Подільський районний суд міста Києва
Справа № 758/5796/22
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2022 року Слідчий суддя Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю захисника - адвоката ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поданого в межах кримінального провадження №0000048 від 21.06.2022 року,
В С Т А Н О В И В:
Захисник підозрюваного ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді Подільського районного суду м.Києва з клопотанням, в якому просить змінити ОСОБА_4 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 307 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.
Клопотання мотивоване тим, що СВ УП в метрополітені ГУ НП у м. Києві проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню №0000048 від 21.06.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України відносно ОСОБА_4 .
Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , грубо ігноруючи вимоги Постанови Кабінету Міністрів від 06.05.2000 року №770 «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», Постанови Кабінету Міністрів від 27.07.2011 року №796 про внесення змін до переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 року №770 «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», Наказу №7 від 23.03.1998 року «Про Затвердження Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, що підлягають спеціальному контролю відповідно до законодавства України», Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів», Наказу Міністерства охорони здоров`я України №188 від 01.08.2000 року «Про затвердження таблиць невеликих, великих і особливо великих розмірах наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які перебувають у незаконному обороті», із змінами і доповненнями, внесеними Наказом МОЗ України від 20.08.2008 року №481 і від 29.07.2010 року №634, та перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванні час та місці, маючи злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання наркотичного засобу з метою збуту, придбав у невстановленої досудовим розслідуванням особи наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон.
Після чого, ОСОБА_4 реалізуючи свій злочинний умисел направлений на незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу з метою збуту, перебуваючи у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці помістив у шкарпетку чорного кольору 10 згортків, в яких містився наркотичний засіб обіг якого обмежено - метадон, яку заховав за пояс свої штанів в які був одягнутий, тим самим незаконно придбав та розпочав незаконно зберігати при собі, з метою збуту.
Продовжуючи свої злочинні дії направленні на збут наркотичного засобу - метадон, ОСОБА_4 , 18.02.2022 приблизно о 06 год. 20 хв., зберігаючи при собі вищезазначений наркотичний засіб, переніс його станції метро «Вокзальна» КП «Київський метрополітен» у м. Києві, де перебуваючи у вестибюлі вказаної станції метро був зупинений працівниками поліції та в подальшому запрошений до кімнати поліції, що розташована на вказаній станції метро «Вокзальна» КП «Київський метрополітен» у м. Києві.
В подальшому ОСОБА_4 був запрошений до кімнати поліції, де у присутності двох понятих, дістав із за поясу своїх штанів шкарпетку в якій знаходилось 10 (десять) згортків, які обмотані клейкою стрічкою, в яких знаходилась кристалоподібні речовини білого кольору, а саме наркотичний засіб обіг якого обмежено - метадон (фенадон), який останній незаконно придбав та зберігав за вищевикладених обставин, з метою збуту.
Згідно висновку експерта № СЕ-19/111-22/8141-НЗПРАП від 26.05.2022 надані на дослідження кристалоподібні речовини білого кольору, містять в своєму складі наркотичний засіб, обіг якого обмежено та сильнодіючий лікарський засіб.
Надані на дослідження 20 (двадцять) таблеток білого кольору, містять в своєму складі сильнодіючий лікарський засіб.
Надані на дослідження кристалоподібні речовини білого кольору, містять у своєму складі наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон та сильнодіючий лікарський засіб-димедрол.
Загальна маса метадону в речовинах становить 1,513г.
Загальна маса дифенгіраміну (димедролу) в таблетках становить 0,870 г.
Метадон (Фенадон), згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 № 770 "Про затвердження Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, «Список № 1 наркотичних засобів, обіг яких обмежено» в «Таблиці 2», є наркотичним засобом , обіг якого обмежено.
Захисник адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні просив клопотання задовольнити, змінити ОСОБА_4 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт з покладенням обов`язків. Пояснив, що Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.
В ході проведення досудового розслідування зменшилися ризики та актуальність тримання ОСОБА_4 під вартою .
ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживає за вказаною адресою та не має власного житла за адресою реєстрації, це пов`язано з тим, що 29 грудня 2015 року йому було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, що підтверджується Розпорядженням №425-р, тобто фактично, він виховувався без батьків та без батьківського піклування та підтримки. Держава також не надала йому житла, хоча цій категорії осіб повинна надати.
Проте, не дивлячись на це, ОСОБА_4 має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де проживає разом зі своєю дівчиною ОСОБА_7 та її матір`ю, ОСОБА_8 , яка є власником будинку за даною адресою.
Власниця житла ОСОБА_8 не заперечує проти того, якщо буде змінено запобіжний захід ОСОБА_4 з тримання під вартою на домашній арешт, то домашній арешт він буде відбувати за адресою: за адресою: АДРЕСА_2 .
ОСОБА_4 раніше не судимий, до затримання мав постійне місце проживання зі своєю дівчиною ОСОБА_7 та її матір`ю ОСОБА_8 , неофіційно працював вантажником на ринку «Столичний», де мав постійне джерело заробітку у розмірі 12000-15000 грн. на місяць. Ніяких зв`язків в кримінальній сфері він не має, слідчим не надано доказів, шо ОСОБА_4 характеризується негативно чи має погану репутацію, тобто відсутні жодні обставини, як могли свідчити про реальну можливість ухилення від слідства чи суду. Все це зводить і мінімуму ризик переховування особи від слідства та суду.
Також захисник просив, якщо суд не погодиться з клопотанням про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, зменшити розмір застави до 20 прожиткових мінімумів доходів громадян працездатних осіб, оскільки призначений розмір застави є непомірно великим для ОСОБА_4 .
Підозрюваний ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав позицію захисника.
Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечувала. Пояснила, що є достатні підстави вважати, що у разі зміни запобіжного заходу на домашній арешт підозрюваний ОСОБА_4 зможе переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується. Не зникли ризики того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування або суду, незаконно впливати на свідків, експерта, спеціаліста, вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки він офіційно не працевлаштований, не має постійного місця проживання у м. Києві, за місцем реєстрації не проживає, не має міцних соціальних зв`язків, що свідчить про низький рівень правової свідомості та соціальної відповідальності. Також, підозрюваний усвідомлює невідворотність реального покарання за вчинення злочину
Вислухавши учасників судового засідання, вивчивши надані матеріали, слідчий суддя дійшов таких висновків.
Слідчим відділом УП в метрополітені ГУ НП у м. Києві проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню №0000048 від 21.06.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України відносно ОСОБА_4 .
01.08.2022 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України. Його дії кваліфіковані як незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу з метою збуту.
Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 24.06.2022 року відносно ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів із можливістю внесення застави у розмірі вісімдесяти прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що складає 198 480, 00 грн.
Злочин, передбачений ч. 1 ст. 307 КК України, відноситься до тяжких злочинів, покарання за яке передбачено у вигляді позбавлення волі строком від 4 до 8 років.
Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.
Частина друга статті 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011). Обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина.
Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016)
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
Про фундаментальність права на свободу та особисту недоторканність свідчить також факт його закріплення у більшості міжнародних правових актів. Зокрема, у Загальній декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання (стаття 9), у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року вказано, що ніхто не повинен бути позбавлений волі інакше, як на підставах і відповідно до такої процедури, які встановлені законом (пункт 1 статті 9).
Право на свободу та особисту недоторканність, як і будь-яке інше право, потребує захисту від свавільного обмеження, для чого вимагається періодичний судовий контроль за обмеженням чи позбавленням свободи та особистої недоторканності, що має здійснюватися у визначені законом часові інтервали.
Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.
У частині першій статті 183 КК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 Кодексу. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
У відповідності до вимог ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється на засадах верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі "Єлоєв проти України").
Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема домашнього арешту та тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються, у тому числі при закінченні досудового розслідування, коли деякі ризики вже можуть зникнути ( пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017).
Європейським судом 15.12.2016 року прийнято рішення "Ігнатов проти України" (заява N 40583/15), де констатував порушення ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (право на свободу та особисту недоторканість). Зокрема, Європейський суд зазначив про те, що під час процедури розгляду питання про продовження запобіжного заходу "суддя не вказав у чому полягають конкретні ризики щодо кожного обвинуваченого, а отже рішення було свавільним та не відповідає вимозі "законності"; впродовж всього періоду заявник тримався під вартою на підставі припущень щодо можливого тиску на свідків та перешкоджання слідству та суду. В той час як згідно ст. 5 Конвенції органи державної влади повинні надати реальні докази існування таких ризиків". Отже, визнаючи порушення п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод під час розгляду зазначеної справи Європейський суд вкотре повторив позицію щодо того, що відсутність мотивації в судовому рішенні щодо продовження тримання під вартою несумісне з принципом захисту від свавілля, що передбачається п. 1 ст. 5 Конвенції.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження або обрання запобіжного заходу тримання під вартою, слідчий, прокурор мають викласти обставини, які доводять, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.
Згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі "Єлоєв проти України").
Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються, у тому числі при закінченні досудового розслідування, коли деякі ризики вже можуть зникнути.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
Суддя, оцінивши в сукупності всі обставини, у тому числі відповідно до ст. 178 КПК, а саме: характер кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.307 КК України; дані про його особу; міцність соціальних зв`язків у місці його проживання, наявність ризиків можливого ухилення підозрюваного від досудового розслідування і покарання, встановлені досудовим розслідуванням обставини, які можуть свідчити про отримання підозрюваним незаконного доходу від збуту наркотичних засобів, а також, свідчать про те, що на даному етапі досудового розслідування більш м`якші запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та, враховуючи те, що сторона захисту не довела суду виняткових обставин, які б доводили наявність зменшення ризиків, регламентованих ст. 177 КПК України, що слугували б підставами зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, слідчий суддя приходить до переконання про відмову у задоволенні клопотання.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.176, 177, 178, 183, 193,194, 196, 200, 205, 376 КПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання захисника - адвоката ОСОБА_6 про зміну обраного в межах кримінального провадження №0000048 від 21.06.2022 року запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1