Номер провадження: 11-кп/813/1487/22
Справа № 509/2555/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.06.2022 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0002459 від 28.07.2018 року щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в смт. Красні Окни Одеської області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого п.6 ч.2 ст.115 КК України,

встановив:

На розгляді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження №0002459 від 28.07.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого п.6 ч.2 ст.115 КК України.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.06.2022 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, строком на 60 днів, до 01.08.2022 року.
Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на продовження існування ризиків, які передбачені ст.177 КПК України, а саме: обвинувачений ОСОБА_6 може здійснювати спроби переховування від суду; незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення. Суд першої інстанції також послався на тяжкість інкримінованого обвинуваченому злочину, а також на дані, які характеризують особу обвинуваченого. Крім того, при прийнятті рішення суд врахував відсутність будь-яких нових даних, які б давали суду підстави застосувати стосовно обвинуваченого більш м`які запобіжні заходи.
Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та застосувати до останнього запобіжний захід у виді домашнього арешту за місцем його реєстрації та проживання в період з 23:00 год. до 06:00 год. ранку наступного дня.
Захисник посилається на незаконність оскарженої ухвали, стверджує про постановлення ухвали незаконним складом суду, та не дотримання прокурором передбачених законодавством строків звернення до суду із клопотанням про продовження строків тримання під вартою. Також захисник вказує, що обвинувачення є необґрунтованим, а ризики, які б могли слугувати підставою для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого відсутні. На думку захисника, судом першої інстанції не враховано особу обвинуваченого, його міцних соціальних зв`язків, наявності постійного місця проживання та працевлаштування, позитивної характеристики за місцем роботи та наявності на його утриманні матері похилого віку. Окрім цього, захисник послався на недотримання судом розумних строків розгляду кримінального провадження.
Захисник ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просив здійснити розгляд за його відсутності, а прокурор, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явився, клопотань про відкладення судового засідання не заявляв. Обвинувачений ОСОБА_6 до суду клопотання про розгляд апеляційної скарги в його присутності не надсилав.
Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.107, ч.4 ст.405, ч.4 ст.422-1 КПК України апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого п.6 ч.2 ст.115 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне вбивство з корисливих мотивів.
Вказане кримінальне правопорушення відповідно до ст.12 КК України відносяться до особливо тяжких злочинів.
Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.
Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим, а також наявністю ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду; незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім того, суд при прийнятті рішення врахував вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність місця проживання, а також те, що у кримінальному провадженні ще не допитані обвинувачений та свідки.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо не визначення обвинуваченому у відповідності до ч.4 ст.183 КПК альтернативного запобіжного заходу у виді застави.
Відповідно до п.2 ч.4 ст.183 КПК суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.
Апеляційний суд визнає безпідставними доводи сторони захисту щодо необґрунтованості обвинувачення, оскільки на даній стадії колегія суддів не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію дій інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 злочину та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення. Остаточна оцінка обгрутовангості обвинувачення та його доведеності відповідно до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.
Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 , а також існування ризиків переховування обвинуваченого від суду, здійснення незаконного впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, а також ризи вчинення іншого кримінального правопорушення, виправдовують продовження застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений ОСОБА_6 не може не розуміти тяжкість інкримінованого злочину, та можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.
На думку апеляційного суду, обставини кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що обвинувачений може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.
При цьому, апеляційний суд враховує позицію ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».
Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.
При встановленні наявності ризику впливу на потерпілих та свідків в даному кримінальному провадженні (п.3 ч.1 ст.177 КПК), апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.
Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_6 на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, оскільки покази свідків, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, та тих потерпілих, які можливо необхідно буде додатково допитати, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на потерпілих та свідків, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.
Враховуючи обставини інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 злочину, скоєного з корисливих мотивів, дані про особу обвинуваченого, апеляційний суд також вважає, що існує ризик того, що обвинувачений може продовжити вчинення протиправних незаконних дій, зокрема вчинити інше кримінальне правопорушення, про що вірно зазначено в оскарженій ухвалі.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що в даному кримінальному провадженні існує реальний ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК.
Таким чином, доводи сторони захисту про відсутність підтвердження існування ризиків апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.
Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.
Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому кримінального правопорушення, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ним інших кримінальних правопорушень та переховування обвинуваченого від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.
Доводи захисника ОСОБА_5 про незаконність оскарженої ухвали внаслідок її постановлення незаконним складом суду, колегія суддів визнає неспроможними, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
Положеннями ст. 6 Конвенції проголошено право кожного на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Зазначене положення Конвенції знайшло своє відображення у національному законодавстві, а саме його змісту відповідають положення ст. 21 КПК.
Як зазначено рішенням ЄСПЛ у справі «Андрій Ісаєв проти Росії», положення «встановленим законом» передбачає не лише законну основу існування суду, але і його склад у кожній конкретній справі (пункт 33). Встановлення правил щодо складу суду є прерогативою національного процесуального законодавства.
Критерії визначення складу суду, повноваженого на розгляд кримінального провадження, встановлено ст. 31 КПК.
З наданих апеляційному суду матеріалів, аудіозапису судового засідання від 03.06.2022 року та ЄДРСР вбачається, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 по суті обвинувачення розглядається Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області колегіально у складі двох суддів та присяжних.
03.06.2022 року прокурором Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_7 подано до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області клопотання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у виді тримання під вартою (а.п.1-2).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2022 року вказане клопотання передано для розгляду головуючому судді ОСОБА_1 (справа №509/2555/19, провадження №1-і/495/20/22) (а.п.3).
З аудіо-запису судового засідання від 03.06.2022 року вбачається, що у зв`язку із перебуванням головуючого судді ОСОБА_8 у черговій відпустці розгляд кримінального провадження по суті неможливий, тому суддею ОСОБА_1 здійснюється лише розгляд клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_6 .
Відповідно до абзацу 5 п.20-5 Перехідних положень КПК, у разі неможливості у визначений цим Кодексом строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім клопотання, поданого на розгляд до Вищого антикорупційного суду, воно може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально, або може бути передано для розгляду до іншого суду в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції або до суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів в порядку, передбаченому абзацом шостим цього пункту.
З наданих апеляційному суду матеріалів вбачається, що судом першої інстанції, а саме суддею ОСОБА_1 здійснено розгляд клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченого, у зв`язку із перебуванням головуючого судді ОСОБА_8 у черговій відпустці, що відповідає вимогам п.20-5 Перехідних положень КПК.
Крім того, з аудіо-запису судового засідання від 03.06.2022 року вбачається, що учасники кримінального провадження відводів складу суду не заявляли.
З огляду на викладене, здійснення суддею ОСОБА_1 розгляду клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу є таким, що здійснено законним складом суду, а тому доводи апеляційної скарги захисника в цій частині є неспроможними.
Доводи захисника про недотримання прокурором передбаченого законодавством строку на подання клопотання про продовження строку запобіжного заходу щодо обвинуваченого, колегія суддів також визнає необґрунтованими, з огляду на таке.
З ЄДРСР вбачається, що ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.04.2022 року (справа №509/2555/19, провадження суду першої інстанції №1-кп/495/195/2022) задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 строком на 60 днів, включно до 04.06.2022 року.
Відповідно до ч.1 ст.199 КПК клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
При цьому, відповідно до абзацу 10 п.20-5 Розділу XІ Перехідних положень КПК, під час досудового розслідування та під час судового розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою подається не пізніше ніж за десять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
З наданих апеляційному суду матеріалів вбачається, що прокурор Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 звернувся із клопотанням про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 03.06.2022 року, про що свідчить штамп суду вхідної кореспонденції.
Цього ж дня зазначене клопотання прокурора було розглянуто та за результатами його розгляду постановлена оскаржена ухвала.
Таким чином, вбачається, що фактично прокурором подано клопотання до закінчення строку дії ухвали від 06.04.2022 року, яке в строк було розглянуто судом та прийнято відповідне судове рішення. Сам факт не дотримання прокурором строків подання до суду вказаного клопотання не свідчить про необґрунтованість чи незаконність оскарженої ухвали.
Доводи захисника про неврахування судом першої інстанції стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів визнає неспроможними та такими, що спростовуються змістом оскарженої ухвали. Крім того, відповідної належної медичної документації щодо стану здоров`я обвинуваченого, в тому числі стосовно критичного стану його здоров`я, який виключає можливість застосування відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, стороною захисту апеляційному суду не надано.
Таким чином, незадовільний стан здоров`я обвинуваченого стороною захисту не доведений, оскільки долучена захисником медична довідка датована 05.12.2019 року, вказувала про стабільний стан здоров`я обвинуваченого, та не підтверджує актуального його стану на даний час.
Апеляційний суд звертає увагу, що у разі підтвердження незадовільного стану здоров`я обвинуваченого, у відповідності до положень Закону України «Про попереднє ув`язнення» №3352-ХІІ від 30.06.1993 року, медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в слідчому ізоляторі організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.
Оскільки доказів, які б давали апеляційному суду підстави вважати, що стан здоров`я обвинуваченого є таким, що на даний час потребує невідкладної медичної допомоги, стороною захисту не надано, апеляційний суд вважає, що у разі реального існування потреби в наданні медичної допомоги обвинуваченому, сторона захисту не позбавлена можливості звернутися з відповідним клопотання до установи виконання покарань.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що у разі встановлення у визначеному законом порядку незадовільного стану здоров`я, який перешкоджатиме подальшому перебуванню обвинуваченого під вартою, сторона захисту не позбавлена права звернутися до суду із відповідним клопотанням про зміну раніше обраного запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою.
Доводи захисника про неправомірне врахування судом першої інстанції розміру майнової шкоди завданої кримінальним правопорушенням, колегія суддів також визнає неспроможними, оскільки згідно обставин кримінального правопорушення вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні умисного вбивства з корисливих мотивів, а саме заволодіння грошовими коштами потерпілої у сумі 14000 грн.
Колегією суддів враховуються доводи сторони захисту стосовно того, що ОСОБА_6 є раніше не судимим, до затримання мав місце працевлаштування, позитивно характеризувався за місцем роботи, був нагороджений грамотами, однак вказані обставини не є достатніми та такими, які можуть гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Посилання сторони захисту на те, що на утриманні обвинуваченого знаходиться матір похилого віку та наявність нареченої, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки вказані обставини не підтверджені доказами та не є такими, що нівелюють раніше встановлених та доведених ризиків.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що ініціюючи питання щодо можливості обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, стороною захисту не надано суду підтверджуючих документів про місце проживання обвинуваченого та можливості його перебування під домашнім арештом за певною адресою.
Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.
Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування ухвали суду першої інстанції.
Одночасно, апеляційний суд враховує те, що обвинувачений ОСОБА_6 тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, а тому вважає за необхідне звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.
Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , свідчить про те, що кримінальне провадження, навіть враховуючи його складність, перебуває на розгляді суду першої інстанції протягом тривалого часу. Протягом цього часу обвинувачений тримається під вартою та судом неодноразово продовжувався строк дії запобіжного заходу, але судовий розгляд ще не завершений.
Апеляційний суд вважає таку тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.
Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.06.2022 року щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0002459 залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ст. 28 КПК України щодо дотримання розумного строку розгляду кримінального провадження.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4