Номер провадження: 11-сс/813/1258/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2022 року, про продовження строку тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_8 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001157 від 21 жовтня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.28, ч.4 ст.189 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2022 року задоволено клопотання старшого слідчого-криміналіста СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , та ОСОБА_8 , підозрюваному у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.28, ч.4 ст.189 КК України, продовжений строк тримання під вартою, до 27 жовтня 2022 року.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржену ухвалу та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що слідчий суддя формально розглянув клопотання слідчого, оскільки у судовому засіданні не досліджував докази, які обґрунтовують підозру ОСОБА_8 , не дослідив жодного оригіналу документу, на які сторона обвинувачення посилалася як на обставини продовження строку тримання під вартою.

Слідчий суддя порушив вимоги ч.4 ст.95 КК України, пославшись у судовому рішенні на протоколи допиту свідків.

Також, без належного обґрунтування визначена застава у розмірі 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На думку захисника, тяжкість можливого покарання не може обґрунтовувати ризик переховування ОСОБА_8 від органів досудового розслідування та суду.

Необґрунтованим є висновок слідчого судді про те, що ОСОБА_8 може впливати на свідків, так як він був ознайомлений з протоколами допиту свідків, в яких зазначено їх місце проживання.

Захисник вважає, що слідчий суддя належним чином не врахував, що ОСОБА_8 є пенсіонером та інвалідом другої групи, не має судимостей, разом зі своєю сім`єю проживає в м. Рені, а також те, що слідчому було подано клопотання про передання на зберігання паспортів.

Позиції учасників апеляційного провадження

Захисник ОСОБА_7 та підозрюваний ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Мотиви апеляційного суду

Заслухавши суддю доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали за клопотанням слідчого та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.28, ч.4 ст.189 КК України є обґрунтованою.

Так, за версією органу досудового розслідування, в 2000-их роках, точні дата та час під час досудового розслідування не встановлені, у невстановленої особи виник умисел на вирощування нарковмісних речовин, а саме посівів конопель під виглядом самосівів на не оброблюваних землях сільськогосподарського призначення Ізмаїльського та Ренійського району Одеської області.

До здійснення вказаного напрямку діяльності вказана особа залучила ряд невстановлених осіб з числа місцевих жителів вказаних районів за відповідну грошову винагороду (відомості про вказані кримінальні правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.08.2015 за № 00000447 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України; 20.07.2018 за № 0001884 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 310 КК України; 18.08.2018 за № 0002200 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 310 КК України).

Однак, у зв`язку із тим, що землі, на яких вирощувалися посіви конопель, належали жителям Ренійського та Ізмаїльського районів Одеської області на праві власності та є землями сільськогосподарського призначення і відповідно до договорів оренди передані для проведення обробки та вирощування сільськогосподарських культур фермерським господарством, невстановлена особа зазнала значних фінансових втрат.

З метою відновлення джерела надходження коштів, орієнтовно в 2015 році, точні дата та час під час досудового розслідування не встановлено, у невстановленої особи виник умисел на заволодіння грошовими коштами в особливо великих розмірах у очільників сільськогосподарських підприємств ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , у оренді яких знаходилися зазначені землі, шляхом вимоги передачі грошових коштів з погрозою насильства над ними чи їх близьких родичів, пошкодження чи знищення їхнього майна або майна, яке перебуває у їх віданні чи під охороною, розробила злочинний план його реалізації, не маючи при цьому на них законних прав.

З метою реалізації своїх злочинних намірів, а саме вимагання грошових коштів в особливо великих розмірах у ОСОБА_10 на загальну суму орієнтовно 500 000 доларів США та ОСОБА_11 на загальну суму орієнтовно 800 000 доларів США у якості відшкодування, як, на її думку, отриманих фінансових втрат внаслідок діяльності останніх по обробці земель та щорічної сплати грошових коштів у розмірі 20 відсотків від отриманого прибутку за здійснення безперешкодної сільськогосподарської діяльності на землях Ренійського та Ізмаїльського районів Одеської області, невстановлена особа залучила до вчинення вказаних дій ряд невстановлених осіб у тому числі ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , які, будучи місцевими жителями вказаних районів, знайомі з їх жителями.

В свою чергу ОСОБА_12 та ОСОБА_8 надали свою згоду на вчинення вимагання стосовно очільників сільськогосподарських підприємств ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за грошову винагороду у невстановленому досудовим слідством розмірі, вступивши у попередню змову з невстановленою особою.

Відповідно до розробленого злочинного плану щодо вимагання передачі грошових коштів в особливо великих розмірах у керівників сільськогосподарських підприємств ОСОБА_10 та ОСОБА_13 у період з 2015 по 2020 років, точні місце, дата та час під час досудового не встановлені, невстановлена особа разом із іншими невстановленими особами, шляхом неодноразових особистих зустрічей з ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , постійних телефонних розмов та листування з останніми, шляхом погроз, вимагала передачі на її користь грошових коштів у особливо великих розмірах у якості відшкодування, як, на її думку, отриманих фінансових втрат внаслідок діяльності останніх по обробці земель та щорічної сплати грошових коштів у розмірі 20 відсотків від отриманого прибутку за здійснення безперешкодної сільськогосподарської діяльності на землях Ренійського та Ізмаїльського районів Одеської області.

Діючи відповідно до розробленого злочинного плану та розподілених ролей, ОСОБА_8 , усвідомлюючи не лише суспільно небезпечний характер особисто вчинюваних ним діянь, а й факту їх вчинення спільно з іншими співучасниками, які діяли при цьому кожен окремо, однак об`єднуючи при цьому свої зусилля на досягнення взаємообумовленого злочинного результату, у період з 2015 по 2021 роки, у різні періоди часу, неодноразово прибував до місць проживання ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , до місць здійснення ними сільськогосподарської діяльності, а також до осіб, які працюють разом з ними на території Ренійського та Ізмаїльського районів Одеської області.

При цьому, ОСОБА_8 висував їм вимоги невстановленої особи щодо передачі на користь останньої (вимагала передачі на її користь грошових коштів) у особливо великих розмірах у якості відшкодування, як, на думку невстановленої особи, отриманих фінансових втрат внаслідок діяльності останніх по обробці земель та сплати грошових коштів у сумі 20 відсотків від отриманого прибутку при здійсненні сільськогосподарської діяльності, щорічно.

Висування вказаних вимог супроводжувалося пропозицією погодитися на них та надавався час на прийняти певного рішення - виконувати чи не виконувати цю вимогу.

У разі незгоди ОСОБА_10 та ОСОБА_13 прийняти вимогу, ОСОБА_8 у словесній формі висловлював погрози щодо заподіяння шкоди останнім або їх близьким родичам у вигляді погроз насильством (наприклад, нанести побої), пошкодженням чи знищенням їхнього майна або майна, що перебуває в їхньому віданні чи під охороною (спалити техніку, врожай), тим самим вчиняючи дії щодо залякування ОСОБА_10 та ОСОБА_13 . Прагнув до того, щоб у них склалося переконання про реальність, дійсність реалізації цієї погрози, якщо вони не виконають пред`явлені вимоги.

Відповідно до ч.4 ст.193 КПК України, за клопотанням сторін або за власною ініціативою слідчий суддя, суд має право заслухати будь-якого свідка чи дослідити будь-які матеріали, що мають значення для вирішення питання про застосування запобіжного заходу.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що у судовому засіданні не досліджено жодного оригіналу документу, на які сторона обвинувачення посилалася як на обставини продовження строку тримання під вартою, оскільки сторони кримінального провадження не зверталися до слідчого судді з клопотанням про дослідження будь-яких матеріалів, з огляду на те, що їх дослідження є правом, а не обов`язком слідчого судді, в тому числі за власної ініціативи.

Апеляційний суд вважає, що обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.28, ч.4 ст.189 КК України, підтверджується долученими до клопотання слідчого доказами, зокрема: показами свідка ОСОБА_14 ; показами свідка ОСОБА_15 ; показами потерпілого ОСОБА_13 ; протоколом огляду мобільного телефону ОСОБА_13 ; протоколами допиту свідка ОСОБА_10 ; протоколами пред`явлення для впізнання осіб за фотознімками ОСОБА_10 ; протоколами допиту свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 ; протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_24 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_25 та іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності.

Апеляційний суд зазначає, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства", зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування зазначені докази є вагомими та достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.28, ч.4 ст.189 КК України. При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено та стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

У справі «Ферарі-Браво проти Італії», ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою».

Ураховуючи наведене, ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Таким чином, ураховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі доведеності його вини, існує ризик того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, в рішенні у справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Разом з тим, враховуючи кваліфікуючі ознаки даного діяння, які ставляться у вину підозрюваному, зокрема вимагання в особливо великих розмірах з погрозою насильства над потерпілими чи їх близьких родичів, пошкодження чи знищення їхнього майна або майна, яке перебуває у їх віданні чи під охороною (вимагання), свідчить про існування обґрунтованого ризику здійснення певного впливу підозрюваним на потерпілих та свідків, які мешкають з ним в одній місцевості та, яких останній знає особисто, з метою схилити їх змінити свої показання в суді, для уникнення або мінімізації можливої кримінальної відповідальності за інкриміноване кримінальне правопорушення.

При встановленні наявності ризику впливу на потерпілих та свідків, слідчим суддею правильно враховано встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК).

Водночас, апеляційний суд зазначає, що навіть з урахуванням того, що свідки, показання, яких надані стороною обвинувачення в обґрунтування клопотання, у вказаному кримінальному провадженні допитані з урахуванням ч.11 ст.615 КПК України, у будь-якому випадку, у разі, коли національне законодавство дозволяє використовувати досудові показання, їх можна використовувати з урахуванням усталеної практики ЄСПЛ. Згідно з його практикою, право обвинуваченого на допит свідків, гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачає право перехресного допиту. Допит свідка, потерпілого слідчим, прокурором, найчастіше, проводиться за відсутності сторони захисту (зокрема, й до повідомлення про підозру). Тому суду необхідно вживати заходів щодо забезпечення права на перехресний допит. Лише в крайньому випадку за неможливості явки свідка, потерпілого (наприклад, унаслідок смерті), можна використовувати досудові показання. Як правило, за неможливості провести перехресний допит, досудові показання можуть бути використані лише в сукупності з іншими доказами (тобто коли досудові показання не є єдиним або вирішальним доказом). Відповідні питання допустимості показань свідка розглядаються через призму так званого тесту Al-Khawaja, що наводиться в рішенні Великої Палати ЄСПЛ в справі Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom (2011).

Апеляційний суд погоджується з думкою слідчого судді, який зазначив про те, що з огляду на фактичні обставини справи, зокрема період інкримінованого кримінального правопорушення, а саме 2015-2021 роки, свідчить про актуальність ризику можливого продовження злочинної діяльності.

Апеляційний суд приймає до уваги те, що ОСОБА_8 є пенсіонером та інвалідом другої групи, не має судимостей, разом зі своєю сім`єю проживає в м.Рені, а також те, що слідчому було подано клопотання про передання на зберігання паспортів, однак вважає, що, з урахуванням обставин вчинення інкримінованого ОСОБА_8 злочину, зазначені соціальні фактори не спростовують викладені в ухвалі висновки слідчого судді та не дають достатніх підстав вважати, що вони можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

Вищенаведене в сукупності з встановленими ризиками свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_8 , який у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

Крім того, слідча суддя зазначила про те, що досліджені під час судового засідання ризики свідчать, що менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з тимчасовою ізоляцією, може негативно відобразитися на здійсненні досудового розслідування і руху кримінального провадження, з огляду на суспільний інтерес у швидкому, повному і об`єктивному досудовому розслідуванні цього кримінального провадження, яке можливе за умов нівелювання ризиків кримінального провадження.

Щодо нездатності більш м`яких запобіжних заходів запобігти існуючим ризикам, апеляційний суд зазначає про таке.

Більш м`якими запобіжними заходами, у порівнянні з триманням під вартою, є: а) особисте зобов`язання; б) особиста порука; в) застава; г) домашній арешт.

В п. 62 у справі «Боротюк проти України» (Khayredinov v. Ukraine) Європейський Суд з прав людини вказав, що «У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів».

Домашній арешт та тримання під вартою є ізоляційними запобіжними заходами, проте рівень ізоляції особи за ними суттєво відрізняється з огляду на умови, пов`язані з позбавленням (обмеженням) волі підозрюваного. У цьому контексті домашній арешт є менш жорсткою формою ізоляції підозрюваного та, зокрема, не запобігає можливості вільного спілкування підозрюваного як особисто, так і за допомогою засобів телекомунікації з іншими підозрюваними, свідками та потерпілими, з метою схилити їх змінити свої показання в суді, для уникнення або мінімізації можливої кримінальної відповідальності за інкриміноване кримінальне правопорушення. Таким чином, апеляційний суд вважає, що застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не зможе ефективно запобігти вказаному ризику.

Застава (як альтернатива триманню під вартою) з урахуванням обставин злочину, а саме інкримінування підозрюваному вчинення злочину із погрозою застосування насильства, з урахуванням положень ч.4 ст.183 КПК України, надає слідчому судді право не застосувати відносно ОСОБА_8 альтернативний запобіжний захід у виді застави.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 пояснив, що допустив помилку в апеляційній скарзі в частині непомірності застави.

Застосування запобіжних заходів у виді особистого зобов`язання та особистої поруки, з огляду на їх м`якість, а також встановлені в судовому засіданні ризики, на думку апеляційного суду, не забезпечать належне виконання підозрюваним обов`язків.

Виходячи із вищенаведених положень, апеляційний суд погоджується з висновком слідчої судді про те, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить можливості здійснення дієвого контролю за поведінкою підозрюваного та виконання ним процесуальних обов`язків. Доказів, які б спростовували зазначені висновки слідчої судді, стороною захисту надано не було.

Крім того, обставин передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як слідчим суддею, так і апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі досудового розслідування лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_8 та зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, на які слідчий посилається у своєму клопотанні.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За таких обставин, доводи захисника ОСОБА_7 про наявність підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу є необґрунтованими, а слідчий суддя правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_8 .

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , в зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2022 року, якою ОСОБА_8 підозрюваному у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.28, ч.4 ст.189 КК України, продовжений строк тримання під вартою до 27 жовтня 2022 року, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4