Справа № 465/1113/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/849/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу прокурора Франківської окружної прокуратури м.Львова ОСОБА_6 на вирок Франківського районного суду м.Львова від 20 липня 2021 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185 та ч.2 ст.185 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком задоволено заяву ОСОБА_7 про перегляд вироку Франківського районного суду м.Львова від 13.04.2017 року за нововиявленими обставинами.

Скасовано за нововиявленими обставинами вирок Франківського районного суду м.Львова від 13 квітня 2017 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1, ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік з покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України, та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушення, передбачених: ч. 1 ст. 185 КК України, і призначено йому покарання у виді 2 місяців арешту; ч.2 ст.185 КК України і призначено йому покарання у виді 3 місяців арешту;

На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання ОСОБА_7 у виді 3 місяців арешту.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Не погоджуючись із даним вироком, прокурор Франківської окружної прокуратури м.Львова ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Франківського районного суду м.Львова від 20 липня 2021 року відносно ОСОБА_7 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор покликається на те, що заява про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Франківського районного суду м.Львова від 13 квітня 2017 року відносно ОСОБА_7 не відповідає вимогам ч.1 ст.461 та ст.462 КПК України, у зв`язку з пропуском строку подання такої та відсутності клопотання про поновлення цього строку.

Прокурор зазначає, що така наведена обставина, як нововиявлена, перебування ОСОБА_7 у стані наркотичного сп`яніння, внаслідок якого останній не міг належним чином захищати свої права на час проведення досудового розслідування та судового розгляду, адже судом досліджувалися зібрані стороною обвинувачення документи, які характеризують особу обвинуваченого, зокрема і довідка наркологічного диспансеру щодо відсутності на обліку останнього, окрім цього сам ОСОБА_7 під час проведення досудового розслідування та судового розгляду мав можливість про вказану обставину повідомити орган досудового розслідування та суд.

Окрім цього, апелянт звертає увагу й на те, що 20 липня 2021 року суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_7 остаточне покарання у виді арешту, порушив становище останнього при перегляді вироку за нововиявленими обставинами, незважаючи на те, що 13 квітня 2017 року Франківським районним судом м.Львова його звільнено від відбування покарання з випробуванням.

Заслухавши доповідача, прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечили проти апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 2 ст. 459 КПК України нововиявленими обставинами визнаються: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Тобто обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду, повинні бути настільки суттєвими та неспростовними, щоб мати можливість вплинути на законність прийнятого судом рішення по суті.

Необхідним при цьому є дотримання принципу юридичної визначеності, про що неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, зокрема у справі «Желтяков проти України», який вимагає щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їх рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

Наведене повністю узгоджується з висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі №351/793/16-к, згідно якої процедура перегляду судових рішень за нововиявленим обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей у доказах.

У цьому випадку суд лише перевіряє наявність передбачених у ч. 2 ст. 459 КПК обставин, на які учасники судового провадження посилаються як на нововиявлені, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, що не були відомі суду на час розгляду справи, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, зазначені вимоги кримінального процесуального закону, всупереч вимог апеляційної скарги прокурора, судом першої інстанції були дотримані в повному обсязі.

Так, під час перегляду за нововиявленими обставинами вироку Франківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 . Франківським районним судом було встановлено інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення, зокрема: наявність в обвинуваченого психічного розладу у зв`язку з яким в період інкримінованих йому дій (25 грудня 2016 року, 29 грудня 2016 року, 1 січня 2017 року) ОСОБА_7 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, але не в повній мірі. Наведене підтверджується висновком судово-психіатричних експертів №69 від 10 березня 2021 року.

Зокрема, із зазначеного висновку слідує, що ОСОБА_7 на даний час психічною хворобою не страждає, виявляє органічний розлад особистості та поведінки внаслідок ураження головного мозку, зумовленого наркотичною інтоксикацією в минулому, з наростаючим психоорганічним синдромом. Наявні у нього психічні розлади не досягають рівня психічного захворювання чи недоумства і не позбавляють його здатності усвідомлювати значення своїх дій чи керувати ними. У період інкримінованих йому дій - 25 грудня 2016 року, 29 грудня 2016 року, 1 січня 2017 року, а також в судовому засіданні 13 квітня 2017 року, - він також хронічним захворюванням та недоумством не страждав і не перебував у стані тимчасового чи іншого хворобливого розладу психічної діяльності, виявляв органічний розлад особистості та поведінки внаслідок ураження головного мозку, зумовленого наркотичною інтоксикацією з наростаючим психоорганічним синдромом. Наявні у нього психічні розлади мали значний вплив у досліджуваній ситуації на раціональність прийняття рішень, здатність регулювати свою поведінку, передбачати наслідки своїх діянь, тому в період інкримінованих йому дій ОСОБА_7 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, але не в повній мірі. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Таким чином наявні у ОСОБА_7 психічні розлади підпадають під поняття «обмежена осудність», визначене ст. 20 КК України.

При цьому ч. 2 ст. 20 КК України передбачено, що визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

З огляду на те, що у вироку Франківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2017 року факт перебування ОСОБА_7 у стані обмеженої осудності при призначенні останньому покарання враховано не було, суд першої інстанції, з яким погоджується і колегія суддів, дійшов до висновку про те, що дана обставина належить до обставин, визначених ч. 2 ст. 459 КПК України та є підставою для перегляду вироку щодо ОСОБА_7 за нововиявленими обставинами.

Як встановлено вироком Франківського районного суду м. Львова від 20 липня 2021 року, ухваленого за наслідками перегляду за нововиявленими обставинами вироку Франківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2017 року, ОСОБА_7 25 грудня 2016 року близько 16:25 год., маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливі мотиви, знаходячись в торговому залі магазину Сім НОМЕР_1 ТОВ Клевер Сторс, що по вул. Сахарова, 50 у м. Львові таємно, шляхом вільного доступу викрав шоколад торгової марки Рошен молочний з чорничною нугою в кількості 7 (семи) штук вартістю 13,56 грн. кожна, шоколад Рошен молочний з кокосовою нугою в кількості 6 (шести) штук вартістю 13,56 грн. кожна, тобто викрав товари на загальну суму 176,28 грн.

Крім того, 29 грудня 2016 року близько 16:50 год. ОСОБА_7 , повторно, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливі мотиви, знаходячись в торговому залі магазину Сім НОМЕР_1 ТОВ Клевер Сторс , що по АДРЕСА_2 таємно, шляхом вільного доступу, викрав шоколад торгової марки Kinder Chokolate в кількості 5 (п`яти) штук вартістю 25,20 грн. кожна, шоколад Millennium Gold молочний з горіхами в кількості 5 (п`яти) штук вартістю 21,92 грн. кожна, жувальні цукерки торгової марки Ментос фруктовий в кількості (п`яти) штук вартістю 12,24 грн. кожна, тобто викрав товари на загальну суму 296,8 грн.

1 січня 2017 року близько 12:15 год. ОСОБА_7 , повторно, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливі мотиви, знаходячись в торговому залі магазину Сім НОМЕР_1 ТОВ Клевер Сторс , що по АДРЕСА_2 таємно, шляхом вільного доступу викрав шоколад торгової марки Світоч десерт тірамісу в кількості 4 (чотирьох) штук вартістю 17,38 грн. кожна, шоколад Світоч десерт трюфель в кількості 6 (шести) штук вартістю 17,38 грн. кожна, тобто викрав товари на загальну суму 173,80 грн.

З огляду на те, що перегляд вироку Франківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2017 року здійснено у порядку ч. 4 ст. 466 КПК України, докази, що доводять вину ОСОБА_7 у інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, їх кваліфікація, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.

Стосовно апеляційних вимог прокурора про те, що заява про перегляд вироку Франківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2017 року не відповідає вимогам статей 461, 462 КПК України у зв`язку з пропуском строку на подання такої та відсутністю клопотання про поновлення цього строку, то такі спростовуються матеріалами справи.

Так, вироком Франківського районного суду м. Львова від 13 червня 2019 року була, зокрема, задоволена заява ОСОБА_7 про перегляд вироку Франківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2017 року. Вказане рішення місцевого суду було скасоване ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року через те, що суд першої інстанції за відсутності відповідного клопотання, з власної ініціативи, поновив ОСОБА_7 строк звернення з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

В подальшому ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2019 року було задоволено клопотання ОСОБА_7 про поновлення пропущеного строку для подачі заяви про перегляд вироку Франківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2017 року та поновлено такий строк.

Аргументи прокурора про те, що ОСОБА_7 міг під час розгляду справи по суті заявити про те, що він перебуває у стані сп`яніння до уваги колегією суддів не беруться, оскільки, як зазначено обвинуваченим, що підтверджується подальшим висновком судово-психіатричних експертів №69 від 10 березня 2021 року, ОСОБА_7 не в повній мірі усвідомлював значення своїх дій. Вказана обставина не була встановлена в ході розгляду справи, за результатами якої Франківським районним судом ухвалено вирок від 13 квітня 2017 року.

Той факт, що ОСОБА_7 , як про це зазначено стороною обвинувачення, не перебував на обліку в наркологічному диспансері, не нівелює висновку про його обмежену осудність.

Покликання прокурора на те, що стан обмеженої осудності не є підставою для обов`язкової участі захисника, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки п. 5 ч. 2 ст. 49 КПК України зазначено, що обов`язковою є участь захисника щодо осіб, стосовно яких передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішується питання про їх застосування, - з моменту встановлення факту наявності в особи психічного захворювання або інших відомостей, які викликають сумнів щодо її осудності. З урахуванням того, що ч. 2 ст. 20 КК України передбачено можливість для застосування примусових заходів медичного характеру щодо особи, яка є обмежено осудною, колегія суддів вважає, що у даній ситуації участь захисника є обов`язковою.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. При цьому особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і перевиховання.

При призначенні ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції враховано характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, позитивну характеристику, те, що на обліках в нарко- та психдиспансерах не перебуває; щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Крім того, місцевим судом враховано, що згідно з висновком судово-психіатричних експертів за №69 від 10 березня 2021 року ОСОБА_7 в період інкримінованих йому злочинів міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, але не в повній мірі, тобто є обмежено осудним.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе за умов призначення йому покарання у виді арешту. Саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження нових злочинів, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, на думку колегії суддів, вимоги закону суд першої інстанції виконав і обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання належним чином, призначивши покарання в межах санкції статті 185 КК України, а саме: із застосуванням вимог ст. 70 КК України, у виді трьох місяців арешту. Наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, підтверджені відповідними документами. При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину та дані про особу ОСОБА_7 , й призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Щодо тверджень прокурора про погіршення становища обвинуваченого через застосування до нього реального покарання, у той час, коли вироком Франківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2017 року, то такі є безпідставними, оскільки звільнення від відбування покарання з випробуванням має умовний характер. Призначений захід примусу хоча й не застосовується, однак у перспективі особа звільняється від його відбування, якщо виконає встановлені судом обов`язки протягом іспитового строку. Натомість призначене ОСОБА_7 покарання у виді арешту є легшим за своєю суворістю, а також за його тривалістю.

За наведеного, апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає, а вирок Франківського районного суду м. Львова від 20 липня 2021 року щодо ОСОБА_7 слід залишити без змін.

Вирішуючи клопотання адвоката ОСОБА_9 , поданого в інтересах ОСОБА_7 , про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків давності, колегія суддів дійшла до такого висновку.

Відповідно до ст. 44 КК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Таким чином, на момент розгляду справи апеляційним судом минули строки давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності за вказані злочини, останній з яких було вчинено 1 січня 2017 року.

З огляду на наведене, а також за відсутності підстав для скасування вироку суду першої інстанції, ухваленого за результатами перегляду вироку Франківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2017 року за нововиявленими обставинами, колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 слід звільнити від призначеного йому покарання з підстав, встановлених у ч. 4 ст. 74 КК України.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Франківського районного суду м.Львова від 20 липня 2021 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу прокурора Франківської окружної прокуратури м.Львова ОСОБА_6 без задоволення.

Клопотання адвоката ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання за вироком Франківського районного суду м. Львова від 20 липня 2021 року на підставі статей 49, 74 КК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4