Справа №694/498/22
провадження № 1-кс/694/188/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

14.04.2022 року м. Звенигородка

Слідчий суддя Звенигородського районного суду Черкаської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , скаржниці ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянувши скаргу адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР ,

ВСТАНОВИВ:
04.04.2022 р. до провадження слідчого судді передано скаргу адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , щодо оскарження бездіяльності уповноважених осіб Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Скарга обґрунтовується тим, що 02.04.2022 року ОСОБА_3 було подано до

Звенигородського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області заяву про вчинення кримінального правопорушення, яка була отримана Суб`єктом оскарження 02.04.2022 р., що підтверджується відміткою про прийняття. У заяві повідомила про те, що 01.04.2022 близько 13 год. працівники Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області повідомили їй, що ОСОБА_6 подала до Звенигородського РВП повідомлення про вчинення нею злочину, а саме звинуватила її в крадіжці у неї грошових коштів у сумі 1000 доларів США та викраденні документів на її будинок АДРЕСА_1 , якої вона не вчиняла, тому дії ОСОБА_6 містять ознаки злочину, передбаченого ст.383 КК України. Скаржник просила внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Всупереч ст. 214 КПК України уповноважені на вчинення відповідних дій посадові особи Звенигородського РВП ГУНП у Черкаській області, відомості до ЄРДР не внесли, так як на день звернення з скаргою до суду будь-яких відповідей щодо розгляду зазначеної заяви не отримувала.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 04.04.2022 р. призначення судді не відбулося, оскільки не вистачає потрібної кількості суддів для розподілу справи.
Згідно протоколу автоматичного визначення слідчого судді від 05.04.2022 року матеріали зазначеної скарги були передані судді ОСОБА_1
06.04.2022 року за скаргою було відкрито провадження і призначено судовий розгляд на 07.04.2022, який було відкладено на 14.04.2022.
В судовому засіданні ОСОБА_3 та адвокат ОСОБА_4 скаргу підтримали, просили задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечив.
Представник Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд скарги без його участі. Крім того надав копію протокола прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_6 та зазначив, що на даний час перевірка за вказаною заявою триває, остаточне рішення не прийняте.
Дослідивши скаргу та додані до неї копії документів, слідчий суддя дійшов наступного висновку.
Виходячи з п.1 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_3 було подано до Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області заяву від 02.04.2022, про вчинення, на її думку, ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 383 КК України, яка була отримана уповноваженими службовими особами Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області 02.04.2022. Однак, відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено не було.
При дослідженні матеріалів скарги, у тому числі копії заяви ОСОБА_3 про вчинене кримінальне правопорушення, слідчим суддею встановлено, що твердження скаржника про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 383 КК України, зводяться до наступного.

Як вказує ОСОБА_3 , ОСОБА_6 подала до Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області заяву про вчинення нею крадіжки грошових коштів у сумі 1000 дол. США та документів на будинок. На підставі вказаного повідомлення працівники поліції відібрали від неї пояснення, внаслідок чого остання пережила значний стрес. Враховуючи, що жодних крадіжок вона не вчиняла, вважає, що ОСОБА_6 подала завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину.
Зі змісту заяви заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_6 вбачається, що остання вказала, що ОСОБА_3 забрала з будинку майно покійного без відому інших спадкоємців. Зі змісту вказаної заяви не вбачається, що остання вказувала на крадіжку грошових коштів у сумі 1000 дол. США та документів на будинок ОСОБА_3 .
Виходячи з аналізу вищевикладеного, слідчий суддя доходить висновку, що твердження скаржника про вчинення про ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 383 КК України, яке полягає у повідомленні про крадіжку грошових коштів та документів зводяться виключно до самовільного трактування заяви ОСОБА_6 скаржницею та незгоди з поданою заявою.
Крім того перевірка заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_6 на час розгляду скарги триває.
Передусім слідчий суддя виходить з ч.2 ст.19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Слідчий суддя виходить також з того, що згідно з ч.1 ст.214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Виходячи з ч.2 ст.214, ч.1 ст.219 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Положення стст.214, 219 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч.1 ст.2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до п.4 ч.5 ст.214 КПК України, п.1 Розділу ІІ Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Офісу Генерального прокурора України № 298 від 30.06.2020, до Єдиного реєстру досудових розслідувань вноситься короткий виклад обставин про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.
Тобто, виходячи з вищенаведених положень законодавства України реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Підставами вважати, що в заяві чи повідомленні містяться відомості саме про злочин є об`єктивні дані, які дійсно свідчать про наявність ознак злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджує реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Це є гарантією для кожної особи від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

Вищезазначене повністю узгоджується із ст.2 КПК України, згідно з якою завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, щоб, зокрема, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.
Аналогічна по суті позиція викладена в Висновку Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 01.07.2013, ухвалі Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду в справі № 991/9397/20, провадження №11-сс/991/965/20, згідно з якою внесення до ЄРДР неконкретних тверджень (у тому числі припущень) заявника про вчинення кримінального правопорушення за відсутності будь-яких об`єктивних відомостей про обставини його вчинення призвело б до: (1) розпорошення обмежених сил і засобів правоохоронної системи держави на перевірку значної кількості безпідставних та абстрактних повідомлень про кримінальні правопорушення, що в свою чергу (2) не дозволило б концентрувати зусилля на розслідуванні дійсно суспільно-небезпечних діянь, що неминуче знизило б ефективність захисту особи, суспільства та держави від цих кримінальних правопорушень, ускладнило б охорону прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, які зазнали шкоди від таких правопорушень; (3) порушення прав та законних інтересів осіб, згаданих в таких повідомленнях; (4) використання інструментів статті 214 КПК не для ініціювання початку досудового розслідування щодо конкретного кримінального правопорушення, а для спрямування сил і засобів правоохоронних органів загалом на всю діяльність визначеного заявником підприємства, установи чи організації або окремої людини з метою вже самостійного виявлення слідчим, дізнавачем, прокурором обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення (а це вже є іншим приводом для початку досудового розслідування за статтею 214 КПК), а також (5) унеможливлення застосування механізму притягнення заявників до кримінальної відповідальності за завідомо неправдиві повідомлення про кримінальні правопорушення (стаття 383 КК). Зазначене не відповідає завданням кримінального провадження, які визначені в статті 2 КПК.
Крім того, слідчий суддя також ураховує, що в Узагальненні ВССУ № 9-49/0/4-17 від 12.01.2017 чітко зазначено, що КПК дійсно передбачає внесення до ЄРДР інформації на підставі заяв та повідомлень про кримінальне правопорушення, а не будь-яких заяв, які надходять до органів досудового розслідування при здійсненні ними своїх повноважень.
Відтак, оскільки обставин, які б підтвердили чи свідчили про вчинення вказаною особою ( ОСОБА_6 ) кримінального правопорушення, заявником не наведено та більш того вони суперечать обставинам, викладеним у поданій останньою заяві слідчий суддя вважає скаргу ОСОБА_3 необгрунтованою. Викладених у повідомленні ОСОБА_3 обставин недостатньо для того, щоб розпочати досудове розслідування, яке розпочинається саме на підставі фактів, які свідчать про вчинення кримінального правопорушення, а як вбачається з самого повідомлення, у ньому не наведено конкретних відомих заявнику відомостей, що можуть свідчити про вчинення зазначеною ним у заяві особою злочину. Вказане позбавляє орган досудового розслідування провести перевірку конкретних фактів на предмет наявності/відсутності у діях/бездіяльності особи складу злочину, в той час, як така перевірка на стадії внесення відомостей покликана в тому числі для не допущення перевантаження правоохоронної системи безпідставними та абстрактними повідомленнями про кримінальні правопорушення, що в свою чергу не дозволило б концентрувати зусилля на розслідуванні дійсно суспільно-небезпечних діянь.
Ініціювати процедуру кримінального переслідування та застосувати державний механізм для здійснення досудового розслідування доцільно лише у випадку, коли наявні підстави вважати, що було вчинено кримінальне правопорушення. Безпідставне відкриття кримінального провадження є недопустимим і може порушувати права конкретних осіб, відносно яких таке провадження ініційоване, та є неефективним з точки зору використання державних ресурсів.
Згідно правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини (Рішення Суду Артіко проти Італії (Artico c. Italie) від 13 травня 1980 року), не гарантується захист теоретичних і ілюзорних прав, а гарантується захист прав конкретних та ефективних.
На думку слідчого судді ОСОБА_3 подано безпідставну, явно необґрунтовану, скаргу з метою притягнення особи до кримінальної відповідальності, що свідчить про зловживання останньою правом на подання скарги, передбаченим КПК України.
При цьому, слідчий суддя враховує також відповідну судову практику. Так, Європейський суд з прав людини застосовує положення, передбачене ч.3 ст.35 Європейської Конвенції з прав людини, де вказано, що Суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на подання заяви. Зокрема, вважається зловживанням таке поводження заявника, яке явно суперечить цілям права на індивідуальне звернення, передбаченого Конвенцією, і перешкоджає належній роботі Суду або належному перебігу провадження («Miролюбовс та інші проти Латвії» ).

Також згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності, заходи забезпечення позову, нормативне регулювання такого права стосовно неповнолітніх, психічно хворих осіб та осіб, схильних до сутяжництва (зокрема, справа «Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства», справа «Толстой Милославський проти Сполученого Королівства»).
Крім того, Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 16.05.2019 (справа № 761/20985/18, провадження № 51-8007км18) наголосив, якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин.
За наведених обставин, слідчий суддя дійшов висновку, що підстави для зобов`язання компетентної особи Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості, викладені у заяві ОСОБА_3 від 02.04.2022 року відсутні, а тому в задоволенні скарги необхідно відмовити.
Відповідно до ч.1 ст.307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:
1) скасування рішення слідчого чи прокурора;
1-1) скасування повідомлення про підозру;
2) зобов`язання припинити дію;
3) зобов`язання вчинити певну дію;
4) відмову у задоволенні скарги.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19, 126, 129 Конституції України, ст.2 КК України, ст.ст. 2, 214, 219, 303, 307, 309 КПК України, слідчий суддя, -
У Х В А Л И В:
В задоволенні скарги адвоката адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви про кримінальне правопорушення від 02.04.2022 року - відмовити в повному обсязі.
Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1