УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 372/4209/21

провадження № 51-3050ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_2,

суддів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_5, який діє в інтересах засудженого ОСОБА_1 , на вирок Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 липня 2022 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001045, за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Обухів Київської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 ), проживаючого у тому ж місті ( АДРЕСА_2 ), раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 3 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

Суть питання

За вироком Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2021 року ОСОБА_1 засуджено до покарання, у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 309 КК України на строк 1 рік; за ч. 3 ст. 309 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України,- на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_1 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Згідно з вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим і засуджено за те, що він за встановлених та детально наведених судом першої інстанції у вироку обставин, у вересні місяці 2021 року більш точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_1 , перебуваючи в с. Нові Безрадичі Обухівського району Київської області, знайшов на землі 11 згортків фольги з порошкоподібною речовиною білого кольору, яка містить в своєму складі психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, масою 3,615 г., яку він придбав та зберігав при собі для власного вживання без мети збуту.

Крім того, 18 вересня 2021 року більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_1 , перебуваючи біля галявини в с. Нещерів Обухівського району Київської області, знайшовши стебла рослин коноплі, які зірвав разом із листям та суцвіттям, забрав їх, масою в перерахунку на суху речовину становить 1 тис. 980 г, 1 тис. 557 г. та 2,349, відповідно загальною масою в перерахунку на суху речовину 3 тис. 539,34 г., яка є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабісом, та помістив до двох мішків з полімерного матеріалу білого кольору для подальшого перенесення до місця свого проживання для висушування з метою подальшого вживання.

Київський апеляційний суд ухвалою від 21 липня 2022 року залишив зазначений вирок місцевого суду без змін.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених його підзахисним злочинів та його особі, внаслідок суворості, просить змінити постановлені у кримінальному проваджені судові рішення і призначити засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, з покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

Суть доводів захисника зводиться до його вказівок про те, що суди попередніх інстанцій, призначаючи ОСОБА_1 покарання, належним чином не врахували низку обставин, що, на його думку, може пом`якшити покарання останньому: що він раніше не судимий; має вищу освіту; має на утриманні неповнолітню дитину; на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває; дуже критично ставиться до вчинених ним правопорушень; позитивно характеризується за місцем проживання; добровільно розпочав лікування від наркоманії; відсутня матеріальна шкода та цивільний позов; наявність мінімального ризику та можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства згідно досудової доповіді органу пробації; прокурор у судовому засіданні просив призначити мінімальне покарання за ч. 3 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст. 309 і ч. 3 ст. 309 КК України відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисник не оскаржує.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши наведені обставини суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК України приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у разі необґрунтованого застосування, зокрема, положень статей 69, 75 КК України.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Оскільки у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд, призначаючи покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності, визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мету і засади його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як слідує з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_1 основного покарання із застосуванням ст. 69 КК України, згідно з указаними нормами закону врахував: конкретні обставини провадження та ступінь вчинених обвинуваченим тяжкого і нетяжкого злочинів, дані про особу обвинуваченого, який офіційно не одружений, проте перебуває у цивільному шлюбі, має неповнолітню дитину 2011 року народження, не працевлаштований, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, який висловив беззаперечне бажання спокутувати свою вину та стати на шлях виправлення. Обставинами, що пом`якшують покарання, згідно ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, також наявність на утриманні у ОСОБА_1 неповнолітньої дитини та те, що обвинувачений добровільно розпочав лікування від наркоманії. Обставин, що обтяжують покарання суд не встановив.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про те, що запобігання вчинення ОСОБА_1 нових злочинів можливе лише за умови ізоляції від суспільства, однак основне покарання йому призначив нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції інкримінованих йому статей.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи, щодо невідповідності призначеного ОСОБА_1 покарання через суворість та безпідставне не застосування до нього ст. 75 КК України, які аналогічні доводам, викладеним в касаційній скарзі сторони захисту.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені захисником у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення йому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Так, апеляційний суд указав, що під час призначення обвинуваченому покарання місцевий суд, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного i призначив остаточне покарання, яке є достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що наведені у апеляційній скарзі обставини (які є аналогічними доводам, викладеним в касаційній скарзі захисника) та дані про особу винного, якраз і дали підстави суду для призначення покарання нижчого від найнижчої межі, передбачених санкціями інкримінованих ОСОБА_1 статей. При цьому ці обставини, з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, є недостатніми для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на викладене, Верховний Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційних скарг та наданих до них судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5, який діє в інтересах засудженого ОСОБА_1 , на вирок Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 липня 2022 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4