ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/4279/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/313/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 309 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2022 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 липня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Бердянська Запорізької області, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, не одружений, дітей на утриманні не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

1) 12 грудня 2008 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289, ст.ст. 69, 70 КК України до покарання у вигляді 4 років 1 місяця позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

2) 3 лютого 2010 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 186, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 22 грудня 2013 року по відбуванню строку покарання;

3) 31 серпня 2015 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 4 місяців арешту. Звільнений 8 лютого 2016 року по відбуванню строку покарання;

4) 26 травня 2016 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 місяців арешту;

5) 6 жовтня 2016 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ст.ст. 71, 72 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі;

6) 17 березня 2017 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 309, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 2 років 4 місяців позбавлення волі. Звільнений 27 березня 2018 року по відбуттю строку покарання;

7) 30 листопада 2018 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;

8) 14 червня 2019 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців. 20 лютого 2020 року Запорізьким апеляційним судом вирок скасовано, засуджено до 1 року позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки;

9) 29 січня 2021 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Вироком Запорізького апеляційного суду від 23 червня 2021 засуджений за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у вигляді 6 років позбавлення волі,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 3 місяців арешту.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховано частково відбуте покарання за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 січня 2021 року та призначено остаточне покарання у вигляді 6 років 1 місяця позбавлення волі.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з 30 червня 2020 року.

Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь держави 653 грн. 80 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, за наступних обставин.

27 липня 2020 року в денний час доби ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне придбання, зберігання, перевезення наркотичних засобів, без мети збуту, знаходячись у спецавтомобілі, який здійснював конвоювання останнього і прямував з ДУ «Бердянський ізолятор тимчасового тримання (№ 4)» до ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)», діючи умисно, шляхом присвоєння знайденого, придбав 2 фрагменти полімерних медичних шприців з речовиною рослинного походження сіро-зеленого кольору, яка є особливо-небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабіс, загальною масою 6, 213 г в перерахунку на висушену речовину.
В подальшому, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, впевнившись в тому, що вказана речовина являється наркотичним засобом, незаконно перевіз її до ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)», розташованї за адресою: вул. Зелена, 34, смт. Кам`яне, Вільнянський район, Запорізька область, де усвідомлюючи протиправність своїх дій, незаконно зберігав вказаний особливо небезпечний наркотичний засіб, при собі без мети збуту, до того моменту, коли у приміщенні кімнати обшуку, під час проведення службовими особами ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» особистого неповного обшуку ОСОБА_7 , були виявлені вказані 2 фрагменти полімерних медичних шприців з особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено, які в подальшому в ході огляду місця події 28 липня 2020 року о 12.20 годині були вилучені працівниками поліції у присутності двох понятих.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у нього є матір, яка має онкологічне захворювання.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та застосувати ст. 69 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 , участь якого в судовому засіданні апеляційного суду було забезпечено шляхом проведення відеоконференції, відмовився брати участь у судовому засіданні та покинув спеціальне приміщення, обладнане для проведення конференції.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вирок суду вважав законним, обґрунтованим та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 309 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії кримінальних проступків; визнав щире каяття за обставину, що пом`якшує покарання; визнав рецидив кримінальних правопорушень за обставину, що обтяжує покарання; дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення під час перебування під вартою.

Колегія суддів також враховує те, що обвинувачений раніше 9 разів притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі, умисних тяжких злочинів, має не зняті та не погашені в установленому законом порядку судимості, раніше неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, раніше неодноразово звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, що у сукупності свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений не працює, суспільно-корисною працею не займається, стабільного джерела доходу не має, а попередній кримінальний досвід свідчить про те, що він заробляє на життя шляхом вчинення кримінальних правопорушень.

До того ж, він не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, неповнолітніх чи малолітніх дітей на утриманні не має.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, і підстави як для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання, так і пом`якшення йому розміру призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 1 ст. 309 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання не в максимальних межах санкції статті, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на наявність обставини, що обтяжує покарання, попередній кримінальний досвід обвинуваченого, наявність у нього не знятих та не погашених судимостей, факт неодноразових звільнень від відбування покарання з випробуванням у минулому, а також дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого остаточного покарання, ніж у вигляді 6 років 1 місяця позбавлення волі, яке, на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість.

Підстави для призначення ОСОБА_7 покарання на підставі ст. 69 КК України також відсутні, оскільки обставини справи та дані про особу обвинуваченого не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання.

На переконання колегії суддів, наявність хворої матері не може бути підставою для пом`якшення ОСОБА_7 покарання, оскільки ця обставина не утримала обвинуваченого від вчинення кримінального правопорушення.

За таких обставин, судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 липня 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 314/4279/20