Ухвала

Іменем України
19 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 686/11354/21
провадження № 51 - 2782 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , що діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 вересня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 01 червня 2022 року,
встановив:
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 вересня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо цивільних позовів, речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 01 червня 2022 року вказаний вирок залишено без змін.
Згідно з вироком, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 02 грудня 2020 року
приблизно о 19:20, керуючи автомобілем «ВАЗ 21102», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Тернопільській в м. Хмельницькому в напрямку від вул. Молодіжної до вул. Кам`янецької, в порушення вимог пунктів 2.3 (б) та 18.1 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, яка склалася, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу не вжив своєчасних заходів для зниження швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, щоб дати дорогу пішоходу, внаслідок чого допустив наїзд на ОСОБА_6 , який перетинав проїзну частину вул. Тернопільської по вказаному нерегульованому пішохідному переходу зліва направо відносно руху автомобіля.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 не погоджується з оскаржуваними судовими рішеннями щодо ОСОБА_5 у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Вважає безпідставними висновки обох судів про необхідність призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Просить врахувати, що його підзахисний працює водієм і ця робота є єдиним джерелом заробітку для нього.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК захисником не оспорюються.
Разом із тим, доводи захисника щодо неправильного застосування до ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дотримався наведених вимог закону.
Так, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, який згідно з вимогами ст. 12 КК є тяжким злочином.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку.
Обираючи ОСОБА_5 міру примусу, суд належним чином врахував, що він, знехтувавши вимогами ПДР України, вчинив необережний тяжкий злочин, разом з цим зважив на пом`якшуючі покарання обставини щире каяття, визнання своєї вини, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що його обтяжують, дані про особу винного, котрий раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, добровільно частково відшкодував завдану шкоду потерпілому ОСОБА_6 , та правильно призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки, яке наближене до мінімального у межах санкції вказаної норми, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. При цьому, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, звільнив засудженого від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК, навівши переконливі мотиви такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнута мета покарання.
На думку колегії суддів, в даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Переглядаючи вирок місцевого суду, при вирішенні питання про призначення ОСОБА_5 додаткового покарання, апеляційний суд врахував як особу обвинуваченого, так і обставини кримінального правопорушення, яке сталося внаслідок порушення засудженим пунктів 2.3 (б) та 18.1 Правил дорожнього руху України та потягло за собою тяжкі наслідки у виді травмування особи.
Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. При цьому Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав вважати рішення несправедливими у зв`язку з призначенням засудженому ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , що діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 вересня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 01 червня 2022 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3