ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1305/21 Справа № 216/4181/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001122 від 06 червня 2018 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року, ухвалений щодо
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кривому Розі, громадянина України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працює водієм в ТОВ «Атлас Авто Транс АГ» ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 122 КК України,
за участю:
секретаря ОСОБА_7 ,
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_5 ,-

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 122 КК України та призначено остаточне покарання, із врахуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України, у виді виправних робіт на строк 2 роки, з відрахуванням в дохід держави 20 відсотків заробітку.
Окрім того, судом вирішено питання про стягнення процесуальних витрат.
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 122 КК України, за таких обставин.
Так, 20 травня 2018 року, приблизно о 01.00 годині ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходячись біля будинку №11 в провулку Новолозуватський в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу, під час сварки з раніше знайомими йому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та її співмешканцем ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , діючи умисно з метою спричинення ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень, стоячи звернутий обличчям до ОСОБА_9 , наніс їй одного удару правим кулаком в область обличчя, після якого потерпіла ОСОБА_9 відійшла від ОСОБА_6 на відстань 3 метрів, де стала із мобільного телефону, що належав ОСОБА_10 , викликати швидку медичну допомогу та поліцію. Вказані дії потерпілої ОСОБА_9 посилили у ОСОБА_6 почуття гострої неприязні до неї, після чого ОСОБА_6 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на спричинення ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень, підняв з землі фрагмент цеглини, який утримуючи у правій руці, прицільно кинув в бік голови ОСОБА_9 , в результаті чого влучив фрагментом цеглини в ділянку лоба потерпілої ОСОБА_9 . В результаті злочинних дій ОСОБА_6 , потерпілій ОСОБА_9 , згідно з висновком судово-медичної експертизи №977 від 11.07.2018 року, були спричинені тілесні ушкодження у вигляді забійної рани, синця і саден обличчя, які в області обличчя оцінюються у сукупності та відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я.
Крім цього, судом встановлено, що ОСОБА_6 , одразу ж після спричинення потерпілій ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, 20.05.2018, приблизно о 01.05 годині, знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно з метою спричинення ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, стоячи звернутий обличчям до ОСОБА_10 , наніс останньому не менше 10 ударів обома кулаками в область голови та тулуба, після чого ОСОБА_6 відламав від сидіння поруч розташованої лавки, дерев`яний брус довжиною приблизно 141 сантиметр, підшукавши собі в такий спосіб знаряддя злочину, який утримуючи у правій руці, стоячи звернутий обличчям до потерпілого ОСОБА_10 , наніс йому не менше 5 ударів дерев`яним брусом в область тулуба та лівої кисті. Від отриманої значної кількості ударів, потерпілий ОСОБА_10 впав спиною на землю, а ОСОБА_6 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на спричинення потерпілому ОСОБА_10 середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, утримуючи дерев`яний брус у правій руці, наніс лежачому на землі потерпілому ОСОБА_10 не менше 6 ударів дерев`яним брусом в область тулуба і верхніх кінцівок, та не менше 2 ударів взутою правою ногою в область тулуба. В результаті злочинних дій ОСОБА_6 , потерпілому ОСОБА_10 , згідно з висновком судово-медичної експертизи №976 від 11.07.2018, були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: перелому 1-ої п`ясткової кістки лівої кисті із зміщенням уламків і синця лівої кисті, які оцінюються у сукупності та за своїм характером відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, за ознакою тривалого розладу здоров`я, більше 21 доби; синця обличчя та саден лівого ліктьового суглобу, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі захисник в інтересах обвинуваченого просить вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 248 КПК України, у зв`язку із недоведеністю вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 125 КК України.
Обґрунтовуючи свої вимоги захисник посилається на незаконність рішення суду. На переконання захисника, суд, в порушення вимог ст. 94 КПК України, надав неправильну та необгрунтовану оцінку доказам у провадженні. Захисник звертає увагу, що в матеріалах провадження містяться постанови першого заступника керівника Криворізької місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_11 від 07.06.2018 про призначення групи прокурорів у кримінальних провадженнях щодо ОСОБА_6 , які не були ним підписані, а тому, враховуючи правову позицію Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі №754/7061/15 в постанові від 22.02.2021, захисник вважає, що докази у проваджені є такими, що зібрані з порушенням порядку, встановленого КПК України, а саме, особами, що не мали права їх збирати, та мають бути визнанні недопустимими. Окрім цього, захисник вказує на допущенні судом істотні порушення норм кримінального процесуального закону, через невручення ОСОБА_6 вироку щодо нього в день його проголошення. До того ж, захисник звертає увагу, на те, що оскаржуваний вирок було надіслано судом до ЄДРСР лише 19.02.2021 та оприлюднено 21.02.2021, тому він підлягає скасуванню, а провадження закриттю.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, яка заперечувала проти задоволення скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах поданої апеляційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 122 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та є обґрунтованим.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 винуватим себе визнав частково, не заперечував того факту, що 19.10.2018 під час сварки розпочалася бійка з ОСОБА_10 , в ході якої він наносив йому удари по рукам та за допомогою дерев`яного бруску, яким наніс потерпілому близько 5 ударів, й після чого він каменем розміром з кулак поцілив у голову ОСОБА_9 , однак вказував на те, що вказані дії він вчинив захищаючись від ОСОБА_10 .
Не зважаючи на часткове визнання обвинуваченим вини, його винуватість повністю підтверджується дослідженими в ході судового розгляду показаннями потерпілих та свідка.
Так, потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , кожен окремо, пояснили, що після зустрічі з обвинуваченим, в той час, як вони йшли додому ОСОБА_6 почав хапати ОСОБА_9 за руки та вдарив її по обличчю, після того, як за неї вступився ОСОБА_10 , обвинувачений кинув в неї куском цеглини та почав бити ОСОБА_10 , спочатку руками, а потім дерев`яним бруском, який виламав з лавки поряд, а почувши, що викликали поліцію, пішов додому.
Вищенаведене підтвердила свідок ОСОБА_12 , яка пояснила, що, почувши крики, вона вийшла разом з донькою на вулицю, де побачила біля свого паркану жінку, в якої було пошкодження на обличчі, над правим оком, й чоловіка, який був без взуття, та чоловіка, який йшов від них.
Окрім того, винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень підтверджується й дослідженими письмовими доказами у провадженні.
Як видно з протоколу огляду місця події від 13.07.2018, в ході якого було оглянуто ділянку місцевості поблизу буд. 11 по вул. Новолозуватській у м. Кривому Розі, органом досудового розслідування було виявлено дерев`яну лавку, у якої був виламаний дерев`яний брус та який було знайдено поруч з парканом буд. №11.
Відповідно до карток виїзду швидкої медичної допомоги, по приїзду карети швидкої домопомоги було виявлено ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які мали тілесні пошкодження.
Разом з цим, з протоколів слідчих експериментів від 05.07.2018, за участю потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та спеціаліста СМЕ ОСОБА_13 видно, що потерпілі докладно розповіли та показали як та за яких обставин обвинувачений ОСОБА_6 наносив їм удари, кожному окремо.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи №976 від 14.06.2018, у потерпілого ОСОБА_10 виявлені такі тілесні ушкодження: перелом 1-ої п`ясткової кістки лівої кисті зі зміщенням уламків, синці обличчя і лівої кисті, садна лівого ліктьового суглобу. Час виникнення даних тілесних ушкоджень може відповідати 20.05.2018, ушкодження виникли від ударної дії тупого твердого предмету (предметів), якими могли бути, як озброєна так і неозброєна рука, взута нога нападаючого, або інші предмети з такими ж властивостями. Перелом 1-ої п`ясткової кістки лівої кисті зі зміщенням уламків і синець лівої кисті за своїм характером відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості; синець обличчя і садна лівого ліктьового суглобу відноситься до легких тілесних ушкоджень. Всі тілесні ушкодження виявлені у потерпілого виникли від не менш 5-ти разового прикладання фізичної сили. Усі тілесні ушкодження виникли у короткий проміжок часу, у швидкій послідовності, одне за одним. Не виключене виникнення ушкоджень на тілі потерпілого за механізмом вказаним потерпілими під час слідчих експериментів за їх участі;
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №977 від 14.06.2018, у потерпілої ОСОБА_9 виявлені такі тілесні ушкодження: забійна рана, синець і садна обличчя. Час виникнення даних тілесних ушкоджень може відповідати 20.05.2018, ушкодження виникли від ударної дії тупого твердого предмету (предметів), якими могли бути, як озброєна так і неозброєна рука, взута нога нападаючого, або інші предмети з такими ж властивостями. Дані тілесні ушкодження за своїм характером відноситься до легких тілесних ушкоджень. Усі тілесні ушкодження виникли у короткий проміжок часу, у швидкій послідовності, одне за одним. Не виключене виникнення ушкоджень на тілі потерпілої за механізмом вказаним потерпілими під час слідчих експериментів за їх участі;
Надаючи оцінку цим доказам у сукупності, колегія суддів вважає їх належними, допустимими і достовірними, а в їх сукупності - достатніми для доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, та не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Перевіряючи доводи захисника щодо порушення порядку збирання доказів у провадженні, через відсутність підпису у постановах про призначення групи прокурорів у цьому провадженні, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Так, в матеріалах провадження наявні 2 постанови першого заступника керівника Криворізької місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_11 від 07 червня 2018 року про призначення групи прокурорів у кримінальних провадженнях №0001123 та № 00001122, які не мають підпису відповідної особи.
Разом з цим, під час апеляційного розгляду, колегією суддів, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням прокурора, було досліджено надані прокурором оригінали цих постанов про призначення групи прокурорів, в яких наявні відповідні підписи, а також витяг з ЄРДР щодо руку цих кримінальних проваджень, з якими були належним чином ознайомленні сторони провадження та їх копії долучені до матеріалів провадження.
З огляду на вищенаведене, у апеляційного суду відсутні підстави вважати, що вказані постанови у провадженні не приймалися, а процесуальне керівництво було здійснено неуповноваженими на те особами.
Отже, орган досудового розслідування діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, а докази у провадженні є належними і допустимими, й суд апеляційної інстанції не вважає вказані обставини порушенням вимог кримінального процесуального закону, які б слугували підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Щодо посилання захисника на допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, через не вручення обвинуваченому копію вироку негайно після його проголошення, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 КПК України, судове рішення проголошується прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати.
Разом з цим, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону визнається здійснення судового провадження за відсутності обвинуваченого, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 323 чи ст. 381 КПК України, що є підставою для скасування судового рішення.
Вказана вимога є однією з гарантій дотримання прав обвинуваченого, передбачених, зокрема, у ст. 42 КПК України, та спрямована на ефективну реалізацію таких прав під час здійснення судового провадження. Тобто, для прийняття рішення щодо того чи являється відсутність обвинуваченого в судовому засіданні під час здійснення судового провадження підставою для скасування судового рішення, слід визначити яким чином така відсутність вплинула чи могла вплинути на ефективну реалізацію обвинуваченим своїх прав.
Так, із журналів та технічних записів судового засідання, зокрема від 15 лютого 2021 року, видно, що судом було проведено судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 за його участі, де він висловлював свою думку з приводу висунутого обвинувачення, заявляв клопотання, брав участь у дослідженні доказів, виступав у судових дебатах та звертався до суду з останнім словом.
Між тим, після виходу суду до нарадчої кімнати він покинув зал суду та не з`явився на проголошення вироку.
На виконання вищенаведених приписів закону, суд після виходу з нарадчої кімнати 15 лютого 2021 року негайно проголосив вирок, незважаючи на відсутність обвинуваченого в судовому засіданні та, у відповідності до розписки обвинуваченого, копію вказаного вироку ним було отримано 22 лютого 2021 року.
При прослуховуванні технічного запису судового засідання від 15 лютого 2021 року, апеляційним судом розбіжностей між текстом вироку, який було оголошено під звукозапис, та його письмовим варіантом, не встановлено.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що відсутність ОСОБА_14 в залі судового засідання під час проголошення вироку та невручення йому копії вироку після його проголошення, жодним чином не вплинуло на законність і обґрунтованість ухваленого рішення, не перешкодило обвинуваченому реалізувати свої права, в тому числі й право на оскарження вироку в апеляційному порядку, а тому не може бути підставою для скасування судового рішення.
Вищенаведене узгоджується із правовою позицією Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладені у Постанові від 29 вересня 2020 року (справа № 125/163/17; провадження № 51-1515 км 20).
Інших порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та кваліфікацію його дій, про що йдеться в апеляційній скарзі захисника, колегією суддів не встановлено та стороною захисту доказів на підтвердження існування таких надано не було.
На думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 122 КК України, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011), та підстав для задоволення апеляційної скарги за обставин, викладених у ній, не має.
Також, колегія суддів погоджується з видом та розміром призначеного судом покарання обвинуваченому в межах санкцій інкримінованих кримінальних правопорушень, яке визначено з урахуванням ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особи обвинуваченого, який раніше не судимий, має повну середню освіту, офіційно працевлаштований, за місцем роботи характеризується з позитивної сторони, у зареєстрованому шлюбі не перебуває, має на утриманні неповнолітню доньку, згідно з побутовою характеристикою, характеризується з негативної сторони, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, а також відомостей з досудової доповіді, яке буде необхідним та достатнім для його виправлення та перевиховування.
Разом з цим, за встановлених судом фактичних обставин ОСОБА_6 обвинувачується за ч. 2 ст. 125 КК України, що було ним вчинено 20 травня 2018 року.
Кримінальним процесуальним законом передбачено, що кримінальне провадження закривається судом, у тому числі, у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України).
У цій нормі також міститься застереження, що закриття кримінального провадження або ухвалення вироку на підставі звільнення особи від кримінальної відповідальності не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому КПК України (ч. 8 ст. 284 КПК України).
При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.
Частиною 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотню дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Згідно з п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 49 КК України (в редакції Закону України №1183-VII, яка діяла на момент вчинення злочину) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки, зокрема, три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі.
Наведена норма, передбачена ст. 49 КК України, носить імперативний характер і є для застосування судом обов`язковою.
Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК України строків і відсутність обставин, що порушують їх перебіг.
Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання.
При цьому, благополучне закінчення строків давності можливе лише в разі, якщо особа, яка вчинила злочин, протягом строків, зазначених у ч. 1 ст. 49 КК України, не переховувалась від слідства та суду і не вчинила нового середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину. Якщо особа, яка вчинила злочин, ухиляється від слідства або суду, то відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому випадку час, який минув із дня вчинення злочину, до дня, коли особа почала переховуватися від слідства або суду, не втрачає свого значення, він зберігається і зараховується в строк давності, що продовжує спливати (а не починається спочатку) із дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання.
Зважаючи на принцип диспозитивності, що закріплений у п. 19 ч. 1 ст. 7, ст. 26 КПК України, відповідно до якого «сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом», - обрання тієї чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України (в редакції на час вчинення кримінального правопорушення), відповідно до ст. 12 КК України (в редакції на час вчинення кримінального правопорушення), відносився до категорії злочинів невеликої тяжкості.
Отже, станом на 17 листопада 2021 року, навіть з урахуванням зупинення перебігу строку давності, через оголошення ОСОБА_6 в розшук з 06 червня 2019 року по 12 вересня 2019 року, сплинув строк в три роки, тобто закінчились визначені ст. 49 КК України (в редакції, яка діяла на момент вчинення злочину) строки давності, разом з цим, матеріали не містять даних про те, що ОСОБА_6 вчинив новий злочин до закінчення цього строку.
Натомість ОСОБА_6 заперечував під час апеляційного розгляду щодо звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Отже, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, й з огляду на відмову ОСОБА_6 від звільнення від відповідальності та того, що особа після спливу строків давності не може відбувати призначене судом покарання, колегія суддів вбачає підстави для застосування положень ч. 5 ст. 74 КК України, з одночасним застосуванням ст. 49 КК України, як підстави до звільнення від покарання за ч. 2 ст. 125 КК України.
З огляду на викладене, ОСОБА_6 , на підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч.1 ст. 49 КК України, підлягає звільненню від призначеного покарання за ч. 2 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а вирок, у цій частині - зміні та виключенням з рішення суду послання на призначення остаточного покарання ОСОБА_6 , із врахуванням положень ч. 1 ст. 70 КК УКраїни.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 змінити в частині призначення покарання.
Звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 125 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.
Виключити з рішення суду вказівку про призначення ОСОБА_6 остаточного покарання, із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень.
Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді виправних робіт строком на 2 (два) роки з відрахуванням в дохід держави 20 (двадцяти) відсотків заробітку.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4