Справа № 462/7481/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/184/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду у складі:

Головуючої судді ОСОБА_2 ,

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю захисника-адвоката ОСОБА_6

розглянувши у закритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 17.02.2022 р. про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 ,-

встановила:

даною ухвалою задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою до 60 днів, тобто по 17 квітня 2022 року включно.
Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції, зокрема, вказав, що ризиками, які дають підстави суду продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою слід вважати той факт, що ОСОБА_7 обгрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України, що є особливо тяжким злочином, за яке встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років, із місця скоєння кримінального правопорушення втік, що свідчить про високий ступінь ризику переховування від суду. Окрім цього, він вчинив особливо тяжке кримінальне правопорушення із застосуванням фізичного насильства відносно малолітньої дитини, що свідчить про те, що він становить виключну небезпеку для оточуючих та моральних засад суспільства. Той факт, що обвинувачений не працює, неодружений, свідчить про відсутність у нього соціально-стримуючих факторів та його можливість переховуватись від суду. Відтак, наявні всі підстави для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено. Таким чином, судом не встановлено підстав для зміни запобіжного заходу, а стороною захисту не підтверджено, що більш м`які запобіжні заходи зможуть запобігти зазначеним ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
На вказану ухвалу адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та змінити запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з позбавленням волі.

В обґрунтування вказує, що після ознайомлення із матеріалами кримінального провадження встановлено суттєві розбіжності в доказах та в тому числі встановлено, що подія мала місця в проміжку часу із 9.20 год до 10.00 год. А в цей час ОСОБА_7 там не було і не могло бути. Як доказ цього було представлено експертизу, якою встановлено, що є ознаки монтажу на відеозаписах із камер спостережень, а відео із мобільного телефону записувалось в проміжку часу із 9.30 до 9.50 годин. Тобто злочин був вчинений в той час, коли ОСОБА_7 не було взагалі на місці. Судом також встановлено на підставі мобільних даних, що на місці вчинення злочину ОСОБА_7 також не було. Також судом встановлено, що відсутні першоджерела відеозаписів.

Звертає увагу, що на досудовому слідстві ОСОБА_7 не дали для ознайомлення матеріали кримінального провадження та копію обвинувального акту, оскільки в ті дні обвинувачений не доставлявся у відділ поліції.

На думку апелянта, всі докази зібрані слідство є недопустимими доказами.
Вважає, що даний запобіжний захід є необґрунтованим до обвинуваченого ОСОБА_7 відтак до нього слід застосувати запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою.
Стверджує, що клопотання прокурора є надуманим та ґрунтується лише на тяжкості покарання. У клопотанні прокурор не мотивує жодними доказами, чому необхідно продовжити запобіжний захід зводиться лише до того, що санкція статті за якою обвинувачується ОСОБА_7 .

Наголошує, що в судовому засіданні стороною захисту наводилися аргументи, які значно знижують навіть обгрунтовані ризики, що виразилося у тому, що органи досудового розслідування в порушення правил територіальної підслідності, оскільки насильницький акт щодо малолітнього потерпілого, за умови, що він таки мав місце бути, вчинено на території Пустомитівського району Львівської області, "Торфовище Білогорща", географічні координати, 49.5054/23.5728, а відтак, в подальшому, і судом грубо порушено правила територіальної підсудності, що може призвести до скасування вироку у даній справі.

Апелянт просить врахувати, що обвинувачений ОСОБА_7 є особою молодого віку, студентом, має постійне місце навчання та проживання, до цього часу його не притягали та не підозрювали у вчиненні будь-яких правопорушень. Також обвинувачений ОСОБА_7 не намагатиметься переховуватись, а сприятиме у з`ясуванні обставин даної справи, так як особисто зацікавлений в тому, щоб дана справа швидше закінчилась та він міг продовжувати навчання у Львівській політехніці, має тісні соціальні зв`язки у місці свого проживання, вдома його чекають прадід, дідусь і бабуся, хворий батько, мати, сестра.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Зважаючи на відсутність заперечень захисника про розгляд справи у відсутності обвинуваченого, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд апеляційної скарги без участі обвинуваченого ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника, який підтримав подану ним апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали клопотання, колегія суддів приходить до наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зокрема, право на доступ до правосуддя (п.14 ч.1 ст.7 КК України).

Порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, передбачено ст. 422-1 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, на розгляді у Залізничному районному суді м.Львова перебуває кримінальне провадження № 0001305 від 18 червня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, задовольняючи клопотання прокурора та продовживши обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, обгрунтовано зазначив, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України, що є особливо тяжким злочином, за яке встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років, із місця скоєння кримінального правопорушення втік, що свідчить про високий ступінь ризику переховування від суду, вчинив особливо тяжке кримінальне правопорушення із застосуванням фізичного насильства відносно малолітньої дитини, що свідчить про те, що він становить виключну небезпеку для оточуючих та моральних засад суспільства.При цьому, судом враховано що обвинувачений не працює, неодружений, що свідчить про відсутність у нього соціально-стримуючих факторів та його можливість переховуватись від суду.
Так, на переконання колегії суддів, запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення та наявної обґрунтованої підозри на даний час не виходить за межі розумного строку.
При цьому, апеляційним судом не отримано відомостей щодо комплексу обставин, які би переважили ризики передбачені ст.177 КПК України.
На думку колегії суддів ризики, встановлені стороною обвинувачення та судом, продовжують існувати.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
На переконання колегії суддів, підстави для зміни запобіжного заходу відсутні, а апелянтом не підтверджено, що більш м`які запобіжні заходи зможуть запобігти зазначеним ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Крім того, колегія суддів вважає, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду.
Доводи апелянта правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими і безпідставними.

За таких обставин, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, не буде достатнім для запобігання ризикам, зазначеним в ч.1 ст.177 КПК України.

Ухвала судді про продовження застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є обґрунтованою та вмотивованою й підстав для її скасування немає.
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 .

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 захисника обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 17.02.2022 р., якою задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою до 60 днів, тобто по 17 квітня 2022 року включно без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4