ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1031/22 Справа № 191/2675/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000432, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Синельникове Дніпропетровської області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, та виправдано в цій частині у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випобуванням з іспитовим строком на 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.
Також зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, та виправдано в цій частині у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у незаконному придбанні та зберіганні психотропних речовин без мети збуту за наступних обставин.
У невстановлені час та місці у ОСОБА_7 виник злочинний умисел на незаконне придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту, у зв`язку з чим останній у невстановлений час, перебуваючи у невстановленому місці, реалізуючи свій злочинний умисел на незаконне придбання, зберігання психотропних речовин без мети збуту, отримав у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб порошкоподібну та кристалічну психотропну речовину, обіг якої обмежено - метамфетамін, таким чином незаконно придбав психотропну речовину без мети збуту, після чого у невстановлений час, діючи умисно, продовжуючи свій раніше виниклий злочинний умисел, усвідомлюючи, що у нього немає дозволу на здійснення будь-яких дій, пов`язаних з обігом психотропних речовин, у невстановлений спосіб доставив та почав незаконно зберігати вищевказану незаконно придбану ним порошкоподібну та кристалічну психотропну речовину, обіг якої обмежено - метамфетамін, в кв. АДРЕСА_3 з невстановленого часу до 16 березня 2019 року.

У подальшому 16 березня 2019 року СВ Синельниківського ВП ГУ НП в Дніпропетровської області спільно з працівниками УПН ГУНП в Дніпропетровській області проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_7 , під час якого в спальній кімнаті квартири виявлено: гаманець чорного кольору, в середині якого знаходився один пошкоджений прозорий поліетиленовий сліп-пакет, який містив залишки кристалічної речовини бежевого кольору; один блокнот з твердою лакованою палітуркою рожевого кольору, в середині якого на поверхні паперових аркушів виявлено слідові залишки кристалічної речовини світло-жовтого кольору; один блокнот з твердою лакованою палітуркою, на поверхні якої мається напис Hello City, в середині якого на поверхні паперових аркушів виявлено слідові залишки кристалічної речовини бежевого кольору; блокнот без палітурки, в середині якого на поверхні паперових аркушів було виявлено кристалічну речовину бежевого кольору та її слідові залишки; блокнот з твердою лакованою палітуркою, на поверхні якої мається напис Gapchinska, в середині якого на поверхні паперових аркушів виявлено кристалічну речовину бежевого кольору та її слідові залишки.

Вказана речовина бежевого кольору є метамфетаміном, загальна маса якого становить 0,17411 г.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_7 було висунуто обвинувачення в тому, що у невстановлені слідством час та місці у нього виник злочинний умисел на незаконне придбання, зберігання психотропних речовин без мети збуту у особливо великих розмірах, у зв`язку з чим останній у невстановлений слідством час, перебуваючи у невстановленому слідством місці, реалізуючи свій злочинний умисел на незаконне придбання, зберігання психотропних речовин без мети збуту в особливо великих розмірах, отримав у невстановлений слідством спосіб психотропну речовину, обіг якої обмежено - метамфетамін, в особливо великих розмірах, таким чином незаконно її придбав без мети збуту.

Далі ОСОБА_7 , діючи умисно, продовжуючи свій раніше виниклий злочинний умисел, усвідомлюючи, що у нього немає дозволу на здійснення будь-яких дій, пов`язаних з обігом психотропних речовин, у невстановлений слідством спосіб доставив та почав незаконно зберігати вищевказану незаконно придбану ним психотропну речовину - метамфетамін, в гаражному приміщенні АДРЕСА_4 з невстановленого слідством часу до 16 березня 2019 року.

У подальшому 16 березня 2019 року в період часу з 12.05 год. до 12.27 год. співробітниками поліції Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області та Синельниківською місцевою прокуратурою за участю працівників УПН ГУНП в Дніпропетровській області проведено обшук у вказаному гаражному приміщенні, під час якого на полиці підвісної шафи, що закріплена на протилежній відносно входу стіні, виявлено металеву коробку, в середині якої знаходився один прозорий пакет з полімерного матеріалу з фіксатором, який заповнений вологою кристалічною речовиною.

Кристалічна речовина кольору, наближеного до ПАЛЕВЫЙ 20.0-8/4, масою 52,8755 г, є психотропною речовиною, обіг якої обмежено метамфетамін, загальна маса якого складає 21,8676 г, що відноситься до особливо великих розмірів відповідно до Таблиці 2 наказу МОЗ України № 188 від 01 серпня 2000 року.

Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 3 ст. 309 КК України за ознаками незаконноого придбання, зберігання психотропних речовин без мети збуту в особливо великих розмірах.

Виправдовуючи ОСОБА_7 суд першої інстанції вказав, що обшук гаражу № НОМЕР_1 був проведений із порушенням вимог ст. 233 КПК України, внаслідок чого протокол даної процесуальної дії був отриманий з порушенням встановленого КПК України порядку, тому відповідно до ст. 86 КПК України дані, які містяться у вказаному протоколі обшуку, є недопустимими, оскільки отримані в порядку, не встановленому КПК України, тому не можуть бути використані при прийнятті процесуального рішення, і на них не може посилатись суд при ухваленні судового рішення. Також суду зазначив, що визнає недопустимими показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , як такі, що засновані на спостереженні за ходом тих процесуальних дій, в проведенні яких вони брали безпосередню участь та які суд вже визнав недопустимими. Також суд критично оцінив показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , оскільки про обшук гаражу та хто ним користується їм нічого невідомо, при цьому вказав, що показання свідка ОСОБА_13 самі по собі, без підтвердження сукупністю інших належних та допустимих доказів, не є достатніми та належними доказами для підтвердження вчиненн ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.309 КК України. Також, керуючись доктриною плодів отруйного дерева суд визнав недопустимими доказами висновок судової експертизи № 1/8.6/1237 від 03 травня 2019 року, висновок експерта №1/8.6/1418 від 23 квітня 2019 року, висновок експерта від 9 липня 2019 року №1/8.6/2360, а також вилучені під час обшуку речові докази, які визначені відповідними постановами. Також суд прийшов до висновку про відсутність передумов для очікування результатів завершення розслідування кримінального провадження №000003 за фактом перевищення влади або службових повноважень працівниками правоохоронного органу відносно обвинуваченого, оскільки про обставини, що стали підставою для внесення відомостей в ЄРДР прокурор дізнався під час судового засідання, яке відбулось ще 03 грудня 2021 року, однак відомості до ЄРДР вніс лише напередодні судового засідання, а не у строки, визначені ч. 1 ст. 214 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вказаний вирок скасувати з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неповноти судового розгляду, призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що суд ухвалив необгрунтований виправдувальний вирок за ч. 3 ст. 309 КК України, не мотивувавши його. Вважає незрозумілою позицію суду під час встановлення обставин користування гаражним приміщенням, оскільки суд в порушення принципу змагальності задовольнив клопотання сторони захисту про допит свідків та відмовив у задоволення клопотань сторони обвинувачення про допит додаткових свідків. Звертає увагу, що стороною захисту протягом досудового розслідування не подавались заперечення проти користування обвинуваченим гаражним приміщенням, клопотання про допит свідків та не відкривались відомості, відомі цим свідкам. Зазначає, що обвинувачений зазначав про застосування до нього органом досудового розслідування недозволених методів введення досудового розслідування, проте суд проігнорував вказані доводи та не провів їх належну перевірку, при цьому сторона обвинувачення неодноразово вказувала на необхідність проведення такої перевірки. Вказує, що суд в порушення вимог КПК України не зазначив, який саме пункт ст. 87 КПК України став підставою для визнання доказів недопустимими. Вважає, що протокол обшуку відповідає вимогам КПК України та є належним і допустимим доказом, а обшук було проведено відповідно до положень ч. 3 ст. 233 КПК України, як невідкладний випадок, при цьому обшук проводився одразу після вчинення злочину та після його проведення було отримано дозвіл слідчого судді.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду залишити без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити на таких підставах.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України апеляційний суд виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.
Що стосується тверджень прокурора про те, що суд під час розгляду обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 309 КК України порушив вимоги кримінального процесуального закону, висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження, а судовий розгляд за провадженням проведено неповно, слід зазначити наступне.
Відповідно до ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно зі ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення.
З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та умотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим рішенням є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За вимогами ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.
У справі Kari-PekkaPietilainenv. Finland (Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії, рішення від 22 вересня 2009 року), у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст.6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення...».
Судом першої інстанції не дотримано зазначених вимог кримінального процесуального закону при розгляді провадження та прийнятті судового рішення, а тому вирок не може вважатися законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_7 за інкримінованим йому кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 3 ст. 309 КК України, суд у вироку навів показання обвинуваченого, потерпілої та свідків, які вони давали в судовому засіданні, й дослідив письмові докази, покладені в основу обвинувачення.
Між тим цим доказам суд належної оцінки не надав, не навів у вироку переконливих мотивів чому він відкидає кожен з доказів обвинувачення окремо та у їх сукупності, внаслідок чого допустив неповноту судового розгляду.
Як слідує з оскарженого вироку, обгрунтовуючи висновок про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, суд в порушення вимог ст.ст. 94, 374 КПК України взагалі не надав належної оцінки всім зібраним у провадженні доказам з огляду на їх сукупність та взаємозв`язок, окремі з них взагалі залишив без оцінки, не врахував характер вчиненого кримінального правопорушення та обставини його скоєння, що потребували більш детального аналізу та оцінки непрямих доказів кримінального провадження та перевірки достовірності та допустимості інших доказів.
Аналіз матеріалів кримінального провадження, протоколу судових засідань та ухваленого судового рішення свідчать про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам чинного законодавства провів судовий розгляд однобічно та неповно, оскільки не дослідив такі обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення для правильного вирішення справи.
Конституційний Суд України у рішенні № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства.
Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
З оскаржуваного вироку видно, що мотивуючи свої висновки про наявність підстав для виправдання ОСОБА_7 суд посилався, зокрема, на недопустимість такого доказу як протокол обшуку від 16 березня 2019 року, а також похідні від нього докази, а саме показання понятих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та висновок судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів №1/8.6/1237 від 03 травня 2019 року, оскільки в матеріалах провадження відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що обвинувачений є власником чи володільцем гаражу АДРЕСА_4 , в якому було проведено обшук.
Між тим, суд не врахував позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 23 травня 2018 року у справі №159/451/16-к, відповідно до якої за загальним правилом, встановленим у ч. 2 ст. 234 та ч. 2 ст. 237 КПК України, огляд та обшук житла чи іншого володіння особи здійснюється на підставі ухвали слідчого судді. У винятковому випадку, передбаченому ч. 3 ст. 233 КПК України, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна, чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, однак у такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій (постфактум) звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Докази, встановлені внаслідок огляду та обшуку, проведених з порушенням зазначених правил, а також, якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, є недопустимими.
Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові від 26 березня 2019 року у справі № 752/3929/15-к.

Також суд першої інстанції не взяв до уваги позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі №346/7477/13-к, відповідно до якої проведення огляду частини житла, що перебуває у наймі, за згодою його власника, але за відсутності згоди користувача, є безумовним порушенням права цієї особи на недоторканість житла, що має наслідком недопустимість доказів, здобутих під час цієї слідчої дії.
Як убачається з матеріалів провадження, 16 березня 2019 року під час проведення на підстави ухвали слідчого судді Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2019 року обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 у період часу з 09.20 год. по 11.00 год. останнім було повідомлено, що він має у користуванні гаражне приміщення АДРЕСА_4 та добровільно надає згоду на проведення огляду в ньому за його участі.
16 березня 2019 року у період часу з 12.05 год. по 12.12 год. слідчим СВ Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області було в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України та на підставі заяви-дозволу ОСОБА_7 було здійснено обшук гаражного приміщення АДРЕСА_4 , який перебував у користуванні ОСОБА_7 .
З матеріалів провадження слідує, що слідчий після проведення вказаної слідчої дії невідкладно звернувся до слідчого судді Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з клопотанням про проведення обшуку та ухвалою слідчого судді Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2019 року було надано дозвіл на обшук, який було проведено 16 березня 2019 року в період часу з 12.05 год. до 12.27 год. в гаражному приміщенні АДРЕСА_4 , що перебуває у володінні ОСОБА_7 , під час якого було виявлено та вилучено металеву коробку, в середині якої знаходиться один прозорий пакет із полімерного матеріалу з фіксаторами, який містить кристалічну речовину бежевого кольору, яку опечатано до сейф-пакету № ЕХР0100056, та паперовий згорток рожевого кольору із сухою подрібненою речовиною рослинного походження зеленого кольору, який опечатано до сейф-пакету № 3566704.
Судом першої інстанції не надано оцінки діям обвинуваченого ОСОБА_7 під час проведення обшуку гаражного приміщення, де останнім добровільно зазначено про місце зберігання психотропної речовини.
Також поза увагою суду залишились показання допитаних у суді першої інстанції свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_11 , які зазначали, що ОСОБА_7 користувався гаражним приміщенням АДРЕСА_4 , а також показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які були понятими під час проведення обшуку вказаного гаражного приміщення, та вказували, що гараж, у якому проводився обшук, був закритий, відкрив його ключем саме ОСОБА_7 .
При цьому протокол за результатами цієї слідчої дії був складений у відповідності до вимог КПК України, підписаний, у тому числі підозрюваним, який будь-яких зауважень, зокрема щодо участі захисника у цій процесуальній дії, не зазначав.
Втім, суд першої інстанції не звернув уваги на вищевикладені обставини, не проаналізував та не перевірив належним чином матеріали кримінального провадження й доводи сторони обвинувачення та дійшов до передчасного висновку про визнання недопустимим доказом протокол обшуку (гаражного приміщення) від 14 вересня 2014 року, а також похідних від нього доказів, при цьому не навів зміст досліджених доказів та не надав їм будь-якої оцінки з точки зору підтвердження чи спростування інкримінованого обвинувачення.
На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, порушивши питання про недопустимість доказів, що мають істотне значення для вирішення провадження, докладних висновків не навів.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

При цьому для визнання доказу недопустимим за правилом «плодів отруєного дерева» у рішенні суду має бути чітко доведено похідний характер інформації, яка стала фактичною підставою для проведення відповідної слідчої (розшукової) дії, від дій, якими були істотно порушені права та свободи людини.

Однак, суд першої інстанції, допитавши у судовому засіданні свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , визнав їх показання недопустимими за принципом «плодів отруєного дерева» з підстав, що вони мають похідний характер від тих доказів, здобутих у ході проведення 16 березня 2019 року обшуку гаражного приміщення АДРЕСА_4 , який визнав недопустимим.

Таким чином, суд не тільки не зазначив підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, а ще й не оцінив ці докази, не дав їм аналіз, щоб об`єктивно прийти до висновку чому він відкидає ці докази.
Верховний суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК Украни до наданих сторонами доказів, суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті. Суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до частини 2 або 3 статті 87 КПК України, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК України, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору частини 1 статті 87 КПК України, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим (постанови Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року в справі №639/8329/14-к та від 01 грудня 2021 року у справі №501/740/18).
Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст. 368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.
Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, не перевірив належним чином доводи як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, та не навів у вироку переконливого обґрунтування, чому прийняв одні докази та відкинув інші, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України.
Крім того, виходячи зі змісту статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення досудового розслідування, у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні й необґрунтовані висновки, а тим більше обґрунтовувати ними свої рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини допустимість як доказів свідчень, отриманих за допомогою катувань, з метою встановлення відповідних фактів у кримінальному провадженні зводить нанівець саму суть права обвинуваченого не свідчити проти себе та призводить до несправедливості кримінального провадження в цілому.

Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями 27, 28 Конституції України, є обов`язковим.

Як слідує з матеріалів провадження, технічного запису судових засідань суду першої інстанції та що підтверджено обвинуваченим під час апеляційного перегляду, останній заявляв у суді першої інстанції про застосування щодо нього незаконних методів ведення досудового розслідування.

Однак, суд першої інстанції залишив поза увагою вказані доводи та не призначив проведення належної перевірки таких доводів шляхом офіційного розслідування.

Крім того, 11 січня 2022 року прокурором Синельниківської окружної прокуратури ОСОБА_15 було подано клопотання про врахування при наданні оцінці доказам те, що 10 січня 2022 року останнім було внесено відомості до ЄРДР та зареєстровано кримінальне провадження №000003 за фактом перевищення влади або службових повноважень працівниками правоохоронного органу щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , яке 11 січня 2022 року було направлено до управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального Управління Державного бюро розслідувань Дніпропетровської обласної прокуратури для організації досудового розслідування.

Однак, суд першої інстанції, заслухавши думку обвинуваченого та захисника, прийшов до висновку, що відсутні передумови для очікування результатів завершення розслідування, а дії прокурора, зокрема щодо термінів внесення відомостей до ЄРДР, розцінив як намагання затягнути завершення судового розгляду даного провадження.

На переконання апеляційного суду такий підхід у контексті положень статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також усталеної практики Європейського суду з прав людини є неприпустимим.

Згідно п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Разом з цим, враховуючи, що судом було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, виходячи з положень ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути зазначені порушення процесуального закону шляхом повторного дослідження доказів у провадженні, оскільки ці обставини не були встановлені судом першої інстанції.

З огляду на ці обставини апеляційний суд вважає за необхідне, керуючись ст. 9 КПК України, де вказано, що у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені, зокрема п.п. 1, 2, 10 ч. 1 ст. 7 КПК України, скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

При новому розгляді провадження суду необхідно усунути зазначену вище неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та порушення кримінального процесуального закону, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи, перевірити усі доводи, які викладені в апеляційній скарзі, й прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити.
Вирок Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4