ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/643/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/10/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.185 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 , ОСОБА_6

з участю:

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченої - ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у ЄРДР за №0000412, за апеляційною скаргою прокурора Теребовлянської окружної прокуратури на вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 11 травня 2021 року, -

Встановила:
Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Рахів, проживає АДРЕСА_1 , громадянку України, непрацюючу, останній раз засуджену вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці за ч.3 185 КК України до позбавлення волі на 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнену від відбування покарання з випробувальним терміном,

визнано невинуватою у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України виправдано її на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, - у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченою.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 у виді тримання під вартою скасовано та звільнено її з під варти в залі судового засідання.

Скасовано арешт накладений ухвалою слідчого судді від 05.12.2019 року на 53 ключі від замка.

Вироком суду також вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Згідно вироку, ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення, яке сформульовано в обвинувальному акті і підтримане прокурором під час судового розгляду, наступного змісту: 20 листопада 2019 року близько 11 год.00 хв у ОСОБА_8 , яка перебувала біля житлового будинку належного ОСОБА_10 по АДРЕСА_2 виник злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням до житла, а саме до вказаного житлового будинку. Реалізовуючи свій злочинний умисел ОСОБА_8 20 листопада близько 11 год. 00 хв., перебуваючи поруч з домогосподарством ОСОБА_10 , по АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, таємно, переконавшись, що її дії будуть не помічені, зайшла на подвір`я вказаного господарства, підійшла до вхідних дверей будинку, які відчинила шляхом підбору ключа та в подальшому проникла в середину будинку, в якому в одній із кімнат з сумки, яка зберігалась під ліжком викрала грошові кошти в сумі 5970 євро(станом на 24.11.2019 року згідно курсу НБУ становить 160194,32 грн. та 250 доларів США (станом на 24.11.2019 року згідно курсу НБУ становить 6048,42 грн.). Маючи реальну можливість розпоряджатись викраденим майном на власний розсуд, ОСОБА_8 покинула приміщення житлового будинку. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 завдано матеріальної шкоди ОСОБА_10 на зальну суму 166242,74 грн.

Такі дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднаного з проникненням у житло.

В апеляційній скарзі прокурор просить вищевказаний вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 винуватою у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначити їй покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч.3 ст.78 та ч.1 ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 жовтня 2018 року у виді позбавлення волі на строк 6 місяців та остаточно визначити їй покарання за сукупністю вироків у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.
Вказані вимоги мотивує тим, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Вважає, що у протоколі огляду місця події від 23.11.2019 року, допущено технічну помилку, і місцем вчинення злочину є домогосподарство по АДРЕСА_3 , зокрема у протоколі вказано, що огляд проведено за участю власниці домогосподарство по АДРЕСА_3 ОСОБА_10 , тому відсутні підстави визнавати його недопустимим доказом.

Стверджує, що покази свідка ОСОБА_11 та протокол пред`явлення особи для впізнання від 04 грудня 2019 року є належними доказами, оскільки вказаний свідок зазначила за якими ознаками вона може впізнати особу, що належним чином зафіксовано у протоколі, а пред`явлені особи для впізнання різко не відрізнялись один від одного за зовнішністю чи одягом.

При цьому тривале перебування свідка у відділенні поліції зумовлено тим, що з ОСОБА_8 слідчі дії проводились у нічний час з моменту її доставки в поліцію, згідно вимог ч.4 ст.223 КПК України, для недопущення втрати слідів кримінального правопорушення.
Зазначає, що немає підстав для визнання недопустимими доказами протоколу про відібрання зразків для експертного дослідження від 04.12.2019 року та похідного від нього висновку експерта від 18.12.2019 року № 1.4-982/19, оскільки ОСОБА_8 добровільно погодилася на вказану процесуальну дію та жодних заперечень не висловлювала.
Щодо твердження у вироку про те, що спочатку слідчим призначалася дактилоскопічна експертиза, відправлявся один сейф - пакет, тоді слідчий виносив постанову про залишення без виконання постанови про призначення судово- дактилоскопічної експертизи, потім знову виносив постанову про проведення дактилоскопічної експертизи, знову направляв сейф пакет з ОМП, то апелянт зазначає, що вказані дії були зумовлені тим, що спочатку були одержані дактилокарти ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , а вже потім ОСОБА_8 , тому неспівпадіння номера сейф-пакету допущено через технічну описку, але при цьому його цілісність не була порушена.
Також при допиті свідка ОСОБА_13 не з`ясовано її родинні стосунки із обвинуваченою в порушення вимог ст.354 КПК України, що вплинуло на правильність їх оцінки у вироку.
У зв`язку із викладених у апеляційній скарзі мотивів, апелянт просить провести частково судове слідство та допитати у судовому засіданні потерпілу ОСОБА_10 , обвинувачену ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , експерта ОСОБА_16 , а також дослідити наявні у матеріалах провадження письмові докази.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачену та її захисника, які вважають вказаний вирок законним та обґрунтованим, прокурора, що просить задовольнити його апеляційну скаргу, з мотивів, викладених у ній, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, чи винна особа у вчиненні кримінального правопорушення, в якому обвинувачується, та в разі недоведеності її винуватості - ухвалити виправдувальний вирок.
Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_8 , суд першої інстанції наведених вимог закону дотримався.

Як вбачається з вироку, у ньому викладено формулювання пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, що визнане судом недоведеним, підстави виправдання та мотиви, з яких суд визнав одні докази сторони обвинувачення недопустимими, а інші - недостатніми для доведення винуватості обвинуваченої.

При цьому, матеріалами кримінального провадження підтверджується, що в ході судового розгляду, дотримуючись вимог ст. ст. 22, 23 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, суд створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав і свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності переконливості перед судом, безпосередньо дослідив і оцінив всі докази у справі, в тому числі й ті, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення, та в повній мірі з`ясував обставини, що мають істотне значення для прийняття правильного рішення, за результатами чого дійшов обґрунтованого висновку про те, що зібрані докази не доводять винуватість ОСОБА_8 в інкримінованому їй правопорушенні, за обставин встановлених органом досудового розслідування.

В ході розслідування кримінального провадження за №000412, відомості про яке внесено до ЄРДР 24 листопада 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України постановлено вважати анкетні дані особи ОСОБА_17 , як невірні, а ОСОБА_8 , як такі, що відповідають дійсності, що вбачається з постанови слідчого про уточнення анкетних даних від 21 січня 2020 року (т.1 а.п.101).

Так, органом досудового розслідування, в обґрунтування доведеності винуватості ОСОБА_8 , у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України було надано суду ряд доказів, які суд першої інстанції належним чином дослідив, проаналізував, оцінив та вірно поклав в основу виправдувального вироку.

За наслідками апеляційного розгляду в ході аналізу матеріалів провадження та, у відповідності до вимог ч.3 ст.404 КПК України, в ході проведення часткового судового слідства за клопотанням сторони обвинувачення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність достатніми та допустимими доказами винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.
Так, органом досудового розслідування, як доказ винуватості ОСОБА_8 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, суду було надано протокол огляду місця події від 23 листопада 2019 року проведеного у будинковолодінні, належному потерпілій ОСОБА_10 та ілюстративну таблицю до нього (т.1 а.п.77-81).
Відповідно до вимог ч.5 ст.237 КПК України при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування.

Згідно приписів ч.ч. 1, 3 ст. 104 КПК України (в редакції, чинній на момент проведення обшуку), у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі. Протокол складається з: 1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце, час проведення та назву процесуальної дії; особу, яка проводить процесуальну дію (прізвище, ім`я, по батькові, посада); всіх осіб, які присутні під час проведення процесуальної дії (прізвища, імена, по батькові, дати народження, місця проживання); інформацію про те, що особи, які беруть участь у процесуальній дії, заздалегідь повідомлені про застосування технічних засобів фіксації, характеристики технічних засобів фіксації та носіїв інформації, які застосовуються при проведенні процесуальної дії, умови та порядок їх використання; 2) описової частини, яка повинна містити відомості про: послідовність дій; отримані в результаті процесуальної дії відомості, важливі для цього кримінального провадження, в тому числі виявлені та/або надані речі і документи; 3) заключної частини, яка повинна містити відомості про: вилучені речі і документи та спосіб їх ідентифікації; спосіб ознайомлення учасників зі змістом протоколу; зауваження і доповнення до письмового протоколу з боку учасників процесуальної дії.

Аналіз протоколу огляду місця події від 23.11.2019 року дає підстави для висновку про невідповідність його вказаним вимогам.

Так, у зазначеному протоколі огляду місця події не вказано які саме дії слідчим та де конкретно були здійснені для отримання відомостей, важливих для даного кримінального провадження, в тому числі виявлені та/або надані йому предмети, сліди, тощо; спосіб їх отримання, а також їх послідовність, не вказано місце виявлення предметів та слідів, а також місце звідки їх було вилучено, їх детальний опис та спосіб ідентифікації.

Крім того, обмежившись в резолютивній частині протоколу вказівкою про те, що під час ОМП виявлено та вилучено: 1. 7 папілярних візерунків пальців рук; 2. 3 сліди ймовірно рукавиць; 3. серцевина врізного замка вхідних дверей та 4.гаманець у протоколі, всупереч вказаним вище вимогам, слідчий не зазначив про те чи вказані об`єкти були предметом огляду, не вказано також відомостей про те чи мало місце упакування та його спосіб; відсутні відомості про опечатування, не зазначено про наявність на упакуванні маркування, серійних номерів та відомостей про скріплення опечатаного упакування підписами присутніх при цьому осіб.

Не відображено проведення вказаних дії і у додатку до протоколу ОМП на долучених до нього фото ілюстраціях, де зображено лише загальний вигляд приміщень домогосподарства потерпілої ОСОБА_18 , огляд якого проводився.

Не усунуті вказані порушення й показами допитаних в судовому засіданні понятих ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та потерпілої ОСОБА_10 ..

При цьому, з показів зазначених свідків вбачається, що вони були запрошені у якості понятих під час огляду помешкання потерпілої ОСОБА_10 , та коли вони прибули, працівники поліції на той момент вже проводили якісь дії у будинковолодінні потерпілої, а також свідки пояснювали, що увесь час не спостерігали як поводився огляд приміщення, періодично вони виходили на вулицю. Не змогли свідки пригадати й послідовності дій працівників поліції з виявлення речових доказів та слідової інформації. Разом з тим, свідки вказали, що огляд проводився саме у будинку, який належить потерпілій ОСОБА_10 по АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про невідповідність протоколу огляду місця події вимогам ст.104 КПК України, а відтак й самого огляду місця події вимогам ст. 237 КПК України, що є наслідком визнання його недопустимим.

З урахуванням наведеного, недопустимими є й отримані за результатом такого проведеного огляду сім папілярних візерунків пальців рук; три сліди ймовірно рукавиць; серцевина врізного замка вхідних дверей та гаманець, якими орган досудового розслідування обґрунтовує причетність ОСОБА_8 до інкримінованого їй кримінального правопорушення, як такі, що отримані без дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

При цьому, вірним є мотив суду першої інстанції про те, що допущені порушення під час проведення огляду місця події та отримані за результатами його проведення докази викликають обґрунтований сумнів щодо неможливості в подальшому доступу до вилучених речей після їх фактичного вилучення з домоволодіння потерпілої.
Так, визнаючи вказані докази недопустимими, судом першої інстанції вірно було враховано та дано оцінку наступним обставинам.

25 листопада 2019 року постановою слідчого було призначено судово - дактилоскопічну експертизу виявлених та вилучених під час проведення огляду місця події 7 папілярних візерунків пальців рук (т.2 а.п.140). Далі, 05.12.2019 року слідчим було винесено постанову про залишення без виконання постанови від 25 листопада 2019 року про призначення судово - дактилоскопічної експертизи із вказівкою експерту про повернення наданих у розпорядження експерта сейф пакета EXP№263116 із вмістом додатку до ОМП та дактилокарт ОСОБА_10 та ОСОБА_21 (т.2 а.п.143). Після цього, постановою від 11 грудня 2019 року слідчим знову винесено постанову та призначено судово- дактилоскопічну експертизу (т.2 а.п.145-146) та із супровідного листа від 12 грудня 2019 року вбачається, що слідчим направлено у експертну установу постанову та сейф пакет вже з іншим номером, а саме серії EXP №0235694 та зазначено, що із вмістом додатку до ОМП та паперовий конверт із вмістом дактилокарт ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 (т.2 а.п.144).
В апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що вилучені під час огляду місця події 23.11.2019 року сім папілярних візерунків пальців рук не піддавалися сторонньому впливу до скерування їх в експертну установу, про що свідчить та обставина, що сейф пакет серії EXP №0235694, який надійшов на експертизу був заклеєний, про що свідчить вказівка експерта на цілісність упакування і це відображено у висновку експерта №1.4-982/19 від 18.12.2019 року.
Такі доводи колегія суддів вважає неспроможними, оскільки сама по собі цілісність упакування сейф пакета серії EXP №0235694, який був повторно направлений на експертизу на підставі постанови слідчого від 11.12.2019 року не спростовує вищевикладених висновків місцевого суду. При цьому, у матеріалах справи відсутні будь-які процесуальні рішення слідчого, які б обґрунтовували повторне направлення в експертну установу для проведення експертизи об`єктів дослідження у сейф пакеті з номером EXP №0235694 замість сейф пакета EXP№263116, який попередньо направлявся на експертизу постановою слідчого від 25 листопада 2019 року.
Враховуючи вказані обставини, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що похідні від протоколу огляду місця події від 23.11.2019 року та отримані за його результатом докази, також є недопустимими в розумінні ст.86 КПК України: висновок експерта №1.4-982/19 від 18.12.2019 року (т.1 а.п.84-94); висновок експерта №1.3-598/19 від 03.12.2019 року (т.2 а.п.61-64) та висновок експерта №1.3-597 від 28.11.2019 року (т.2 а.п.72-75)..
Окрім того, на обґрунтування доведеності причетності ОСОБА_8 до інкримінованого їй злочину, стороною обвинувачення надано суду також докази: протокол пред`явлення особи для впізнання та ілюстративну таблицю до нього від 04 грудня 2019 року (т.1 а.п.96-99); протокол отримання зразків для експертизи від 04 грудня 2019 року (т.2 а.п.59); протокол огляду від 04 грудня 2019 року та ілюстративну таблиця до нього (т.2 а.п.52-53); постанову про уточнення анкетних даних від 21 січня 2020року (т.1 а.п.101).

Як пояснила в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_8 , працівники поліції примусово доставили її у відділок поліції де проводили її впізнання, яке вона вважає проведене із порушенням, так як статисти при цьому були не ромської національності як вона сама; відбирали у неї відбитки пальців рук; оглядали її речі і лише наступного дня відпустили додому. Вказує, що було порушено її права, оскільки не було забезпечено участі захисника при цьому, а вона, в силу того, що є особою ромської національності та не вміє читати й писати українською мовою, не змогла самостійно обстоювати свої інтереси.

Відповідно до ч.4 ст.223 КПК України проведення слідчих (розшукових) дій у нічний час (з 22 до 6 години) не допускається, за винятком невідкладних випадків, коли затримка в їх проведенні може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення чи втечі підозрюваного.

Аналіз зазначених вище процесуальних документів свідчить про те, що усі вказані слідчі дії за участю обвинуваченої ОСОБА_8 були проведені 04 грудня 2019 року у період часу з 22:25 год. по 23:30 год., тобто із порушенням вказаної вище номи КПК.

В апеляційній скарзі прокурор обґрунтовує таку необхідність проведення слідчих дій у нічний період невідкладністю, однак не зазначає до втрати яких слідів кримінального правопорушення могла призвести затримка їх проведення.

Зі змісту проведених за участю ОСОБА_8 слідчих дій вбачається, що у неї було відібрано взірці папілярних узорів рук, проведено за її участю впізнання та здійснено огляд її сумки. При цьому у матеріалах справи відсутні дані про те, що ОСОБА_8 ухилялася від органів досудового розслідування, що унеможливлювало б виклик останньої у процесуальний спосіб до слідчого та проведення за її участю вказаних слідчих дій не у нічний час. Не обґрунтовано таку необхідність й стороною обвинувачення як в суді першої інстанції, так і у апеляційній скарзі.

Крім того, відповідно до ст. 209 КПК особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишитися поряд з уповноваженою особою.

Обставини конкретної справи свідчать, що обвинувачена ОСОБА_8 , в силу підкоренню наказу працівника поліції залишалася у відділку у нічний час для проведення вказаних процесуальних дій за її участю, фактично була затримана, однак усупереч вимогам ч. 5 ст. 208 вказаного Кодексу протоколу про її затримання не було складено і процесуальні права їй роз`яснено та забезпечено не було.

Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Вказані вище порушення, на думку колегії суддів також є істотними, що дає підстави для висновку про недопустимість вищезазначених доказів та доказів, отриманих за результатом їх проведення.

Таким чином покази свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , які були понятими під час проведення вказаних слідчих дій з обвинуваченою, немають доказового значення при встановлені винуватості останньої.

У зв`язку із цим інші мотиви, з яких апелянт просить скасувати вирок суду першої інстанції, не мають вирішального значення з огляду на викладене вище.
Разом з тим, колегія не погоджується з таким мотивом місцевого суду про недопустимість висновку дактилоскопічної експертизи - у зв`язку з недотриманням статті 241 КПК під час відібрання відбитків пальців ОСОБА_8 та вважає слушними в цій частині доводи апеляційної скарги прокурора.

Так, ст. 241 КПК регулює порядок освідування особи, а стаття 245 КПК вказує на необхідність дотримання вимог зазначеної статті в ході отримання біологічних зразків, якими відбитки пальців не є. Отже, відібрання відбитків пальців за згодою обвинуваченої особи без відповідної постанови прокурора чи доручення не становить порушення вимог КПК, а отже, і не призводить до визнання з цих підстав недопустимими доказів, отриманих у результаті цієї слідчої дії.

Разом з тим, зазначена обставина не впливає на правильність висновків суду першої інстанції про недопустимість вказаних доказів в цілому, з підстав викладених вище.

Також, з урахуванням відсутності інших належних, достатніх та допустимих доказів, самі по собі не можуть бути достатніми доказами вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України покази допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_24 , оскільки остання не була очевидицею події кримінального правопорушення. З показів даного свідка вбачається, що після того, як вона дізналася, що у її сусідки ОСОБА_10 сталася крадіжка з будинку, вона пригадала, що бачила як від нової хати відходило три жінки середньої статури в довгих спідницях та хустинах на голові.

З цих же підстав не може бути достатнім доказом покази потерпілої ОСОБА_10 , яка 23 листопада 2019 року виявила відсутність грошей, які зберігала у своєму будинку та вважає, що крадіжка могла статися 20 листопада 2019 року, а також покази свідка ОСОБА_25 , якому про крадіжку стало відомо зі слів матері потерпілої ОСОБА_10 ..

Інших доказів, окрім тих, які були покладені судом в основу виправдувального вироку, та які б залишилися поза увагою суду першої інстанції, стороною обвинувачення надано не було.

Приписи ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, ст. 2 КК України регламентують, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

При цьому, в силу вимог ст.92 КПК України саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого у даному кримінальному провадженні зроблено не було.
Зі змісту ч.2 ст.8 та ч.5 ст.9 КПК України випливає, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Рішення Європейського суду з прав людини у справі Бочаров проти України (п.45) передбачено, що суд, оцінюючи докази, керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Таке доведення може походити зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

З урахуванням викладеного, оцінивши кожен поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд прийшов до вірного висновку, що стороною обвинувачення не доведено вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, сформульоване в обвинувальному акті прокурора за ч.3 ст.185 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України.

В ході апеляційного розгляду даного кримінального провадження не встановлено підстав, передбачених ст.409 КПК України та не знайшли свого підтвердження доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було дано належної оцінки усім наявним в матеріалах справи доказам, оскільки з аналізу вироку та матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції, у відповідності до вимог ст.94 КПК України, безпосередньо були досліджені усі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, яким суд дав вірну юридичну оцінку, що у вироку достатньо мотивував.

Частиною 3 ст.409 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.

В даному випадку, при перевірці вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено такої невідповідності висновків суду першої інстанції, які б могли вплинути на правильність постановленого вироку та таких порушень вимог КПК України, які б стали підставою для скасування по суті правильного судового рішення.

Враховуючи викладені вище обставини, в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, у зв`язку з чим його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

Ухвалила:

Апеляційну скаргу прокурора Теребовлянської окружної прокуратури на вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 11 травня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 11 травня 2021 року щодо ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді