ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 654/4596/19 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/72/22 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМУКРАЇНИ

03 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3
ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участі прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7
потерпілого: ОСОБА_8
адвоката: ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0001846 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 08 липня 2021 року відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, востаннє вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 09 вересня 2013 року за ч.1 ст. 263-1, ч.1 ст. 263 КК України,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України,-
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 08 липня 2021 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та виправдано в пред`явленому обвинуваченні за відсутності в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України.
Вирішено питання про речові докази.
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він 23.11.2019 року близько 16:15 год., перебуваючи поруч із магазином «Ферма», розташованим по вул. 1-го Травня, 91 в м. Гола Пристань Херсонської області, переслідуючи прямий умисел та корисливий мотив шляхом вільного доступу незаконно заволодів велосипедом марки «Україна» синього кольору, вартість якого, відповідно до довідки вартості підприємства споживчої кооперації «Голопристанський ринок» районної спілки споживчих товариств, становить 850 грн., після чого викраденим майном розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_8 матеріальні збитки на вказану вище суму.
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.

Суд дійшов висновку, що у діянні ОСОБА_7 внаслідок недоведення об`єктивної сторони у повному обсязі відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України.
Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити покарання у вигляді 3 місяців арешту.
Вирішити питання про речові докази.
Вказує, що на доведення винуватості стороною обвинувачення були надані достатні докази , зокрема:
показання потерпілого ОСОБА_8 , який підтвердив факт крадіжки його велосипеду, яка була зафіксована камерою спостереження, велосипед йому повернули . При цьому судом думка потерпілого щодо вартості майна не з`ясовувалася під час допиту в судовому засіданні 08.05.2020 року. Водночас у протоколі допиту потерпілого під час досудового розслідування від 25.11.2019 року він вказував, що з вартістю викраденого велосипеду вказаною у наданій довідці цілком згодний.
Під час судового розгляду було досліджено:
протокол огляду велосипеду та диск відеозапису до нього від 28.11.2019 року , згідно з якими обвинувачений добровільно видав велосипед, який потерпілий впізнав як власний велосипед;
фотозображення скріншотів з камер відеоспостереження від 23.11.2019 року магазину « Ферма» , на яких зафіксований момент викрадення велосипеду обвинуваченим ;
протокол слідчого експерименту від 06.12.2019 року, відповідно до якого обвинувачений продемонстрував як 23.11.2019 року вчинив крадіжку велосипеду марки «Україна» зі стоянки велосипедів біля магазину « Ферма».
довідку про вартість викраденого велосипеду марки «Україна», яка була надана підприємством споживчої кооперації « Голопристанський ринок ».
Однак, виправдовуючи ОСОБА_7 суд вказав, що визначення вартості майна у злочинах проти власності є встановлення ознак предмету викрадення, що має певну вартість.
Визначення вартості викраденого майна обов`язково підлягає доказуванню у злочинах із матеріальним складом належними та допустимим доказами.

Суд визнав неналежним та недопустимим доказом довідку про вартість станом на листопад 2019 року велосипеду «Україна» , надану ПСС «Голопристанський ринок» районної спілки споживчих товариств, внаслідок чого дійшов висновку , що відсутній склад кримінального правопорушення у діянні обвинуваченого.
Посилаючись на положення ст. 242 КПК України прокурор вказує, що в окремих кримінальних провадженнях для встановлення розміру матеріальних збитків не потрібні наукові, технічні або інші спеціальні знання, а достатньо загальновідомих і загальнодоступних знань для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування, про найменування викраденого товару та його вартості.
Зазначає, що предметом злочину є велосипед, що тривалий час використовувався потерпілим, є досить поширеним у користуванні , тому підстав для призначення відповідної експертизи не було, оскільки інформація про вартість на вторинному ринку є загальновідомою та загальнодоступною і спеціальних знань не потребує.
Вказана довідка надавала суду можливість встановити ціну викраденого майна без проведення експертизи, тому висновок суду в цій частині вважає немотивованим.
Посилаючись на положення ст.370, 374 КПК України, зауважує, що суд належним чином не мотивував рішення чому не взяв до уваги показання потерпілого, які є самостійним джерелом доказів, а також відкинув докази сторони обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, не визнав їх недопустимими, оцінку доказів у провадженні надав вибірково, а не у їх сукупності, що є істотним порушенням кримінального процесуального закону та безумовною підставою для скасування судового рішення у апеляційній інстанції.
Вказує, що стороною захисту під час досудового розслідування довідка про визначення вартості викраденого майна під сумнів не ставилась, а під час судового розгляду ні захисник ні обвинувачений не обґрунтували належним чином, що указана у довідці інформація не відповідає дійсності.
Також вказує, що обвинувачений під час судового розгляду заявив клопотання про відмову від захисника. Однак суд, відмовляючи у задоволенні клопотання, вказав, що обвинувачений не навів причини відмови і повинен привести іншого захисника для підтвердження намірів, а також участь захисника є обов`язковою, чим фактично порушив вимоги ст. 54 КПК України.
На думку апелянта, суд повинен був роз`яснити обвинуваченому право замінити захисника.
Зазначає, що висновок суду про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, ставить під сумнів його неупередженість в дослідженні доказів, а виправдувальний вирок суперечить вимогам ст. 370 КПК України щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення.
Зазначає, що вина ОСОБА_7 повністю доведена у судовому засіданні показаннями потерпілого ОСОБА_8 , довідкою про вартість викраденого майна, протоколом огляду предмета від 28 листопада 2019 року, фотозображеннями скріншотів з камер відеоспостереження, протоколом слідчого експерименту з підозрюваним.
Позиції учасників судового провадження, висловлені в ході апеляційного розгляду.
Прокурор підтримав апеляційні вимоги.
Адвокат ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Потерпілий ОСОБА_8 підтримав апеляційні вимоги прокурора.
Від адвоката ОСОБА_9 надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу
Мотиви суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як видно зі змісту апеляційної скарги , прокурор вказує на те, що суд не дав належної оцінки всім доказам у їх сукупності та дійшов неправильного висновку про виправдання ОСОБА_7 за пред`явленим йому обвинуваченням.
Положення ст. 23 КПК висувають обов`язкову вимогу про безпосереднє дослідження доказів у суді апеляційної інстанції кожного разу, коли йдеться про скасування виправдувального вироку.
В ситуації, коли суд апеляційної інстанції вбачає, що доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження потребують перевірки, таку перевірку апеляційний суд здійснює шляхом повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, із дотриманням вимог ст. 404 КПК.
Апеляційний суд безпосередньо дослідив відповідно до заявленого в апеляційній скарзі прокурора клопотання, наявні у матеріалах провадження письмові докази та допитав потерпілого ОСОБА_8 та надає оцінку дослідженим доказам відповідно до вимог ст. 94 КПК з точки зору можливості покладення їх в основу обвинувального вироку, як про те просить апелянт.
Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційному суді відмовився давати покази , вину не визнав.
Як видно, обвинувачений таку ж позицію займав і під час судового розгляду в суді першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, та безпосередньо дослідивши наведені вище докази , колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом .
Суд оцінює надані сторонами докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Із цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.
Частинами 1, 6 ст. 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора , колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження забезпечено принцип змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів, надані сторонами кримінального провадження докази суд першої інстанції безпосередньо і неупереджено дослідив у повному обсязі, обставин, які б завадили сторонам скористатися своїми процесуальними правами у наданні інших доказів, за результатами апеляційного перегляду не встановлено.
Суд відповідно до приписів ст. 374 КПК України у вироку навів мотиви неврахування доказів та їх оцінку.
Так, положеннями ст. 374 КПК передбачено, що у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку з поміж іншого зазначається: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, мотивів, способу вчинення й наслідків кримінального правопорушення, а також форми вини; докази на підтвердження встановлених судом обставин, та мотиви неврахування окремих доказів; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Водночас ст. 91 КПК визначено, що до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, належать також вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
При розгляді кримінального провадження суд зобов`язаний на основі всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи з`ясувати характер і розмір матеріальної шкоди, заподіяної злочином, наявність причинного зв`язку між вчиненим і шкодою, що настала, а також чи відшкодовано її повністю або частково до судового розгляду справи й у вироку дати належну оцінку зазначеним обставинам.
Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України, в редакції, що діяла на час скоєння інкримінованого злочину, слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, якщо потерпілий не може їх визначити та не надав документ, що підтверджує розмір такої шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.
Відповідно до висновку про застосування норми права, який міститься в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 25 листопада 2019 року в справі № 420/1667/18, імперативність ст. 242 ч. 2 п. 6 КПК України щодо призначення експертизи у кожному кримінальному провадженні для визначення розміру збитків, завданих кримінальним правопорушенням, має обмежений характер, оскільки не стосується тих випадків, коли предметом злочину є гроші або інші цінні папери, що мають грошовий еквівалент, а також коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань, а достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування.
Належне встановлення вартості викраденого чужого майна стосовно крадіжки має важливе значення для кваліфікації вчиненого як кримінально-протиправного діяння, оскільки за цією ознакою відбувається не лише диференціація кримінальної відповідальності за розміром викраденого, але й відмежування крадіжки як кримінального правопорушення (ст. 185 КК) від дрібного викрадення у формі крадіжки чужого майна як адміністративного правопорушення (ст. 51 КУпАП).
Оскільки ж предмет у виді чужого майна вартістю понад 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (далі - н.м.д.г.) є обов`язковою ознакою основного складу крадіжки (ч. 1 ст. 185 КК), то він розглядається і як обов`язкова ознака всіх її кваліфікованих складів (ч.ч. 2 - 5 ст. 185 КК). На це, зокрема, вказує і відсильний тип диспозиції ч.ч. 2 - 5 ст. 185 КК (ознаки цих складів кримінального правопорушення встановлюються через звернення до ч. 1 ст. 185 КК, у якій дається визначення крадіжки). Натомість, з тексту ст. 51 КУпАП випливає, що дрібним викрадення чужого майна визнається за умов його вчинення шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, а також якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 н.м.д.г.
Відтак, системний аналіз ст. 185 КК та ст. 51 КУпАП вказує на те, що будь-яка крадіжка, навіть за наявності таких кваліфікуючих ознак, як вчинення її повторно, за попередньою змовою групою осіб і з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище, може бути кваліфікована як закінчене кримінальне правопорушення лише за умови, що вартість викраденого при цьому майна перевищує 0,2 н.м.д.г.
Разом із тим, навіть якщо фактична вартість викраденого чужого майна не перевищує 0,2 н.м.д.г., то за відповідних обставин не можна виключати й можливість кваліфікації такого діяння як замаху на кримінально-протиправну крадіжку.
А тому для кваліфікації крадіжки як закінченого кримінального правопорушення (ст. 185 КК) та відмежування від замаху на його вчинення чи від адміністративного правопорушення (ст. 51 КУпАП) обов`язковим є належне встановлення та процесуальне доказування вартості викраденого чужого майна, що перевищує 0,2 н.м.д.г.
Отже, для доведення поза розумним сумнівом винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України, має бути встановлено та підтверджено належними засобами доказування у тому числі й вартість викраденого майна.
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 7 грудня 2021 року у справі №534/53/19.
Відповідно до приписів ст. 13 Закону України « Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Як видно із матеріалів провадження, на підтвердження вартості викраденого у потерпілого велосипеду, стороною обвинувачення була надана довідка без дати , вихідного номеру та будь- якої реєстрації , яка підписана директором ПСК «Голопристанський ринок» ОСОБА_10 .
Матеріали провадження не містять жодної інформації про те, що ця довідка отримана уповноваженою на проведення досудового розслідування особою та після внесення відомостей до ЄРДР та саме у цьому кримінальному провадженні.
Зміст довідки зводиться до того , що вона дана в Голопристанське відділення поліції Новокаховського ВП ГУНП в Херсонській області в тому , що станом на листопада 2019 року середня вартість велосипеду марки Україна бувшого у використанні складає 850 грн.
З виписки із Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців , наявного у матеріалах провадження вбачається, що ОСОБА_10 , який підписав вказану довідку є директором ПСК « Голопристанський Ринок» районної спілки споживчих товариств, видом діяльності якого є надання в оренду і експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.
Доказів того , що ПСК « Голопристанський Ринок» здійснює торгівельну діяльність з продажу вживаних товарів, зокрема велосипедів , чи здійснює оціночну діяльність матеріали провадження не містять.
Не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду.
Сторона захисту оспорює вартість викраденого велосипеду.
Під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_8 показав, що велосипед був придбаний його сім`єю більше 30 років тому і з цього часу експлуатувався.
Близько 5 років тому , він відремонтував велосипед, а саме викрасив раму , придбав сідло, кермо , шини і з цього часу користується ним.
Точну модель, марку , рік випуску велосипеду не назвав.
Повідомив, що документів на велосипед у нього не збереглося, доказів розміру понесених матеріальних витрат на ремонт велосипеду надати не зміг.
Вказав, що оцінює велосипед близько 850 грн., що приблизно відповідає сумі понесених на відновлення велосипеду витрат.
Отже із показів потерпілого видно, що украдений у нього велосипед експлуатується близько 30 років, був відремонтований із заміною нових деталей , однак суму понесених витрат потерпілий чітко назвати не зміг та відповідними фінансовими документами понесені витрати не підтвердив.
За таких обставин , колегія суддів вважає, що вартість викраденого велосипеду не можна визначити шляхом моніторингу вартості вживаних велосипедів марки «Україна» , зважаючи на термін його експлуатації більше 30 років та внесених поліпшень із заміною деталей.
Таким чином , конкретно у цьому провадженні для встановлення розміру матеріальних збитків не достатньо проведення простих арифметичних розрахунків чи загальновідомих і загальнодоступних знань про найменування викраденого товару та його вартість.
В суді першої інстанції прокурор , як видно , заявив клопотання про призначення товарознавчої експертизи велосипеду , посилаючись на те, що захисник вважає довідку про підтвердження вартості велосипеду неналежним доказом , а не визначення вартості велосипеду не дає можливості встановити наявність чи відсутність в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.
Клопотання хвалою суду від 24.11.2020 року було задоволено, однак експерт повідомив про неможливість проведення призначеної експертизи, оскільки на вимогу експерта( яка судом була направлена прокурору) стороною обвинувачення, потерпілим не було надано велосипед для дослідження, не було уточнено повної модельної назви , дати придбання, терміну експлуатації, місця придбання (первинний чи вторинний ринок) велосипеда ( копії протоколів допиту потерпілих, свідків чи інші матеріали ) .
Під час апеляційного розгляду прокурор та потерпілий не заявили клопотання про призначення товарознавчої експертизи для визначення вартості викраденого велосипеду.
Апеляційний суд не вправі за власною ініціативою збирати докази на доведення винуватості особи.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що наявну у матеріалах провадження довідку щодо вартості уживаного велосипеду не можна визнати належним та допустимим доказом підтвердження вартості належного потерпілому велосипеду за наведених вище обставин, а клопотання про призначення експертизи , як вже було зазначено, сторона обвинувачення під час апеляційного розгляду не заявила.
Не є прийнятними посилання прокурора в апеляційній скарзі на те , що вказана довідка має бути прийнята судом до уваги , оскільки під час допиту в ході досудового розслідування потерпілий вказував на те, що він цілком згодний з вартістю велосипеду, яка зазначена у довідці.
Позиція потерпілого на стадії досудового розслідування не звільняє сторону обвинувачення відповідно до вимог ст. 92 КПК від обов`язку доводити винуватість особи поза розумним сумнівом .
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння, - як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону, однак у цьому кримінальному провадженні стороною обвинувачення цього зроблено не було.
Матеріали кримінального провадження не містять даних, які б об`єктивно завадили органу досудового розслідування залучити експерта для визначення вартості саме того велосипеду, який був виданий ОСОБА_7 , повернутий потерпілому і за версією обвинувачення є предметом кримінального правопорушення у цій справі.
Посилання апелянта на те , що суд безпідставно не взяв до уваги покази потерпілого, які є самостійним джерелом доказів, колегія суддів вважає необґрунтованими , оскільки із технічного запису судового засідання 08.05.2020 року вбачається, що потерпілим не було надано пояснень про вартість велосипеду і не надавалися фіскальні документи , що підтверджують вартість , прокурором не задавалися питання потерпілому з приводу вартості велосипеду , тому покази потерпілого не доводять розмір заподіяної шкоди.
В цілому висновки суду про те, що поза розумним сумнівом має бути доведена вартість викраденого майна та розмір заподіяної шкоди у справах по обвинуваченню особи у вчиненні злочину проти власності ґрунтуються на приписах ст. 185 КК та ст. 51 КУпАП, оскільки за цією ознакою відбувається не лише диференціація кримінальної відповідальності за розміром викраденого, але й відмежування крадіжки як кримінального правопорушення (ст. 185 КК) від дрібного викрадення у формі крадіжки чужого майна як адміністративного правопорушення (ст. 51 КУпАП) та узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду , викладеною, зокрема у постановах від 06 жовтня 2021 року у справі № 756/11581/15-к, від 8 липня 2021року у справі № 295/4859/19, від 7 грудня 2021 року у справі №534/53/19.
Недоведення стороною обвинувачення того , що розмір заподіяної шкоди перевищує 0,2 н.м.д.г., унеможливлює притягнення особи саме до кримінальної відповідальності за ст.185 КК України.
Колегія суддів вважає, що інші надані стороною обвинувачення докази протокол огляду місця події від 24.11.2019 року, в якому зафіксовано опис місцевості біля магазину , де знаходився велосипед потерпілого; протокол огляду предмета, яким зафіксовано обставини видачі ОСОБА_7 велосипеда та його узагальнений опис; скріншоти з камери відеоспостереження біля магазину, на яких зафіксовано як обвинувачений заволодів велосипедом, не є достатніми для того , щоб довести кожен з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння за ч. 2 ст. 185 КК - як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.
Тому колегія суддів погоджується із висновком суд висновку про недостатність доказів, наданих стороною обвинувачення, для доведення того, що в діянні ОСОБА_7 є склад інкримінованого йому кримінального правопорушення, вчиненого за обставин, викладених в обвинувальному акті.
Ретельно перевіривши всі доводи апеляційної скарги , колегія суддів приходить до висновку, що наданих стороною обвинувачення доказів , та перелічених в апеляційній скарзі недостатньо для ухвалення апеляційним судом обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 , а тому апеляційну скаргу прокурора слід відхилити.
Посилання прокурора в апеляційній скарзі як на підставу для скасування виправдовувального вироку на те , що суд безпідставно не прийняв відмову ОСОБА_7 від захисника , колегія суддів вважає безпідставною, оскільки відмова від захисника має бути обґрунтованою .
Крім того з огляду на приписи ч. 3 ст. 409 КПК , суд апеляційної інстанції не вправі скасовувати виправдовувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.
Прокурор в апеляційній скарзі не навів жодного доводу про те, як участь у провадженні адвоката ОСОБА_9 як захисника обвинуваченого , вплинула на законність і обґрунтованість вироку , що могло би за собою потягнути скасування виправдовувального вироку.
Матеріали провадження також містять докази того , що на час відкриття стороні захисту матеріалів провадження у порядку ст. 290 КПК, постанова про призначення групи прокурорів та постанова про призначення групи слідчих не була підписана відповідно заступником керівника Новокаховської місцевої прокуратури та т.в.о. начальника СВ Голопристанського ВП , на підтвердження чого захисником було надано відповідні фотознімки та диск .
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування оскаржуваного вироку , під час апеляційного розгляду не встановлено.
Враховуючи викладене, апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. 404, 405, 407, 419, 376 ч. 2 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 08 липня 2021 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом 3-х місяців, а обвинуваченим в той же строк з дня отримання копії ухвали , може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: (підписи)

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4