ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/5130/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/164/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - тримання під вартою
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2022 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши 30 травня 2022 р. у відкритому судовому засіданні в залі Тернопільського апеляційного суду матеріали провадження (справа №607/5130/22) за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 травня 2022 р.,

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 травня 2022 року в підготовчому судовому засіданні клопотання прокурора ОСОБА_6 задоволено. На підставі обвинувального акта стосовно ОСОБА_8 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України призначено, судовий розгляд кримінального провадження Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за адресою: м. Тернопіль, вул. Котляревського, 34 на 20 травня 2022 року о 12 год. 15 хв.

Роз`яснено прокурору ОСОБА_6 обов`язок забезпечити присутність свідків сторони обвинувачення під час судового розгляду, в порядку, передбаченому ст. ст. 23, 327 КПК України.

Відмовлено в задоволенні усного клопотання сторони захисту про застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді домашнього арешту. ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 2 місяці до 09 липня 2022 року.

Також ОСОБА_8 визначено заставу в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 49620 грн. У випадку внесення застави покладено на обвинуваченого обов`язки, визначені ст. 194 КПК України.

Строк дії ухвали про обрання дію запобіжного заходу визначено до 09 липня 2022 року о 23 год. 59 хв.

Роз`яснено ОСОБА_8 , що з питань організації проведення медичного обстеження йому необхідно звернутись до адміністрації Державної установи Чортківська установа виконання покарань (№26) Міністерства юстиції України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу (фактично обрання запобіжного заходу).

Вказує, що прокурором не доведено наявність ризиків та застосування найсуворішого запобіжного заходу.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з приписом п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Так, перевіркою доводів апеляційної скарги колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , оскільки даний запобіжний захід є законно обраним.

Рішення про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд належним чином мотивував, обґрунтувавши наявність підозри, ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризиків переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, а також врахував обставини, визначені ст. 178 КПК України, пов`язані з характеризуючими особу обвинуваченого даними.

Так, ризиком того, що ОСОБА_8 може переховуватись від суду, є те, що він офіційно не працевлаштований, не має на утримані неповнолітніх чи малолітніх дітей чи осіб похилого віку, неодружений, що свідчить про слабку міцність соціальних зв`язків, тому обвинувачений може безперешкодно покинути місце фактичного проживання та територію міста Тернополя.

Крім цього, колегія суддів враховує те, що, усвідомлюючи суворість зазначеного злочину та покарання, передбаченого за його вчинення, обвинувачений може переховуватись від слідства та суду з метою уникнення відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, і який згідно із ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Разом із тим, відповідно до практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» (заява №33977/96 від 26 липня 2001 року) ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» (заява №14379/88 від 26.01.1993 р.) Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Надаючи оцінку ризику того, що обвинувачений може вчиняти інші кримінальні правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, суд бере до уваги те, що ОСОБА_8 раніше вчиняв умисні корисливі злочини, однак на шлях виправлення не став та вчинив новий майновий злочин. Зокрема, ОСОБА_8 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за ч. ч. 2, 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186 КК України. Вказане свідчить про наявність ризику того, що, перебуваючи на волі, обвинувачений може вчиняти інші кримінальні правопорушення та продовжувати свою злочинну діяльність, що в свою чергу свідчить про його суспільну небезпеку.

Колегія суддів вважає, що застосований запобіжний захід відносно обвинуваченого кореспондується з характером суспільного інтересу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі Летельє проти Франції заява №12369/86 від 26 червня 1991 року зазначено, що особлива тяжкість деяких злочинів, яка викликає негативну реакцію суспільства і соціальні наслідки, виправдовує попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

За таких обставин доводи апеляційної скарги обвинуваченого про недоведеність прокурором ризиків не заслуговують на увагу, оскільки сукупність даних про тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_8 , враховуючи його особу, беззаперечно вказують на їх існування.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, оскільки такий запобіжний захід не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає недостатнім обрання обвинуваченому ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, а ніж тримання під вартою.

Даних, які б вказували на неможливість обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не встановлено. Так, беззаперечних доказів того, що до обвинуваченого не може бути застосовано тримання під вартою, в матеріалах справи не міститься та стороною захисту не надано.

Отже, приймаючи рішення про обрання обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання цього запобіжного заходу, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

При цьому, застосувавши до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою, суддя при розгляді клопотання прокурора, врахувавши конкретні обставини кримінального провадження, майновий стан ОСОБА_8 також дійшов вірного висновку щодо можливості визначення йому розміру застави в сумі 49620 грн.

З огляду на викладене судом першої інстанції при розгляді клопотання повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому зазначені в апеляційній скарзі підстави, з яких обвинувачений просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла остаточного висновку про залишення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 травня 2022 р., якою обвинуваченому ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, - без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
________________ ________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3