Справа №585/566/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/243/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 березня 2021 року, якою засудженому ОСОБА_6 відмовлено у клопотанні про дострокове звільнення від відбування покарання, -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся ОСОБА_6 з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 березня 2021 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання. Своє рішення суд мотивував тим, що суд не має законодавчого права вирішувати питання про відповідність чи не відповідність призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі ст.28 Конституції України та ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод оскільки це питання не належить до питань про всякого роду сумнівів і протиріч, які вирішуються судом під час виконання вироків, та не передбачено ст. 537 КПК України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив визнати розгляд справи Роменським міськрайонним судом Сумської області за його клопотанням про умовно-дострокове звільнення таким, що порушило ч.4-5 ст.9 КПК України, визнати відмову в задоволенні вищевказаного клопотання безпідставною, скасувати ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 березня 2021 року, а матеріали провадження направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції з додержанням вимог ч.4-5 ст.9 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги засуджений ОСОБА_6 вказував, що

Роменським міськрайонним судом Сумської області було безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання, не було взято до уваги обґрунтувань з посиланнями на положення національного та міжнародного законодавства, які надають суду право та механізми застосування дострокового звільнення, чим було порушено право на справедливий суд.

Зазначав, що судом першої інстанції в своєму рішенні проігноровано п.п.9-12 Резолюції (76) 2 від 17.02.1976 року Комітету міністрів Ради Європи, практику Європейського суду з прав людини, а тому судом допущено процесуальне порушення ч.4-5 ст.9 КПК України.

Про призначення апеляційного розгляду даного кримінального провадження на 14 год. 30 хв. 05 жовтня 2022 року засуджений ОСОБА_6 був повідомлений завчасно, шляхом направлення поштового повідомлення на адресу ДУ «Роменська ВК № 56», в якій перебуває і з метою забезпечення прав останнього на участь у судовому засіданні, судом апеляційного суду було постановлено ухвалу про здійснення розгляду апеляційної скарги ОСОБА_6 у режимі відео конференції між Сумським апеляційним судом та вказаною установою.

Однак, проведення відеоконференції за участі засудженого ОСОБА_6 виявилось неможливим, оскільки Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні було введено воєнний стан і в даній установі на даний час відсутній як інтернет, так і інший зв`язок.

До початку апеляційного розгляду від захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 надійшла заява про розгляд справи без її участі. Від прокурора ОСОБА_8 також надійшла заява, в якій він просив провести судовий розгляд без його участі.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про можливість здійснити розгляд даного провадження за відсутності апелянта - засудженого ОСОБА_6 , з врахуванням того, що його явка при апеляційному розгляді не є обов`язковою, оскільки в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення його становища та подальше відкладення апеляційного розгляду оскаржуваної ухвали, яка перебуває в Сумському апеляційному суді з квітня 2021 року, тобто понад 1 рік, на невизначений термін, не буде сприяти ефективності кримінального провадження та дотримання розумних строків судового розгляду та у відсутність інших учасників судового розгляду, без фіксування судового засідання технічними засобами, що узгоджується з вимогами ч.4 ст.405 КПК України.

Тому, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог закону судом першої інстанції при розгляді клопотання ОСОБА_6 належним чином дотримано.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 засуджений 22 жовтня 2003 року вироком Апеляційного суду м.Києва за ч.4 ст.187, п.п.6.9,12 ч.2 ч.2 ст.115,70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахується з 31.12.2002 року.

Ухвалою Верховного суду України від 18 березня 2004 року вирок Апеляційного суду м.Києва від 22.10.2003 року відносно ОСОБА_6 змінено , в порядку ст.395 КПК України виключено з вироку обвинувачення за п.9 ч.2 ст.115 КК України.

Згідно розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили - вирок Апеляційного суду м.Києва від 22.10.2003 року відносно ОСОБА_6 набрав законної сили 18 березня 2004 року.

На обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції правильно врахував, що ОСОБА_6 звернувся до Роменського міськрайонного суду Сумської області з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, однак ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 березня 2021 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, оскільки суд не має законодавчого права вирішувати питання про відповідність чи не відповідність призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі ст.28 Конституції України та ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод оскільки це питання не належить до питань про всякого роду сумнівів і протиріч, які вирішуються судом під час виконання вироків, та не передбачено ст. 537 КПК України.

Відповідно ст. 152 КВК, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом, а згідно ч. 1 ст. 82 КК особам, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. При цьому ч. 4 цієї норми закону встановлені конкретні строки, після фактичного відбуття яких (в залежності від ступеня тяжкості) можлива заміна невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно ч. 1 ст. 51 КК, до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань, зокрема: п. 11) позбавлення волі на певний строк; п. 12) довічне позбавлення волі. При цьому кримінальний закон розкриває зміст цих покарань в різних його статтях (ст. 63 і 64 КПК) і виокремлює правила щодо їх призначення, що і вказує на те, що довічне позбавлення волі не є законодавчо визнаним різновидом такого виду покарання як позбавлення волі, а навпаки, є окремим видом, який має свій спеціальний порядок та умови його відбування.

Велика Палата Верховного Суду (далі ВП ВС) у своїй постанові від 15.05.2019 у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», де Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства із порушеного засудженим питання не внесені.

Зі змісту ч. 1 ст. 75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України, до повноважень якої належить, зокрема, прийняття законів (п. 3 ст. 85 Основного Закону). При цьому відповідно п. 1 ч. 1 ст. 91 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

08.07.2020 ВП ВС, розглянувши кримінальну справу за заявою ОСОБА_9 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 (заява № 41216/13) у справі «Пєтухов проти України № 2» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги його обґрунтувань з посиланням на положення національного та міжнародного суду, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлені ЄСПЛ порушення, на які посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду будь-якої інстанції усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим особам, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

З огляду на вказане, проаналізувавши норми національного законодавства України та судову практику ЄСПЛ, будь-які законодавчо визначені підстави для вирішення питання щодо безпідставності відмови Роменським міськрайонним судом Сумської області у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у колегії суддів відсутні.

Що стосується доводів засудженого, про неврахування судом першої інстанції в своєму рішенні практики Європейського суду з прав людини та Резолюції (76) 2 від 17.02.1976 року Комітету міністрів Ради Європи, то вони не відповідають дійсності.

Так, встановлені Європейським судом з прав людини порушення, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Крім того, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Разом з тим, враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі злочини насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

Крім іншого, при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об"єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

У 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Крім того, згідно п. 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічіть ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням численні рішень у справах ЄСПЛ.

Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимогам ст. 3 ЄКПЛ.

Колегія суддів наголошує, що на теперішній час в державі відсутня процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі, або умовно-дострокове звільнення такої особи, однак в України існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.

Так, ч. 2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_6 .

Отже, судом першої інстанції, в супереч доводам апелянта, обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, оскільки на даний час відсутні передбачені законодавством України підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

На підставі наведеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 березня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання - залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4