Справа № 545/1577/22
Провадження № 1-кс/545/61/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.05.2022 року слідчий суддя Полтавського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши в залі судового засідання Полтавського районного суду м. Полтави клопотання прокурора Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню №0001304 від 27.12.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.1 ст.307 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

До Полтавського районного суду Полтавської області надійшло клопотання прокурора Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню №0001304 від 27.12.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.1 ст.307 КК України, в якому останній прохає винести ухвалу про арешт майна, вилученого в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , мобільного телефону торгової марки «HONOR», синього кольору з IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , який належить громадянину ОСОБА_4 , шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування.

Клопотання прокурор обґрунтовує тим, що на підставі ухвали слідчого судді Полтавського районного суду Полтавської області від 23.05.2022 року був проведений обшук житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, 27.05.2022 року у період часу з 07 години 55 хвилин до 10 години 30 хвилин слідчим СВ відділу поліції №3 Харківського РУП №1 ГУ НП в Харківській області з оперативним супроводженням Управління протидії кіберзлочинності ДКП НП України, на підставі ухвали слідчого судді Полтавського районного суду Полтавської області (справа №545/1577/22, провадження по справі №1-кс/545/55/22) від 23.05.2022 було проведено обшук домоволодіння, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого органом досудового розслідування було виявлено та вилучено:
1)мобільний телефон торгової марки «HONOR», синього кольору з IMEI №1: НОМЕР_1 , IMEI №2: НОМЕР_2 , який належить користувачу вищезазначеного домоволодіння громадянину ОСОБА_4 ;
1)інформацію, яка перебувала на ноутбуці ТМ «TOSHIBA», серійний номер 8В123776Н, яку було скопійовано на носій АPACER 120GB.
За результатами обшуку за адресою АДРЕСА_1 , було складено відповідний протокол від 27.05.2022 року із додатками до нього, перелічені предмети та речі було вилучено, упаковано та опечатано.
В ході проведення обшуку гр. ОСОБА_4 повідомив слідчому, що вилучені предмети належать йому на праві власності. Крім того, це підтверджується тим, що вказані предмети та речі останній видавав співробітникам поліції добровільно.

Враховуючи викладене, в органу досудового розслідування існують достатні підстави вважати, що вказані виявлені та вилучені предмети (речі) які вилучені в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , мають у подальшому доказове значення у зазначеному кримінальному провадженні та окрім цього, мають ознаки речових доказів, відповідно до ст.98 КПК України.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання та просив його задовольнити.

Власник майна ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, повідомлений по телефону про час та місце слухання справи.

Суд, вивчивши письмові матеріали, надані на підтвердження заявленого клопотання прокурора вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя з`ясовує всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Частиною 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя діє у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантує дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, враховує: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Однак, зазначених вимог закону прокурор, який вніс клопотання про арешт майна, не дотримався.

Як вбачається з матеріалів провадження за клопотанням прокурора, власник майна ОСОБА_4 не має статусу підозрюваного у кримінальному провадженні № 0001304 від 27.12.2021 року, порушеного за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14, ч.1 ст. 307 КК України, а отже не є суб`єктом ст. 170 КПК України, на підставі чого правових підстав для накладення арешту на майно, яке перебувало в його власності, немає.

При цьому слідчий суддя зазначає, що ухвалою слідчого судді Полтавського районного суду Полтавської області від 23.05.2022 року надано дозвіл на проведення обшуку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому фактично мешкає гр. ОСОБА_5 , а також прилеглої до будинку території, гаражу, інших будівель та приміщень побутового, господарського та іншого призначення, що можуть бути розташовані за вказаною адресою з метою виявлення та вилучення: наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів, прекурсорів, а також обладнання за допомогою якого їх можуть виготовляти, вживати, перевозити та зберігати, мобільних телефонів, якими користується ОСОБА_5 , комп`ютерної техніки, якою користується ОСОБА_5 , грошових коштів здобутих злочинним шляхом, банківських карток, якими користується ОСОБА_5 , сім-карток, якими користується ОСОБА_5 , технічних засобів за допомогою яких фіксується внутрішня та зовнішня обстановка будинку, чорнової документації, в якій зафіксовані обставини вчинення кримінального правопорушення.

З протоколу обшуку від 27.05.2022 року вбачається, що перед початком обшуку слідчим не з`ясовано, чи проживає у вказаному будинку ОСОБА_5 , чи є у вказаному будинку будь-які речі ОСОБА_5 та які відносини між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , тобто з поданого клопотання не зрозуміло, яке відношення має ОСОБА_6 до кримінального провадження 0001304 від 27.12.2021 року, порушеного за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14, ч.1 ст. 307 КК України

Крім того, визначаючи правову підставу для накладення арешту на майно, прокурор в клопотанні вказав, що вказане майно має відношення до кримінального провадження, і, таким чином може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Проте зі змісту норм Глав 10 та 17 КПК України, правові підстави, з яких прокурором вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Однак, прокурор в клопотанні про арешт майна взагалі не обґрунтував, яким саме чином вказане майно, що належало ОСОБА_4 , якому не повідомлено про підозру у даному кримінальному провадженні, має відношення до кримінального провадження, передбаченого ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 307 КК України, з урахуванням того, що ухвала на обшук була надана відносно ОСОБА_5 .

Жодними доказами, що вказаний мобільний телефон торгової марки «HONOR» та ноутбук ТМ «TOSHIBA» здобуті злочинним шляхом, чи були або є об`єктами кримінального правопорушення не доведено, а відтак вони не мають ознак речового доказу, визначених у ст. 98 КПК України.

З урахуванням викладеного, слідчий суддя вважає, що у даному кримінальному провадженні прокурор не довів необхідності у накладенні арешту на майно, що відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України є підставою для відмови у задоволенні клопотання.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

На підставі витщевикладеного да керуючись ст. ст. 234, 235, 395 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання прокурора Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню №0001304 від 27.12.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.1 ст.307 КК України - відмовити.
Ухвала остаточна та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1