особою наділеною організаційно-розпорядчими функціями, зловживаючи своїм службовим становищем, оскільки саме вона здійснювала облік робочого часу працівників РЦБС, в січні 2016 року, в лютому 2016 року, в березні 2016 року, в травні 2016 року, в червні 2016 року, в липні 2016 року, в серпні 2016 року, в вересні 2016 року, в жовтні 2016 року, в листопаді 2016 року, в грудні 2016 року, в січні 2017 року, в березні 2017 року, в травні 2017 року, в червні 2017 року, в липні 2017 року, в жовтні 2017 року, в листопаді 2017 року, в січні 2018 року, в лютому 2018 року, в березні 2018 року, точних дат не встановлено, вчинила службове підроблення, а саме підписала табель обліку використаного робочого часу працівників Кам`янка-Бузької центральної бібліотечної системи, чим посвідчила перебування старшого бібліотекара бібліотеки-філіалу с. Полунична Кам`янка-бузького району Львівської області ОСОБА_10 на робочому місці в період часу з 13.01.2016 по 16.01.2016, 19.01.2016 з 26.01.2016 по 30.01.2016, з 02.02.2016 по 05.02.2016, з 10.02.2016 по 13.02.2016, з 16.02.2016 по 20.02.2016, з 23.02.2016 по 26.02.2016, з 10.03.2016 по 12.03.2016, з 15.03.2016 по 19.03.2016, з 11.05.2016 по 14.05.2016, з 19.05.2016 по 21.05.2016, з 24.05.2016 по 28.05.2016, з 10.06.2016 по 11.06.2016, з 23.06.2016 по 25.06.2016, 09.07.2016, з 19.07.2016 по 23.07.2016, з 26.07.2016 по 30.07.2016, з 02.08.2016 по 06.08.2016, з 13.09.2016 по 17.09.2016, з 20.09.2016 по 24.09.2016, з 27.09.2016 по 29.09.2016, з 11.10.2016 по 13.10.2016, 15.10.2016, з 18.10.2016 по 22.10.2016, 25.10.2016, 12.11.2016, з 15.11.2016 по 19.11.2016, 10.12.2016, з 13.12.2016 по 17.12.2016, з 20.12.2016 по 24.12.2016, з 12.01.2017 по 14.01.2017, з 17.01.2019 по 21.01.2017, з 24.01.2017 по 28.01.2017, з 02.03.2017 по 03.03.2017, 11.03.2017, 15.03.2017, з 30.05.2017 по 31.05.2017, з 01.06.2017 по 03.06.2017, з 07.06.2017 по 10.06.2017, з 13.06.2017 по 14.06.2017, з 21.06.2017 по 24.06.2017, 27.06.2017, з 29.06.2017 по 30.06.2017, з 04.07.2017 по 06.07.2017, з 17.10.2017 по 21.07.2017, з 03.11.2017 по 04.11.2017, з 07.11.2017 по 11.11.2017, з 14.11.2017 по 18.11.2017, з 21.11.2017 по 25.11.2017, з 12.01.2018 по 13.01.2018, з 16.01.2018 по 20.01.2018, з 06.02.2018 по 10.02.2018, з 13.02.2018 по 17.02.2018, з 20.02.2018 по 24.02.2018, 07.03.2018, з 09.03.2018 по 10.03.2018, з 13.03.2018 по 17.03.2018, хоча остання в цей час перебувала за межами України та відповідно була відсутня на робочому місці.
Тобто, ОСОБА_5 обвинувачувалася у вчиненні службового підроблення, тобто внесення службовою особою завідомо неправдивих відомостей у офіційні документи, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
Не погоджуючись з вироком суду прокурор ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати вирок та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_5 винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК Українита призначити їй покарання: за ч. 1 ст. 366 КК України у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком 1 рік, та на підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнити її від покарання, враховуючи закінчення строків давності, передбачених ст. 49 КК України. За ч. 2 ст. 191 КК України призначити ОСОБА_5 покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком 1 рік.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що судом безпідставно не взято до уваги показання самої ОСОБА_5 в судовому засіданні від 27.04.2021 про те, що вона знала, що ОСОБА_10 у зв`язку із складним матеріальним становищем їздить в Польщу.

Апелянт вважає, що вказане свідчить про те, що ОСОБА_5 усвідомлено допускала відсутність ОСОБА_10 на робочому місці, зловживаючи своїм службовим становищем, тривалий час не здійснювала контролю за роботою підлеглих, тим самим сприяючи отриманню ОСОБА_10 заробітної плати за час відсутності її на роботі.

На думку прокурора, значна віддаленість місця праці ОСОБА_5 від місця праці ОСОБА_10 , а також те, що у підпорядкуванні ОСОБА_5 було 50 бібліотек-філій, не виключає обізнаності ОСОБА_5 про факт відсутності ОСОБА_10 на роботі, оскільки ОСОБА_5 будучи наділеною відповідними повноваженнями, як директор могла організувати контроль за роботою підлеглих та їх виходом на роботу.

Також звертає увагу на відсутність необхідності у проведенні експертизи щодо визначення розміру збитків, оскільки Західним офісом Держаудитслужби було проведено перевірку, за результатами якої складеного довідку від 20.09.2019. Вказує, що зазначена довідка у судовому засіданні не досліджувалася.

Крім того, судом не надано оцінки саме діям ОСОБА_5 , які зазначені в обвинувальному акті, а також показанням свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Захисник ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора. Просить відмовити у задоволенні апеляційних вимог прокурора у зв`язку з їх незаконністю та безпідставністю.

У судовому засіданні апеляційної інстанції прокурори ОСОБА_8 , ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.
Обвинувачена ОСОБА_5 вважає, що її вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України немає, а тому просила апеляційну скаргу прокурора залишити без змін.
Захисник ОСОБА_9 , заперечив доводи апеляційної скарги прокурор, вважає вирок суду законним, обґрунтованим та мотивованим.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , котрі апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі та просять її задовольнити, обвинувачену ОСОБА_5 та її захисника ОСОБА_9 , котрі апеляційну скаргу прокурора заперечили та просили вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, зокрема, у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

У справі «Барбера, Мессегуо і Джабардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року, Європейський суд з прав людини наголосив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів складу злочину, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Капо проти Бельгії» від 13 січня 2005 року зауважив, що у кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Статтею 91 КПК України передбачено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а відповідно до вимог ст. 92 КПК України обов`язок доказування цих обставин покладається на сторону обвинувачення.

Саме сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів винуватість особи поза розумним сумнівом, чого у цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

Оскільки обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь, суд першої інстанції прийняв законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення про те, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів того, що в діяннях ОСОБА_5 наявний склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдав її на підставі п.3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

При цьому, колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про те, що судом першої інстанції допущені істотні порушення кримінального процесуального закону, які вплинули чи могли вплинути на законність судового рішення, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Усі надані сторонами докази, у тому числі і ті, на які покликається у своїй апеляційній скарзі прокурор, були предметом ретельного дослідження судом першої інстанції й не підтвердили пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції повно, всебічно, неупереджено та об`єктивно дослідив усі обставини кримінального провадження і дав правильну оцінку дослідженим доказам, які надані суду. Свої висновки щодо дослідження та оцінки доказів суд належним чином мотивував у вироку. З цими висновками погоджується і колегія суддів.

Частиною 1 ст. 366 КК України передбачена відповідальність за складання, видачу службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів.

Суб`єктом службового підроблення може бути лише службова особа (як службові особи юридичної особи публічного права, так і службові особи юридичної особи приватного права).

Крім того, об`єктивна сторона кримінального правопорушення характеризується вчиненням службовою особою однієї з передбачених у диспозиції ч. 1 ст. 366 КК України дій, а саме: внесенням до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей; іншим підробленням офіційних документів; складанням завідомо неправдивих офіційних документів; видачею завідомо неправдивих офіційних документів.

Суб`єктивна сторона службового підроблення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, характеризується лише прямим умислом, бо винний діє завідомо, тобто усвідомлює неправдивий характер тих відомостей, що вносяться ним до офіційних документів, або усвідомлює, що документ, який він видає, повністю чи частково не відповідає дійсності (є неправдивим), а отже, обов`язковою умовою є усвідомлення обвинуваченим неправдивого характеру таких відомостей.

Як пояснила в суді першої інстанції та підтвердила в ході апеляційного розгляду ОСОБА_5 вона працювала на посаді директора Кам`янка-Бузької центральної бібліотечної системи з 1987 року по 2018 рік. Зазначила, що до її повноважень не входило контролювати вихід працівників на роботу і облік їх робочого часу, а це робила діловод. Запевнила, що не давала жодних вказівок нікому щодо обліку робочого часу ОСОБА_10 та не складала будь-яких документів щодо цього чи розпоряджалася коштами. Про те, що ОСОБА_10 була за межами держави в робочий час, вона дізналася лише під час досудового розслідування даної справи. Звернула увагу апеляційного суду на те, що у районі 50 бібліотек, а відстань до них вимірювалася десятками кілометрів, а тому здійснювати безпосередній контроль за виходом бібліотекарів на роботу було неможливо. Щодо внесення відомостей у табелі обліку робочого часу, то пояснила, що такі табелі вже заповнені їй на підпис подавала діловод ОСОБА_14 , а вона лише погоджувала їх своїм підписом для передачі у бухгалтерію. Будь-які вказівки діловоду стосовно внесення недостовірних даних про вихід ОСОБА_10 на роботу до табелю, вона не давала і не могла давати.
Відповідно до посадової інструкції директора районної централізованої бібліотечної системи, ведення табелів обліку робочого часу не належало до посадових обов`язків ОСОБА_5 . Такі обов`язки були покладено на діловода, а саме: у посадовій інструкції діловода вказано, що «діловод веде табелі виходів на роботу працівників РЦБС».
Показання ОСОБА_5 про відсутність умислу на вчинення інкримінованих їй кримінального правопорушення, оскільки вона відомостей в табель не вносила, а лише їх підписувала, при цьому їй не було відомо про те, що ОСОБА_10 періодично у робочий час перебувала за кордоном, об`єктивно підтверджуються дослідженими судом першої інстанції показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_10 .
Зокрема свідок ОСОБА_14 у суді першої інстанції пояснила, що в період з 2016 по 2019 роки вона працювала на посаді діловода в Кам`янка-Бузькій ЦБС та саме до її повноважень входило готувати накази, табелі тощо. Стверджувала, що ОСОБА_5 їй не давала будь-яких вказівок щодо виходи чи не виходу ОСОБА_10 на роботу і такої інформації у них дійсно не було, оскільки сама ОСОБА_10 не повідомляла про свої виїзди за кордон, а перевіряти її явку на роботу було неможливо через велику кількість бібліотек та віддаленість їх від м. Камянка-Бузька. Про те, що ОСОБА_10 перебувала за кордоном їй стало відомо вже у 2019 році, тоді як було відповідне кримінальне провадження.
Свідок ОСОБА_10 у суді першої інстанції пояснила, що вона працювала на посаді бібліотекарки в с. Полунична близько 24 років і її керівником була ОСОБА_5 . Вказала, що вона дійсно була за межами країни у робочий час і це питання вона не узгоджувала з ОСОБА_5 , пояснила, що це було її власне рішення і за такі дії вона вже понесла кримінальну відповідальність. Також свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що ОСОБА_5 могла приїжджати до її бібліотеки з перевіркою орієнтовно два рази на рік, а коли телефонувала до неї, то вона завжди відповідала їй що вона на роботі, хоча могла бути в цей час у Республіці Польща.
Колегія суддів вважає, що показання свідків суд першої інстанції обґрунтовано визнав правдивими, так як вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, є послідовними, логічними по своїй суті, і такими, що співпадають одні з одними.
Апеляційний суд не бере до уваги як безпідставні твердження прокурора про те, що ОСОБА_5 достовірно знала про відсутність ОСОБА_10 на робочому місці, оскільки у судовому засіданні 27.04.2021 обвинувачена зазначала, що їй відомо про те, що ОСОБА_10 у зв`язку із складним матеріальним становищем їздить за кордон, оскільки цежодним чином не означає, що директор допускала відсутність ОСОБА_10 саме в робочий час.

Частиною 2 ст. 191 КК України передбачено відповідальність, зокрема, за розтрату чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Розтрата чужого майна шляхом зловживання службовим становищем здійснюється тільки з прямим умислом, коли винна особа усвідомлює суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачає їх суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання, та обов`язковими суб`єктивними ознаками цього складу злочину є корисливий мотив - спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна, корислива мета - збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний.

Разом із тим, показання свідків та письмові докази, зокрема й ті, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі, як на докази доведення винуватості, не підтверджують винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.

Також із наданих прокурором доказів не вбачається і наявність у діях обвинуваченої суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України - прямого умислу, корисливих мотиву та мети.

Апеляційним судом з`ясовано, зокрема з викладених вище показань свідка ОСОБА_10 те, що вона не повідомляла ОСОБА_5 про перетин кордону у робочий час, а робила це з власної волі, інколи навіть обманюючи ОСОБА_5 по телефону, що вона на роботі, проте в цей час перебувала за межами держави. Також ОСОБА_10 пояснила, що кошти від заробітної плати вона самостійно знімала та розпоряджалась ними. Також, свідок ОСОБА_14 , яка була діловодом у РЦБС також дала показання про те, що ані вона, ані ОСОБА_5 не знали про перебування ОСОБА_10 за межами держави і будь-яких вказівок щодо протиправного табелювання цієї особи обвинувачена їй ніколи не давала.

На думку колегі суддів, прокурором не доведено поза розумним сумнівом, наявності у діях ОСОБА_5 прямого умислу, корисливого мотиву та корисливої мети на заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, а саме: що обвинувачена ОСОБА_5 переслідувала прямий умисел і корисливий мотив розтратити ввірені їй грошові кошти (заробітну плату ОСОБА_10 ), в тому числі збагатити ОСОБА_10 за рахунок коштів районного бюджету.
Згідно з п.10 ч. 1, ст. 7, ч. 1, 2, 4 ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом і встановлено обвинувальним вироком.
Як вказано у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (п.45), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Враховуючи вище наведене, апеляційна скарга прокурора не містить правових підстав для скасування виправдувального вироку.
Вирок перевірений апеляційним судом в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 404 КПК України.
З огляду на викладене, колегія суддів визнає апеляційну скаргу прокурора необґрунтованою. Вирок суду ухвалений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 22 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4