УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 464/5498/20
провадження № 51-2210ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді арешту на строк 3 місяці. На підставі частин 1 та 4 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк два роки.
За ч. 2 ст. 186 КК ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 71 КК йому призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.
Як встановив суд у вироку, ОСОБА_4 09 вересня 2020 року о 23:53 на АДРЕСА_2 разом із невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, під час конфлікту з потерпілим ОСОБА_5 умисно наніс останньому удар обома руками в грудну клітку потерпілого, після чого невстановлена досудовим розслідуванням особа умисно нанесла ОСОБА_5 удар кулаком в обличчя, чим завдали потерпілому легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
Неподалік будинку АДРЕСА_2 06 листопада 2020 року о 19:15 ОСОБА_4 з корисливих мотивів шляхом ривка повторно відкрито викрав майно потерпілої ОСОБА_6 жіночу сумку, в якій знаходились гроші та майно потерпілої, на загальну суму 3 650 грн.
Крім того, ОСОБА_4 27 грудня 2020 року о 15:00 неподалік будинку АДРЕСА_3 з корисливих мотивів шляхом ривка повторно відкрито викрав у потерпілої ОСОБА_7 жіночу сумку, в якій знаходились гроші та майно потерпілої, на загальну суму 1 880 грн.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 19 квітня 2022 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі засуджений просить змінити вирок Сихівського районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року, призначивши менш суворе покарання, або звільнити від його відбування.
Обґрунтовуючи скаргу, ОСОБА_4 стверджує, що вирок місцевого суду є незаконним у зв`язку з незастосуванням положень ст. 69 КК з огляду на наявні обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень. Також, касатор просить відповідно до ч. 2 ст. 66 КК врахувати інші обставини, що пом`якшують покарання, а саме: позитивну характеристику за місцем проживання, участь у бойових діях на території Луганської та Донецької областей, наявність сім`ї та двох малолітніх дітей, відсутність претензій із боку потерпілих. Указані обставини, як стверджує засуджений, залишились поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій.
Викладені обставини, на переконання ОСОБА_4 свідчать, що призначене йому покарання, яке необхідно відбувати реально, є занадто суворим та не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 186 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки касатор не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.
Твердження ОСОБА_4 про невідповідність призначеного йому покарання внаслідок суворості Верховний Суд вважає безпідставними з огляду на таке.
Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
За правилами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Частиною 1 ст. 69 КК передбачено, зокрема, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень; кількість епізодів протиправної поведінки; особу засудженого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності та вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст.186 КК, під час іспитового строку, має статус учасника бойових дій, не працює, але є працездатною особою, суспільно корисною роботою не займається, офіційного доходу не має; міцні соціальні зв`язки (одружений, має двох малолітніх синів та постійне місце проживання, за яким мешкає з матір`ю, дружиною та дітьми); неперебування на обліках у лікарів нарколога та психіатра; характеристику; обставини, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття й активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень; обставину, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку ОСОБА_7 ; невідшкодування потерпілим спричиненої шкоди; досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої ризики вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства оцінені, як високі.
З урахуванням наведеного Сихівський районний суд м. Львова дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі, визначивши його строк у наближеному до мінімально можливого, відповідно до вимог ст. 71 КК, розміру 4 роки 1 місяць, оскільки, на переконання місцевого суду, саме таке покарання буде достатнім і необхідним для виправлення засудженого та недопущення ним надалі вчинення кримінальних правопорушень.
Крім того, перевіряючи аргументи сторони захисту, місцевий суд не знайшов підстав для призначення засудженому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 186 КК, з огляду на зазначені вище обставини у їх сукупності та дані про особу винного.
Зауважено місцевим судом у вироку і про неможливість застосування положення ст. 75 КК, оскільки ОСОБА_4 вчинив нове кримінальне правопорушення під час іспитового строку.
Отже, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 186, яке необхідно відбувати реально.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій указував про суворість призначеного йому покарання та просив застосувати положення ст. 69 КК. Доводи, викладені засудженим в апеляційній скарзі, аналогічні доводам, які він зазначив у касаційній скарзі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені у скарзі, щодо вимог засудженого ОСОБА_4 про застосування стосовно нього положень ст. 69 КК. Водночас, не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, аргументувавши таке рішення.
Львівський апеляційний суд визнав безпідставними твердження апелянта про невідповідність призначеного покарання через суворість та про неврахування судом під час призначення покарання особи останнього, оскільки місцевим судом повною мірою враховано тяжкість вчинених кримінальних правопорушень та дані про особу винного.
Крім того, з урахуванням у сукупності всіх обставин та особи засудженого, який вчинив тяжкий злочин, апеляційний суд вказав про відсутність достатніх підстав для висновку про істотне зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення та для застосування положень ст. 69 КК. Водночас обставини, що ОСОБА_4 зареєстрований та проживає разом із дружиною й малолітніми дітьми та є учасником бойових дій, жодним чином не впливають на суспільну небезпечність вчиненого діяння і, відповідно, не знижують ступеня тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Зазначені вище обставини на переконання Верховного Суду переконливо свідчать, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. Отже, посилання в касаційній скарзі засудженого на те, що судами першої та апеляційної інстанції не в повній мірі враховано обставини, які, на його думку, є достатніми для пом`якшення призначеного йому покарання, безпідставні.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 доводи не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих аргументів, що свідчили б про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості чи неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3