Справа № 361/1155/18
Провадження № 1-кс/361/1868/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.11.21 Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари Київської області клопотання прокурора Броварської окружної прокуратури Київської області - ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000392 від 11 березня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
У провадження слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 надійшло клопотання прокурора Броварської окружної прокуратури Київської області - ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000392 від 11 березня 2015 року.

В обґрунтування поданого клопотання прокурор вказує на те, що слідчим відділом Броварського районного управління Національної поліції у Київській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000392 від 11 березня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що в період часу з червня по серпень 2009 року, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в с. Червона Мотовилівка, Фастівського району, Київської області, ОСОБА_4 , маючи злочинний умисел на незаконне заволодіння чужим майном, а саме: 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_5 , вступив в злочинну змову із приватним нотаріусом Фастівського нотаріального округу ОСОБА_6 , щоб остання посвідчила заповіт, який, начебто, складений ОСОБА_5 .

В свою чергу, ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що волевиявлення ОСОБА_5 на заповідання на користь ОСОБА_4 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності не було, оскільки остання таку волю не виявляла та заповіт не підписувала, і не доручала це зробити іншій особі, 17.07.2009 року посвідчила заповіт від імені ОСОБА_5 , яка ніби заповіла 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 та 1/2 частину цієї ж квартири та все інше майно ОСОБА_4 , який зареєструвала за №2369.

В подальшому, після смерті ОСОБА_5 (01.08.2009 року), ОСОБА_4 отримав свідоцтво на право на спадщину № 1-191, видане 28.01.2014 державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 та зареєстрував 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на праві приватної власності.

Зазначені факти підтверджуються матеріалами кримінального провадження, а саме:

- протоколом допиту потерпілого ОСОБА_7 та протоколами допиту свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , які повідомили, що на початку 2008 року познайомились із ОСОБА_4 , котрий з`являвся періодично в квартирі ОСОБА_5 , він працював будівельником і зберігав свої особисті речі в її квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

У ОСОБА_5 із ОСОБА_4 були відносини на рівні знайомства, спільного господарства вони не вели. ОСОБА_4 періодично з`являвся в квартирі коли йому потрібно було переночувати, або залишити речі на зберігання. ОСОБА_5 не повідомляла, що склала заповіт, навпаки казала, що цього робити не буде. Підписувати документи могла, поки не перестала рухатись, це відбулось наприкінці липня 2009 року;

- листом Головного управління юстиції в Київській області від 27.12.2017 року, згідно якого приватним нотаріусом Фастівського нотаріального округу ОСОБА_6 при посвідченні заповіту порушено вимоги законодавства, оскільки текст заповіту не було підписано заповідачем або за його дорученням іншою особою та в графі 3 реєстру не зазначено П.І.Б., місце проживання громадянина, що підписався за особу, яка внаслідок хвороби не могла власноруч підписати правочини;

- та іншими матеріалами кримінального провадження.

Орган досудового розслідування вважає, що в матеріалах кримінального провадження наявна справжня потреба в накладенні арешту без права на відчуження, на 3/8 частину квартири АДРЕСА_1 , оскільки вказане майно є предметом посягання, частина права власності якого набуте ОСОБА_4 кримінально протиправним шляхом і отримане ним внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Постановою від 02.08.2018 року вказане майно визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Також, враховуючи те, що вищевказані 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 , є речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні, а також є відповідно до вимог ч.2 ст. 167 КК України предметом кримінального правопорушення, в органу досудового розслідування є підстави вважати, що вказаний речовий доказ може бути втрачений, знищений, чи пошкоджений, і в подальшому відчужуватись на користь третіх осіб.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №133029112 від 02.08.2018 року 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 , чи інших негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, зважаючи на те, шо в даному випадку обмеження права власності є розумним і спів розмірним завданням кримінального провадження, орган досудового розслідування вважає за необхідне накладення арешту на вказане майно.

В той самий час, на думку органу досудового розслідування, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримала, просила задовольнити.

Заслухавши пояснення прокурора, вивчивши клопотання, та матеріали, якими воно обґрунтовується, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що в провадженні слідчого відділу Броварського РУП ГУ НП в Київській області перебувають матеріали кримінального провадження №0000392 від 11 березня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до статті 100 КПК України, на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя, суд накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім випадків, передбачених діючим кримінально- процесуальним кодексом України.

Звертаючись до суду, прокурор присив накласти арешт на 3/8 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом заборони відчуження, використання та розпорядження належного ОСОБА_11 майном.

Судовим розглядом встановлено, що жодній особі підозра не оголошена, ОСОБА_11 допитаний як свідок у кримінальному проваджені, тобто володілець майна має статус свідка в даному кримінальному провадженні.

Таким чином, питання накладення арешту на майно третьої особи вирішується з урахуванням положень ст. 64- 2 Кримінального процесуального кодексу України.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Разом з тим, як вбачається з наданих матеріалів, сторона обвинувачення, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надала достатніх і належних доказів тих обставин, на які послалась у клопотанні.

Крім того, обгрунтованих доводів щодо заборни користування власником свого майна, прокурором слідчому судді не надано, навпаки спростовано матеріалами, доданими до клопотання..

Беручи до уваги вищевикладене, слідчий суддя приходить висновку, що прокурором в клопотанні не доведено, матеріалами кримінального провадження не підтверджено, що з метою забезпечення збереження речових доказів у органу досудового розслідування виникла обґрунтована потреба у накладенні арешту, у зв`язку з чим клопотання про арешт майна задоволенню не підлягає.

На підстав викладеного, керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173, 309 Кримінального процесуального кодексу України,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1