ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/493/22 Справа № 202/921/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
підозрюваної ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваної ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2022 року про застосування запобіжного заходу у вигляді застави щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпра,

підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді 17 березня 2022 року задоволено клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді застави відносно ОСОБА_7 та обрано відносно останньої запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 623 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 1 545 663 гривень.
Слідчий суддя в обґрунтування свого рішення послався на те, що наявні матеріалах, доданих до клопотання, докази є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання обґрунтована підозра.
Зазначає, що прокурором у удовому засіданні доведено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Вказує, що враховуючи наслідки кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання ОСОБА_7 винуватою, наявність обґрунтованої підозри та ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, до останньої необхідно застосувати запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 623 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки застава в такому розмірі відповідатиме її сімейному та майновому стану, буде здатна забезпечити виконання підозрюваною покладених на неї обов`язків.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою в відмовити в задоволенні клопотання прокурора.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що слідчий суддя не встановив та не зазначив в оскаржуваній ухвалі конкретних відомостей про обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри та залишив поза увагою доводи захисту про те, що ОСОБА_7 не набула статусу підозрюваної у кримінальному провадженні № 0000039. Повідомлення про підозру складено та вручено з істотним порушенням строків досудового розслідування, після того, як вони сплили.

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, її доводи вважав безпідставними.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, думки учасників процесу, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.
Частиною першою ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст. 29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», колегія суддів вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст. 5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: п. с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

2. Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

При апеляційному перегляді ухвали слідчого судді встановлено, що зазначені вимоги закону слідчим суддею не дотримано.

Щодо обгрунтованості підозри.

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (частина 5 статті 9 КПК). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (наприклад, у рішенні в справі Fox, CampbellandHartley v. TheUnitedKingdomвід 30.08.1990, заяви № № 12244/86, 12245/86; 12383/86, § 32) термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі Нечипорук і Йонкало проти України від 21.04.2011, заява № 42310/04, § 175).

Апеляційний суд зазначає, що у відповідності до положень ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з їх оцінкою у відповідності до положень ч. 1 ст. 94 КПК України на наступних етапах досудового розслідування та судового розгляду.

Попереднє висловлення судом такої думки неминуче порушує презумпцію невинуватості (рішення ЄСПЛ у справах «Нестак проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), п. 88 та «Гарицкі проти Польщі» (Garycki v. Poland), п. 66).

Більше того, докази на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень надаються стороною обвинувачення до суду та, відповідно, оцінюються судом лише на стадії дослідження доказів, що позбавляє суд навіть теоретичної можливості встановити обґрунтованість чи необґрунтованість підозри на даній стадії провадження.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що надані матеріали справи, у їх сукупності, свідчать, що підозра ОСОБА_7 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.190 КК України, не є вочевидь необґрунтованою на даній стадії провадження.
Доводи апелянта про те, що ОСОБА_7 не набула статусу підозрюваної у кримінальному провадженні № 0000039 та те, що повідомлення про підозру складено та вручено з істотним порушенням строків досудового розслідування, після того, як вони сплили не є предметом розгляду на даній стадії провадження та потребує перевірці на наступних етапах досудового розслідування та судового розгляду.
Що стосується ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, апеляційний суд зазначає наступне.

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (Буров проти України п. 51).

Слідчому судді, суду необхідно враховувати, що ризик утечі повинен оцінюватися у світлі таких факторів, як характер людини, її моральні принципи, місце проживання, робота, засоби до існування, сімейні узи, а також будь-які інші зв`язки з країною, в якій особу притягнуто до кримінальної відповідальності ( Becciev v.Moldova п. 58).

Хоча національний суд має певну свобод розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Суомінен проти Фінляндії п. 36).

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Ризик переховування від правосуддя апеляційний суд оцінює в світлі обставин цього кримінального провадження та особистої ситуації (обставин) підозрюваної ОСОБА_7 (фактичних даних, які можуть свідчити про особливості характеру та моральні принципи, сімейний стан, освіту, роботу, місце проживання, засоби до існування).

Апеляційним судом встановлено, що ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду обумовлюється лише можливістю притягненням підозрюваної ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання.
В свою чергу, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Мамедов проти Росії» від 1 червня 2006 року, зазначено, що «суди, перевіряючи законність та обґрунтованість запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, незмінно посилались на тяжкість обвинувачень як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявник переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини. Однак Суд неодноразово відзначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з виняткового абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину».
Відповідно до конвенції та практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України», «Лабіта проти Італії» та «Ігнатов проти України», обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення.
З урахуванням вищенаведеного, співставляючи доводи клопотання сторони обвинувачення з обґрунтуванням, наведеним в оскаржуваній ухвалі, на предмет наявності ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження того, що з моменту внесення відомостей до ЄРДР 02.08.2016 року ОСОБА_7 вчиняла спроби переховування від органів досудового розслідування чи суду, колегія суддів вважає його недоведеним.
Що стосується ризиків, передбачених п. 3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, то на думку апеляційного суду, вони є також недоведеними з огляду на строки досудового розслідування даного кримінального правопорушення, а також характеризуючі даних про особу підозрюваної.

В даному випадку, апеляційний суд звертає увагу на тривалі строки проведення досудового розслідування.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки.

Частиною 2 даної статті передбачено, що проведення досудового розслідування в розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань віднесених до його компетенції), а судового провадження суд.

Так, з клопотання прокурора вбачається, що згідно витягу до ЄРДР, кримінальне провадження № 0000039 внесено до ЄРДР 02.08.2016 року.

04.01.2017 року, в даному кримінальному провадженні, внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 190 КК України та 13.07.2019 року про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 362 КК України.

В даному кримінальному провадженні (№ 0000039) 18 липня 2019 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 375 КК України. Матеріали провадження яких було виділено в окреме провадження.

Також, як на підставу для наявності ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурор посилався на наявність повідомленої ОСОБА_7 підозри у інших кримінальних правопорушеннях.

В свою чергу, кримінальне провадження № 0000581 за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 375, ч. 2 ст. 192 КК України за яким, згідно ухвали Вільнянського районного суду Запорізької області від 22.01.2021 року ОСОБА_7 була звільнена від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у звязку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Як зазначено в клопотанні прокурора, предметом злочину передбаченого ч. 2 ст. 192 КК України, який інкримінується ОСОБА_7 також були нежитлові приміщення АДРЕСА_1 , які також є предметом злочину у кримінальному провадженні № 0000039, за ч. 4 ст. 190 КК України.

Вищезазначені події мали місце починаючи з 2009 по 2013 роки, відомості про нові злочини матеріали даного кримінального провадження не містять, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_7 може вчиняти нові злочини.

Посилання прокурора в клопотанні про необхідність врахування під час вирішення питання про обрання запобіжного заходу того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України по кримінальному провадженню № 0000913 не є слушними, оскільки дане кримінальне провадження перебуває на розгляді у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного суду, а тому, в даному випадку, апеляційний суд зазначає, про дію презумпції невинуватості ОСОБА_7 , що свідчить на її користь.

З огляду на тривалі строки досудового розслідування, а також відсутності відомостей про вплив ОСОБА_7 на потерпілих та свідків, не знайшов свого підтвердження й ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Враховуючи вищенаведене, не доведення прокурором наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, з урахуванням положень ч. 2 ст. 194 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала слідчого судді - скасуванню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваної ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури про обрання запобіжного заходу у вигляді застави щодо ОСОБА_7 відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_9