Справа № 455/1357/21
Провадження № 1-кп/455/93/2022
ВИРОК
Іменем України

29 квітня 2022 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000274 від 17.07.2021 про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Городовичі Старосамбірського району Львівської області, жителя та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з професійно-технічною освітою, вдівця, військовозобов`язаного, непрацюючого, раніше судимого:

- 02.12.2002 Старосамбірським місцевим судом Львівської області за ч.1 ст.115 КК України до 10 років позбавлення волі, Указом Президента України від 22.11.2006 помилуваний із скороченням покарання до семи років позбавлення волі, звільнений з Дрогобицької виправної колонії №40 09.02.2007 умовно-достроково;

- 25.02.2014 Старосамбірським районним судом Львівської області за ч.1 ст.185 КК України до 100 годин громадських робіт;

- 27.11.2014 Старосамбірським районним судом Львівської області, вирок якого змінено ухвалою колегії судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 17.04.2015, за ч.2 ст.389 КК України, на підставі ст.71 КК України частково приєднавши покарання за вироком Старосамбірського районного суду Львівської області від 25.02.2014, до остаточного покарання у виді одного року дванадцяти днів обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, постановою Старосамбірського районного суду Львівської області від 13.11.2015 на підставі ст.78 КК України скасовано звільнення від відбування покарання, звільнений 17.08.2016 на підставі ухвали Долинського районного суду Івано-Франківської області від 09.08.2016 умовно-достроково, із невідбутим терміном 2 місяці 22 дня,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_3 13 липня 2021 року, приблизно о 09:00 год., перебуваючи в с.Городовичі Самбірського району Львівської області, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих спонукань, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, через незачинені вхідні двері, проник всередину будинку, що розташований в АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_6 , де із жіночої сумки, яка знаходилася на вішаку в коридорі вказаного будинку, викрав грошові кошти в сумі 100 польських злотих, що згідно офіційного курсу гривні до польського злотого станом на 13 липня 2021 становить 710 гривень 11 копійок, які належали ОСОБА_7 , чим заподіяв останній матеріальну шкоду на вказану суму.

Такими своїми діями ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням в житло.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю та підтвердив обставини викладені в обвинувальному акті. Зазначив, що розуміє і не оспорює формулювання та характер пред`явленого йому обвинувачення, правову кваліфікацію його дій за ч.3 ст.185 КК України, всі докази, зібрані на досудовому слідстві, вважає достовірними і дослідження їх в судовому засіданні недоцільним.

Під час допиту в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 показав, що 13 липня 2021 року, приблизно о 09:00 год., він через незачинені вхідні двері, проник всередину будинку, що розташований в с.Городовичі Самбірського району Львівської області, який належить ОСОБА_6 , та викрав грошові кошти в сумі 100 польських злотих, які належали ОСОБА_7 . У вчиненому щиро розкаюється, усвідомлює наслідки своїх дій, зазначає, що викрадені кошти потерпілій повернув. Просить суд суворо його не карати та не призначати йому до реального відбування покарання у виді позбавлення волі.

Потерпіла ОСОБА_7 у судове засідання не з`явилася, проте подала суду заяву в якій просить справу розглядати у її відсутності у зв`язку із виїздом на роботу за межі України. У заяві вказала, що не має до обвинуваченого жодних претензій матеріального характеру та просить його суворо не карати.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненому злочині визнав повністю, він та інші учасники судового провадження не оспорюють обставини, викладені в обвинувальному акті, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності їх позиції, заслухавши думку учасників судового провадження та роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про наслідки застосування обмеженого дослідження доказів, а саме про позбавлення їх у такому випадку права подальшого оспорювання цих обставин в апеляційному порядку, суд за згодою учасників судового розгляду обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого, та дослідженням тих матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, та визнав недоцільним дослідження інших доказів по справі відносно тих обставин, які ніким не оспорюються.

Показання обвинуваченого ОСОБА_3 в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів у суду щодо правильності розуміння ними змісту обставин злочину, добровільності та істинності його позиції.

Жодних розумних сумнівів щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого злочину у суду немає та будь-які належні, допустимі і достовірні докази на спростування вищевказаного відсутні, жодних клопотань з цього приводу стороною захисту не заявлялося.

За таких обставин, суд знаходить винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні вищевказаного злочину доведеною поза розумним сумнівом та вважає, що його дії вірно кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням в житло.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.66 КК України судом визнається щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Активне сприяння у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, яке виразилось у тому, що обвинувачений повно та всебічно розповів про обставини, які мали місце у той час, про подальшу долю викраденого майна, та тим самим активно та відкрито сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Добровільне відшкодування завданого збитку виразилось у добровільному поверненні обвинуваченим потерпілій викрадених коштів у повному обсязі, що також вбачається із поданої потерпілою до суду заяви, в якій вона зазначає, що претензій матеріального характеру до обвинуваченого не має.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до ст.67 КК України судом не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд керується загальними засадами, які визначені у ст.65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому, суд також виходить із положень ст.50 КК України відповідно до яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами , покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно роз`яснень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003року із змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Так, обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 судом враховується, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до класифікації кримінальних правопорушень, наведеної у ст.12 КК України, є тяжким злочином.

Також судом враховуються дані про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , зокрема те, що він раніше судимий, відбував покарання в місцях позбавлення волі, також враховується його сімейний та матеріальний стан, зокрема, те, що він має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується посередньо, неповнолітніх дітей чи інших осіб на утриманні не має, офіційно не працевлаштований, також враховується його стан здоров`я, зокрема те, що обвинувачений є працездатним (інвалідності не встановлено), у лікаря-психіатра на обліку не перебуває, знаходиться під динамічним спостереженням лікаря-нарколога.

Що стосується питання осудності обвинуваченого ОСОБА_3 , то суд враховує те, що поведінка обвинуваченого в судовому засіданні була адекватною, свої показання він надавав послідовно та змістовно, а тому на стійке переконання суду обвинувачений є осудною особою.

Суд також приймає до відома досудову доповідь складену Самбірським районним сектором №1 філії державної установи «Центр пробації» у Львівській області з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_3 , згідно якої існує високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та дуже високий ризик небезпеки для суспільства у тому числі окремих осіб та орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення чи обмеження волі на певний строк може становити дуже високу (високу) небезпеку для суспільства. При цьому, обвинувачений ОСОБА_8 не брав участі у підготовці досудової доповіді.

Крім того, суд враховує обставини, які відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України.

Також, при призначені покарання суд враховує думку потерпілої ОСОБА_7 , яка, як вбачається із поданої нею до суду заяви, не має до обвинуваченого жодних претензій матеріального характеру та просить суд його суворо не карати.

Беручи до уваги наведені обставини в сукупності, керуючись принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_3 слід призначити покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк в межах санкції ч.3 ст.185 КК України.

Підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання із застосуванням ст.69 КК України суд не вбачає.

Умови, підстави та порядок звільнення особи від покарання та його відбування визначені розділом ХІІ Загальної частини КК України. Одним із таких випадків є звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбачене ст. 75 КК України.

Згідно ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, хоча при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини провадження.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Так, при вирішенні питання про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком, суд виходить з тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, конкретних обставин справи, зокрема, розмір викраденого майна, відсутність претензій з боку потерпілої сторони.

Також суд враховує особу винного ОСОБА_3 , який хоча раніше судимий, однак має постійне місце проживання, де зареєстрований та проживає разом із матір`ю, яка є особою похилого віку, за місцем проживання характеризується посередньо, зокрема, згідно наданої характеристики обвинувачений громадський порядок не порушує, скарг на нього не надходило, також те, що обвинувачений є працездатним, має професійно-технічну освіту, перебуває на військовому обліку.

Також враховується те, що в суді обвинувачений повністю визнав свою вину, критично оцінював свою протиправну поведінку, засуджував свої дії, що у сукупності з обставинами, які пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку), свідчить про намагання останнього стати на шлях виправлення.

При цьому, суд також враховує позицію прокурора, який в судовому засіданні вважав за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Враховуючи всі зазначені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про можливість виправлення і перевиховання ОСОБА_3 без його ізоляції від суспільства, звільнивши його від відбуття покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, достатній для того, щоб він довів своє виправлення, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

На думку суду, застосування в даному випадку до обвинуваченого ст.75, 76 КК України в умовах належного контролю за його поведінкою та виконанням покладених обов`язків, під загрозою реального відбування призначеного покарання у випадку порушення умов випробування, буде мати на обвинуваченого більший виховний вплив, ніж реальне відбування покарання, та буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено. Майнову шкоду у розмірі 710,11гривень потерпілій ОСОБА_7 відшкодовано в повному обсязі.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні

Питання про долю речових доказів суд вирішує в порядку ст.100 КПК України.

Строк дії обов`язків, покладених на ОСОБА_3 ухвалою слідчого судді Старосамбірського районного суду Львівської області від 21.07.2021 при застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, закінчився 18.09.2021. Запобіжний захід ОСОБА_3 не змінювався та не продовжувався. Підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.100, 349, 368-371, 373-376, 532 КПК України суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом встановленого іспитового строку тривалістю 2 (два) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Речові докази: цифровий носій диск DVD R 16X 4.7 GB 120 min з надписом Titanum, який зберігається при матеріалах кримінального провадження залишити при матеріалах кримінального провадження №0000274.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Старосамбірський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. При цьому, вирок відповідно до ч.2 ст.394 КПК України не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку вручити обвинуваченому та прокурору негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1