Справа № 591/1528/22
Провадження № 1-кс/591/947/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2022 року слідчий суддя Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , представників володільця майна ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми клопотання старшого слідчого в ОВС відділу СУ ГУНП в Сумській області ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, -
В С Т А Н О В И В:
Слідчий звернувся з клопотанням погодженим прокурором, яке мотивував тим, що слідчим управлінням проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0000051 від 08.04.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України. 20,21,22,25,26 та 27 квітня 2022 року у вказаному провадженні, з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини кримінального правопорушення, на підставі письмового дозволу заступника керівника Роменської районної військової адміністрації слідчим було проведено огляд, у ході якого виявлено 4699 пакетів продуктових наборів, які є речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні. У зв`язку з вищевикладеним, просить накласти арешт на такі речові докази з метою їх збереження, шляхом позбавлення права користуватись та розпоряджатись даним майном.

В судовому засіданні слідчий підтримав подане клопотання в повному обсязі.
Представники володільця майна - Сумської обласної військової адміністрації - заперечували щодо задоволення клопотання.
Слідчий суддя, вивчивши матеріали справи, вважає, що клопотання слідчого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину.
Пунктом 1 ч. 2 та ч. 3 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів і в цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Статтею 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Частиною 3 ст.132 КПК України передбачено, що звертаючись до слідчого судді з клопотанням про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, слідчий чи прокурор повинні довести, що:
1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;
2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого;
3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звертається із клопотанням.
В той же час, згідно п.п.5,6 ч.2 ст.173 КПК України слідчий суддя при вирішенні питання про арешт майна повинен враховувати: розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для третіх осіб.
Крім того, у разі задоволення клопотання слідчий суддя застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб (ч.4 ст.173 КПК України).
В даному випадку, як вбачається з доданого до клопотання Витягу, слідчим управлінням ГУНП в Сумській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР 08.04.2022 року за №0000051, за попередньою правовою кваліфікацією ч.3 ст.201-2 КК України, за обставинами того, що посадові особи Роменської районної державної адміністрації під час воєнного стану, за попередньою змовою з представниками громадських організацій, з метою отримання прибутку здійснюють незаконне використання гуманітарної допомоги, благодійних пожертв та безоплатної допомоги на території Роменського району Сумської області під час воєнного стану.
Тобто, відповідно до примітки до ст.201-2 КК України та згідно внесених до ЄРДР відомостей в рамках вказаного кримінального провадження повинні перевірятись обставини неправомірності здійснення господарської діяльності з гуманітарною допомогою, благодійними пожертвами та безоплатною допомогою в розумінні цих понять, як вони визначені Законом України "Про гуманітарну допомогу" та Законом України "Про благодійну діяльність та благодійні організації".
Водночас, з доданих до клопотання матеріалів вбачається, що органами досудового розслідування перевіряються в рамках кримінального провадження №0000051 обставини законності, повноти та належності виконання посадовими особами військових адміністрацій Сумської та Полтавської областей Постанови КМУ №328 від 20.03.2022 року «Деякі питання забезпечення населення продовольчими товарами тривалого зберігання в умовах воєнного стану», а не гуманітарної допомоги, благодійних пожертв та безоплатної допомоги в розумінні Законів України "Про гуманітарну допомогу" та "Про благодійну діяльність та благодійні організації".
При цьому, в рамках кримінального провадження № 0000051 у складському приміщенні Роменської районної військової адміністрації за адресою: м.Ромни, вул. Горького, 103, 20,21,22,25,26 та 27 квітня 2022 року було проведено огляд 4699 продуктових наборів, поставлених у Сумську область від Полтавської ОВА, під час якого зафіксовано невідповідність кількісних та вагових показників показникам, що визначені ПКМУ №328 від 20.03.2022 року.

Саме вказані 4699 продуктових наборів визнані слідчим речовими доказами та в поданому клопотанні він просить накласти на них арешт найбільш обтяжливим способом: із позбавленням права користування та розпорядження.
Але, за вказаних вище обставин, вважаю, що оглянуті слідчим продуктові набори не відповідають критеріям ст.98 КПК України, оскільки вони не є гуманітарною допомогою, благодійними пожертвами та безоплатною допомогою в розумінні Законів України "Про гуманітарну допомогу" та "Про благодійну діяльність та благодійні організації".
Такі продуктові набори - це закуплені в умовах воєнного стану за бюджетні кошти необхідні соціально значущі продовольчі товари, якими в першу чергу повинні бути забезпечені особливо вразливі категорії населення літні та самотні люди, багатодітні родини, малозабезпечені, які залишились на територіях, де проводились чи до цього часу поводяться воєнні дії.
Тому очевидно, що обставини невідповідності продуктових наборів, поставлених у Сумську область від Полтавської ОВА, кількісним та ваговим показникам, що визначені ПКМУ №328 від 20.03.2022 року, не можуть бути предметом перевірки за кваліфікацією ст.201-2 КК України, оскільки правовідносини з питання забезпечення населення продовольчими товарами тривалого зберігання в умовах воєнного стану ніколи не регулювались і не регулюються Законами України "Про гуманітарну допомогу" та "Про благодійну діяльність та благодійні організації" І саме тому вказані продуктові набори не можуть бути речовими доказами у кримінальному провадженні №0000051.
Окрім цього, слід звернути увагу органів досудового розслідування на те, що відповідно до ч.ч.1, 2 ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
При цьому, у розумінні Конвенції з прав людини і основоположних свобод принцип верховенства права включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) і полягає у тому, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98), а будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.
На моє переконання, вкрай важливо перевірити: з яких причин чи підстав продуктові набори не відповідають кількісним та ваговим показникам, що визначені ПКМУ №328 від 20.03.2022 року, але робити це потрібно у спосіб та порядок, що передбачений чинним законодавством України. І для виконання такого завдання арешт на продуктові набори, тим більше найбільш обтяжливим способом, немає потреби накладати і достатнім вже є те, що слідчий здійснив повне фіксування слідчої дії огляду за допомогою відеозапису, при цьому детально фіксував у таблицях, що є додатками до відповідних протоколів оглядів, кількісні та вагові показники оглянутих продуктових наборів.
Крім того, цілком зрозуміло, що перевірка обставин нестачі продуктів у зазначених продуктових наборах займе немало часу, а за таких обставин очевидним є те, що накладення арешту на продуктові набори у запропонований слідчим спосіб буде мати цілком та виключно негативні наслідки, зокрема в умовах воєнного часу незахищені верства населення не отримають продуктові набори, які вкрай потрібні їм вже сьогодні.
Тобто, вважаю, що слідчим не доведено того, що в даному випадку за вказаних обставин потреби досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000051 виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи осіб; що арешт продуктових наборів шляхом позбавлення права користування та розпорядження ними (тобто у найбільш обтяжливий спосіб) є заходом розумним та співрозмірним із завданням кримінального провадження, досудове розслідування по якому на даний час здійснюється.
Тому, вважаю, що у кримінальному провадженні № 0000051 відсутні підстави, потреба та необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт 4699 продуктових наборів, поставлених у Сумську область від Полтавської ОВА.
Таким чином, клопотання слідчого не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 132,170-173 КПК України, слідчий суддя
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС відділу СУ ГУНП в Сумській області ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, а саме 4699 продуктових наборів, поставлених у Сумську область від Полтавської ОВА.
Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу подається безпосередньо до Сумського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня отримання її копії.

Слідчий суддя ОСОБА_1