Номер провадження: 11-сс/813/1049/22
Справа № 496/2735/22 1-кс/496/1133/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 08.07.2022 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000318, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.04.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 08.07.2022 у кримінальному провадженні №0000318, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.04.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України задоволено клопотання старшого слідчого СВ Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 погоджене прокурором Біляївської окружної прокуратури ОСОБА_9 про арешт майна та накладено арешт на автомобіль марки TOYOTA моделі CAMRY р.н. НОМЕР_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_6 із забороною користування, відчуження та розпорядження, до прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні.
Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що автомобіль марки TOYOTA моделі CAMRY р.н. НОМЕР_1 відповідає вимогам ст. 98 КПК України, є речовим доказом т необхідний з метою збереження речового доказу.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що ухвала слідчого судді є необґрунтованою та незаконною.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що у вказаному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру та суд першої інстанції без врахування розумності та співрозмірності обмеження права власності задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на майно.
Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Погоджуючись із рішення слідчого судді прокурор ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційну скаргу, оскільки вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою. Зазначає, що автомобіль відповідає ознакам та критеріям речового доказу, а саме є матеріальним об`єктом, який був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, міг зберегти на собі його сліди, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, стороною обвинувачення ініційовано прийняття процесуального рішення щодо арешту вказаного майна, з метою збереження речового доказу та забезпечення в подальшому проведення всіх можливих та необхідних судових інженерно-технічних експертиз.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін.
Позиції учасників апеляційного розгляду.

Згідно ч. 3 ст. 395 КПК України якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, або якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому статтею 382 цього Кодексу, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Оскаржувана ухвала слідчого судді постановлена 08.07.2022 без участі власника майна та отримана останнім за його твердженням 18.07.2022.
При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, які спростовують доводи апелянта щодо дати отримання копії оскаржуваної ухвали, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 395 КПК України, свідчить про дотримання апелянтом строку на апеляційне оскарження, а тому цей строк поновлення не потребує.

Заслухавши: суддю-доповідача, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.
Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series A №98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження СВ Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000318, внесеному до ЄРДР 16.04.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Так відповідно до матеріалів кримінального провадження вбачається, що 06.04.2021 року до Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення про те, що 16.04.2021 року близько 11.55 год в с. В. Дальник Одеського району Одеської області на ділянці автодороги «Одеса-Рені» біля будівлі №22 по Маякській дорозі, водій автомобіля марки TOYOTA моделі CAMRY р.н. НОМЕР_1 чорного кольору, при виїзді з прилеглої території до проїзної частини, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після чого водій з місця скоєння злочину зник. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у виді закритого перелому зовнішнього миселка лівої плечової кістки.
Надалі в ході огляду відео-файлу встановлено, що на відеозаписі «VID0423.mp4», тривалістю 10 хвилин 32 секунди зафіксовано автомобіль марки TOYOTA CAMRY р.н. НОМЕР_1 чорного кольору, який належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
18.05.2022 автомобіль марки TOYOTA CAMRY р.н. НОМЕР_1 визнано речовим доказам, оскільки відповідає вимогам ст. 98 КПК України та 07.07.2022 у зв`язку з тим, що вказаний автомобіль міг зберегти на собі сліди характерні для контактування з тілом людини та є засобом скоєння ДТП слідчим подано клопотання про арешт автомобілю.

Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що автомобіль марки TOYOTA CAMRY р.н. НОМЕР_1 відповідає вимогам ст. 98 КПК України, є речовим доказом та необхідний для збереження речового доказу.
Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, а також наданих матеріалів, на думку апеляційного суду слідчий суддя обґрунтовано дійшов до висновків, що арешт майна необхідний для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, оскільки на автомобілі наявні механічні пошкодження - сліди дорожньо-транспортної пригоди, які мають бути зафіксовані і досліджені експертом для запобігання можливості приховування автомобіля, його пошкодження, знищення, передачі, відчуження.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв до уваги посилання у клопотанні слідчого про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.
Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуженнямайна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Доводи представника власника майна про безпідставність накладеного арешту на майно не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки спростовуються матеріалами провадження, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає їх необґрунтованими.
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а тому доводи в цій частині є безпідставними.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та представником майна надано не було.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального Закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.
Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 08.07.2022 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000318, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.04.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4