Справа № 131/1086/21
Провадження №11-кп/801/716/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 серпня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесені 23.07.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000255, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 26.05.2022, яким
ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , освіта середня загальна, одруженого, працюючого на посаді водія ТОВ «ГАРАНТІНВЕСТАГРО»,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 : періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання.
Початок іспитового строку постановлено обчислювати з 26.05.2022, тобто з моменту проголошення вироку.
Вирішено питання з процесуальними витратами та речовими доказами.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 , маючи посвідчення водія на право керування транспортними засобами категорії «С», працюючи водієм автотранспортних засобів на ТОВ «ГАРАНТІНВЕСТАГРО», пройшовши інструктаж з безпеки руху та експлуатації автомобіля - самоскида «МАЗ 5551» державний номерний знак НОМЕР_1 , який закріпленого за ним наказом директора ТОВ «ГАРАНТІНВЕСТАГРО» від 01.04.2020 № 6-П, достовірно знаючи та усвідомлюючи те, що експлуатація технічно-несправних транспортних засобів заборонена, періодично здійснював керування та експлуатацію вищевказаного автомобіля.
Так, 23.07.2020 водій ОСОБА_7 відповідно до своїх посадових обов`язків здійснював перевезення та розвантаження пшениці вантажним автомобілем-самоскидом «МАЗ 5551» державний номерний знак НОМЕР_1 із м. Іллінці Вінницького району Вінницької області у с. Якубівка Вінницького району Вінницької області.
Зокрема, близько 15:00 год 23.07.2020 у с. Якубівка Вінницького району Вінницької обласні за межами населеного пункту водій ОСОБА_7 , достовірно знаючи те, що задній борт вищевказаного транспортного засобу переобладнаний на борт, який самостійно не відкривається при розвантаженні, та те, що на автомобілі тривалий час відсутній трос перепускного клапана підйомного механізму вантажної платформи, що не відповідає правилам технічної експлуатації вказаного автомобіля, під час здійснення розвантаження платформи, де знаходилось зерно, здійснив підняття вантажної платформи на кут більший, ніж встановлений заводом-виробником, що створило додаткове навантаження на кріплення даної платформи у задній підвісці, та призвело до руйнації болтів кріплення і зриву вантажної платформи з місця свого конструктивного кріплення, та подальшого падіння завантаженої платформи на ОСОБА_9 , яка перебувала позаду вказаного транспортного засобу.
Внаслідок вказаної пригоди ОСОБА_9 від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці події.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 70 від 19.08.2020 смерть ОСОБА_9 настала внаслідок закритої травми грудної клітки: синців по передній поверхні грудної клітки в проекції грудини, в області грудної клітки зліва, крововиливу в м`які тканини грудної клітки зліва, перелому грудини, множинних подвійних переломів ребер зліва по передньо-підпахвинній лінії та біля хребетної лінії, з проникненням кісткових фрагментів в ліву плевральну порожнину та розривом міжреберних артерій і пристінкової плеври, розриву верхньої долі лівої легені з масивним крововиливом під легеневу та пристінкову плеври, розриву серцевої сумки, забою верхівки серця з крововиливом, крововиливу в ліву плевральну порожнину, гострої крововтрати, травматичного шоку. Дані тілесні ушкодження, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення та перебувають у причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_9 .
Відповідно до висновку судової авто-технічної експертизи №7901/7902/20-21 від 09.12.2020 у даній дорожній ситуації дії водія автомобіля «МАЗ 5551», державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_7 при розвантаженні даного транспортного засобу, знаходилися у невідповідності з технічними нормами вимог п. п. 31.1, 31.3 Правил дорожнього руху. В ситуації, яка склалася, у діях водія автомобіля «МАЗ 5551» державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 вбачаються невідповідності технічним нормам вимог пунктів 31.1, 31.3 Правил дорожнього руху, які, з технічної точки зору, перебували у причинному зв`язку з виникненням події даної пригоди.
Відповідно до висновку судової комплексної експертизи дослідження причин та наслідків порушення вимог безпеки життєдіяльності та охорони праці та авто-технічної експертизи № 846/847/21-21 від 13.04.2021 в діях водія ОСОБА_7 вбачається невідповідність технічним нормам вимог п. п. 31.1, 31.3 «а» Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору перебували у причинному зв`язку з виникненням вказаної події, та пунктів п. п. 1.13, 1.18, 1.21, 1.38, 4.9.3 Інструкції по експлуатації автомобілів «МАЗ 5551». Таким чином, водій ОСОБА_7 порушив вимоги пунктів 31.1, 31.3 «а» Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306, згідно з якими: п. 31.1 - «Технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно- технічної документації»; п. 31.3 - «Забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством: а) у разі їх виготовлення або переобладнанням з порушенням вимог стандартів, правил і нормативів, що стосуються безпеки дорожнього руху» та вимоги пунктів 1.13, 1.18, 1.21, 1.38, 4.9.3 Інструкції по експлуатації автомобілів «МАЗ 5551» згідно з якими: п. 1.13 «Не допускається підняття завантаженої платформи автомобіля-самоскида при несправному стані стабілізатора поперечної рівноваги у задній підвісці»; п. 1.18 «Забороняється робота під піднятою завантаженою платформою», п. 1.21 «Необхідно дотримуватися об`єму і періодичності технічного обслуговування автомобіля, вказаних у цій інструкції»; п. 1.38 «Якщо вантаж не розвантажується при піднятті платформи приблизно на 20 градусів, потрібно зупинити підйом та встановити причину»; п. 4.9.3 «Під час експлуатації автомобіля-самоскида необхідно періодично перевіряти стан і правильність регулювання тросика клапана управління». Порушення водієм ОСОБА_7 вищевказаних вимог правил безпеки експлуатації транспорту перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з наслідками вказаної пригоди, а саме із настанням смерті ОСОБА_9 .
Адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, призначити покарання за межами ч. 2 ст. 286 КК України без позбавлення права керування транспортними засобами із застосуванням ст. 75 КК України із зменшенням іспитового строку до одного року.
Апелянт вважає, що дискреційні повноваження суду апеляційної інстанції за наявності трьох обставин, що пом`якшують покарання, змінити вирок суду в сторону пом`якшення призначеного покарання.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги захисту, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апелянта, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України ґрунтуються на зібраних у справі доказах, достовірність і достатність яких не ставиться під сумнів сторонами та ніким із учасників судового розгляду не оскаржується.
Доводи захисника про суворість колегія суддів вважає неспроможними з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Положеннями ст. 75 КК України передбачено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд дотримався вимог кримінального закону та враховував суспільну небезпечність та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, який згідно статті 12 КК України, є тяжким злочином вчинений з необережності; дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання та реєстрації; його відношення до скоєного; не перебування на обліку в лікаря нарколога та психіатра та відшкодування завданої шкоди.
Доводи захисника про можливість призначення більш обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`якого покарання на підставі ст. 69 КК України є неспроможними.
За змістом ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статі (частини статті) Особливої частини цього Кодексу, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного.
У кожному випадку застосування ст. 69 КК України суд зобов`язаний у своєму рішенні зазначити, які саме обставини справи або дані про особу винного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, при цьому зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.
Суд першої інстанції, приймаючи до уваги особу обвинуваченого, який має міцні соціальні зв`язки, позитивні характеристики з місця роботи та проживання, позицію потерпілої сторони щодо відшкодування шкоди, наявність трьох обставин, що пом`якшують покарання, обґрунтовано прийшов до висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбуття покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладенням обов`язків визначених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Слід зазначити, що одні й ті самі обставини справи чи дані про особу винного не можуть одночасно враховуватись при застосуванні положень як статті 69 КК, так і ст. 75 КК. Така правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 466/4884/15-к та від 02.11.2021 справа № 136/1021/19.
З огляду на викладене, суд не вправі враховувати дані, які вже були взяті до уваги при прийнятті рішення щодо звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Апеляційна скарга не містить обґрунтованих підстав для пом`якшення вироку із застосуванням ст. 69 КК України щодо не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами так і щодо зменшення іспитового строку до одного року.
Покарання, визначене ОСОБА_7 в межах кримінального закону, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.
Колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, підстав для його зміни не вбачає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 26.05.2022 щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення, набуває законної сили з моменту оголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4