В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000053

за апеляційною скаргою заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 липня 2022 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Царедарівка, Доманівського району, Миколаївської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє 31.03.2022 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області за ч.2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки,

-обвинуваченого за ч. 2 ст. 185 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 липня 2022 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України до призначеного покарання частково приєднано ОСОБА_6 невідбуте покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31.03.2022 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

На підставі п. п. 1,2 ч.1, п.2 ч.2 ст.76 КК України на нього покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати на проведення товарознавчих експертиз у розмірі 7 044 грн. 80 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок скасувати в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у застосуванні кримінального закону, який не підлягає застосуванню.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 вважати засудженим за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31.03.2022 виконувати самостійно.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор не оспорюює висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення та доведеності його вини.

Однак вважає, що вирок у частині звільнення від відбування покарання підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає особі обвинуваченого.

Зазначає, що вирішуючи питання про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції взагалі не вмотивував своє рішення.

Апелянт наголошує, що ОСОБА_6 , починаючи з 2000 року неодноразово судимий за злочини проти власності, однак на шлях виправлення не став і знову вчинив аналогічні умисні злочини.

Зазначає, що заходи впливу, які раніше вже застосовувалися до обвинуваченого з боку держави, а саме: звільнення від відбування покарання з іспитовим строком, відбування покарання в місцях позбавлення волі, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання не досягли мети виправлення і запобігання обвинуваченим вчиненню нових злочинів, а обвинувачений ОСОБА_6 належних висновків не зробив та знову вчинив майновий злочин.

Прокурор зазначає, що судом першої інстанції враховані одні й ті ж самі обставини як при призначенні покарання, так і при звільненні від його відбування.

Апелянт вважає, що суд безпідставно визнав обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого щире каяття. Зазначає, що із матеріалів кримінального провадження не вбачається у обвинуваченого ОСОБА_6 належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки, її осуду, бажання виправити ситуацію, яка склалася.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

12.12.2021 близько 12.00 ОСОБА_6 , раніше судимий, перебуваючи у ОСОБА_8 по АДРЕСА_2 , разом розпивали спиртні напої. Після того як ОСОБА_8 пішла спати, ОСОБА_6 залишився в кімнаті, де побачив валізу з інструментами і вирішив її викрасти. Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на вчинення крадіжки чужого майна, ОСОБА_6 з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи з прямим умислом, направленим на незаконне викрадення майна, з корисливою метою, усвідомлюючи можливість настання негативних наслідків своїх дій, діючи таємно, повторно, шляхом вільного доступу викрав валізу (кейс) вартістю 49 грн. з інструментами на загальну суму 910 грн. 21 коп.

Крім того, 06.01.2022 року близько 12.00 години ОСОБА_6 , перебуваючи у знайомого ОСОБА_9 по АДРЕСА_3 , де вони разом розпивали спиртні напої, скориставшись тим, що потерпілий заснув і не бачить його, вирішив таємно викрасти майно останнього - ноутбук Samsung, який знаходився у кімнаті квартири. Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і можливість настання негативних наслідків, таємно повторно шляхом вільного доступу без дозволу власника взяв вказаний ноутбук вартістю 1 250 грн. і з викраденим майном з місця вчинення злочину зник, завдавши своїми діями матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_9 на вказану суму.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.185 КК України, у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши дані щодо особи обвинуваченого та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, є правильними, відповідають фактичним обставинам справи, та апелянтом в цій частині не оспорюються.

Що стосується призначеного покарання ОСОБА_6 , то воно призначено відповідно до вимог ст. 65-66 КК України, в межах санкції ч. 2 ст. ст. 185 КК України.

Вирок в цій частині прокурором не оспорюється, судом першої інстанції призначено за видом та розміром таке покарання, яке і просить апелянт.

Разом з тим, є обґрунтованими доводи апелянта про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність внаслідок неправильного звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням. На думку суду, висновки суду першої інстанції в цій частині є невірними.

Відповідно до приписів ст. ст. 50, 65 КК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Згідно ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, за правилами вищевказаної статті рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, коли дані про особу засудженого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого злочину, дають суду достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення особи можливе без реального відбування призначеного покарання.

Проте, зазначених вимог закону судом першої інстанції при звільненні ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням не дотримано.

Так, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції взагалі не вмотивував свій висновок.

Як убачається зі змісту вироку, обгрунтовуючи свою позицію, суд першої інстанції послався на дані про особу обвинувачення, його вік, майновий та сімейний стан, репутацію, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Але, прийнявши рішення про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції не врахував суспільну небезпечність вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, та дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних злочинів проти власності, судимість за які не знята і не погашена у встановленому законом порядку.

Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що до обвинуваченого декілька разів застосовувався інститут звільнення від покарання. Останній злочин обвинувачений ОСОБА_6 вчинив через незначний час після того, як закінчився встановлений судом іспитовий строк.

Однак, попри суттєві заходи впливу, які раніше вже застосовувались до обвинуваченого з боку держави з метою не лише покарання, а й виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів, належних висновків останній для себе не зробив та знову вчинив злочин проти власності.

За вчинене йому призначалися покарання у виді позбавлення волі, штрафу, застосовувалось двічі звільнення від відбування покарання з випробуванням, умовно-дострокове звільнення від відбуття покарання. Проте, обвинувачений на шлях виправлення не став та вчинив новіе кримінальне правопорушення.

Окрім того, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що обвинувачений не працює, перебуває на обліку нарколога з приводу синдрому алкогольної залежності.

Суд погоджується з доводами прокурора, що поведінка обвинуваченого свідчить про його стійку антисоціальну поведінку та небезпечність для суспільства.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , судом визнано щире каяття. Проте, незважаючи на наявність даної обставини, відсутні підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, оскільки матеріали провадження доводять стійкість сформованої протиправної поведінки обвинуваченого, адже попри суттєві заходи впливу, які раніше вже застосовувалися до нього з боку держави з метою не лише покарання, а й виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів, належних висновків обвинувачений не зробив та, маючи не зняту і не погашену у встановленому законом порядку судимість, знову вчинив злочин.

З огляду на зазначене, суд вважає слушними доводи апелянта про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, оскільки таке рішення не сприятиме його виправленню, і не буде запобігати вчиненню обвинуваченим нових кримінальних правопорушень.

Оскаржений вирок не містить переконливих мотивів на обгрунтування того, що викладені судом першої інстанції обставини у своїй сукупності дають підстави для висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства.

Отже, рішення апеляційного суду про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК є необгрунтованим, а тому закон про кримінальну відповідальність застосовано судом першої інстанції неправильно, що призвело до м`якості призначеного покарання, про що обгрунтовано зазначає прокурор у апеляційній скарзі.

В силу неправильного застосування судом кримінального закону, на підставі ч.1 п.4 ст.420 КПК України вирок суду підлягає скасуванню в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання, з постановленням нового вироку.

Оскільки апеляційний суд скасовує оскаржуваний вирок суду першої інстанції в частині звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, то на підставі ч.4 ст. 70 КК України вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31.03.2022, яким ОСОБА_6 засуджений за ч.2 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, належить виконувати самостійно.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 418, 420, 424, 425, 532, 615 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 липня 2022 року щодо ОСОБА_6 в частині звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, - скасувати.

Вважати засудженим ОСОБА_6 за ч. 2 ст.185 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 березня 2022 року виконувати самостійно.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим,- в той самий строк з дня вручення йому копій судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_10