Київський апеляційний суд
Провадження № 11кп/824/3268/2022 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.5 ст. 27,ч. 2 ст. 15 п.п. 6, 11, 12, ч. 2 ст. 115,
ч. 1 ст. 119, ч. 1 ст. 263, ч.ч. 1, 4 ст. 358 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
за участі:
прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2022 року задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_7 продовжений строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 11 жовтня 2022 року включно.
Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу.
Таке рішення суду вмотивовано тим, що на даний час ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були враховані під час обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як то: переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчиняти інші кримінальні правопорушення - не зменшились, як і не з`явились нові обставини, які б свідчили про те, що інші запобіжні заходи забезпечать його належну процесуальну поведінку. Також, взято до уваги суспільна небезпечність, характер та масштабність наслідків, інкримінованих обвинуваченому дій, в тому числі спричинення загибелі малолітньої дитини. За відсутності офіційного та стабільного джерела доходів, суд не виключає ризик вчинення іншого кримінального правопорушення з корисливим спрямуванням.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, змінивши запобіжний захід з тримання під вартою на особисту поруку ОСОБА_9 , командира НОМЕР_1 окремої бригади морської піхоти Командування морської піхоти Військово-Морських сил Збройних Сил України, з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.
За доводами апеляційної скарги захисник вважає ухвалу суду необґрунтованою, незаконною, та такою, що постановлена з істотним порушенням кримінального процесуального закону.
Захисник вказує на відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 не має наміру переховуватися від суду, скоювати нові злочини, не має потреби незаконно впливати на свідків, потерпілих.
Звертає увагу захисник і на те, що ОСОБА_7 , який раніше не судимий, має бойовий досвід, приймав участь в АТО, а тому в разі скасування йому запобіжного заходу та передачі на поруки ОСОБА_9 - зобов`язується невідкладно з`явитися за першим викликом до суду.
Вислухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
За змістом ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Згідно з абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, а продовження строку тримання під вартою в певній справі може бути виправданим лише тоді, коли наявні конкретні ознаки того, що вимога громадських інтересів важить більше попри презумпцію невинуватості, ніж правило поваги до особистої свободи.
Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводи сторони захисту про наявність достатніх підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу в тому числі на особисту поруку, - є безпідставними.
Як убачається з матеріалів провадження, Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 119, ч. 1 ст. 263, ч.ч. 1, 4 ст. 358 КК України, та ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15 п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.
Суд першої інстанції, поставивши питання про доцільність тримання обвинуваченого ОСОБА_7 від вартою та розглянувши з цього приводу клопотання сторони обвинувачення та захисту, вважав, що продовжують існувати ризики, які свідчать про те, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, продовжити вчиняти інші кримінальне правопорушення, і лише запобіжний захід у виді тримання під вартою може забезпечити виконання ОСОБА_7 процесуальних обов`язків під час судового провадження, тому постановив ухвалу про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.
З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу. При цьому в ухвалі наведені достатні мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення щодо обвинуваченого ОСОБА_7 .
Що стосується доводів сторони захисту на відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 не має наміру переховуватися від суду, скоювати нові злочини, як і незаконно впливати на свідків, потерпілих, то колегія суддів враховує наступне.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення в справі «Панченко проти Росії»).
В контексті п. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.
На питання про те, чи є розумним строк тримання під вартою, не можна відповісти абстрактно. Визначати, чи розумно й надалі залишати обвинуваченого під вартою, необхідно на підставі особливостей кожної конкретної справи. Подовження строку тримання під вартою в певній справі може бути виправданим лише тоді, коли наявні конкретні ознаки того, що вимога громадських інтересів важить більше попри презумпцію невинуватості, ніж правило поваги до особистої свободи (рішення у справі «W. проти Швейцарії»). Передусім національні судові органи мають забезпечити, щоб у будь-якому конкретному випадку досудове тримання обвинуваченої особи під вартою не перевищувало розумного строку. З цією метою вони повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, попри належну повагу до принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (п.152 рішення ЄСПЛ у справі «Лабіта проти Італії»).
Досліджуючи доводи сторони захисту про те, що суд необґрунтовано встановив наявність ризиків, керуючись, в тому числі і тяжкістю інкримінованих діянь, колегія суддів, перш за все, вважає за необхідне зазначити, що згідно з практикою ЄСПЛ суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» ЄСПЛ визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Так, із матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень різного ступеню тяжкості, в тому числі особливо тяжкого, вчиненого способом, небезпечним для життя багатьох осіб, наслідком якого стала загибель малолітньої дитини, у зв`язку з чим вказане кримінальне провадження набуло великого суспільного резонансу. При цьому заслуговують на увагу і мотиви, якими керувався обвинувачений відповідно до пред`явленого обвинувачення.
Такі обставини, на думку колегії суддів, можуть спонукати обвинуваченого переховуватися від суду.
Разом із цим, наявність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання та реєстрації на території України, а також позитивних характеристик щодо його участі у бойових діях під час проведення антитерористичної операції, на чому наголошує захисник, не може слугувати дійсною гарантією відсутності у нього наміру переховування від суду, як і не слугувало запобіжником вчинення злочинів у даному кримінальному провадженні. Досвід застосування зброї, отриманий під час бойових дій, як слушно зазначив суд першої інстанції, підтверджує суспільну небезпечність обвинуваченого.
Потерпілі, свідки у кримінальному провадженні, показання яких суд має сприймати безпосередньо, ще не допитувалися. З огляду на положення ч. 4 ст. 95 КПК України ризик впливу на свідків, потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.
Таким чином продовжує існувати ризик незаконного впливу на свідків, потерпілих у цьому кримінальному провадженні, що, в свою чергу, доводить обґрунтованість висновки суду про те, що ймовірність реалізації цього ризику, як і ризику втечі, не зменшилася на даний час.
За вказаних обставин застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії. Отже висновок суду про наявність достатніх підстав для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою є законним та обґрунтованим.
Із судового рішення також вбачається, що керуючись вимогами ч. 4 ст. 183 КПК України, суд не визначив розмір застави обвинуваченому, як і не вбачав підстав для передачі обвинуваченого на поруки, та такий висновок суду з огляду на фактичні обставини особливо тяжкого кримінального правопорушення ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону.
Відносно посилань захисника на бажання обвинуваченого ОСОБА_7 , з урахуванням його професійних здібностей та значного бойового досвіду в найгарячіших точках АТО, приймати участь в обороні держави у зв`язку з російською агресією, то зазначене питання повинно вирішуватися в порядку визначеному ст. 616 КПК України.
Отже висновок суду про наявність достатніх підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є законним та обґрунтованим, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , який порушував питання про зміну запобіжного заходу на особисту поруку- відсутні.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И В :
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2022 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжений строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 11 жовтня 2022 року включно - залишити без змін,а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4