Справа №766/3635/19
н/п 1-кп/766/1183/21
У Х В А Л А

про відмову у задоволенні клопотання про

застосування запобіжного заходу

21.09.2021 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області колегіально в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2

ОСОБА_3

за участю секретаря: ОСОБА_4

прокурора: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

потерпілих: ОСОБА_8

ОСОБА_9

під час розгляду кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0003569 від 14.12.2018, за обвинуваченням: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст.115 КК України, -

в с т а н о в и в:

На розгляді Херсонського міського суду Херсонської області 21.02.2019 перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Так щодо обвинуваченого ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10.06.2020 запобіжний захід у виді «тримання під вартою» було змінено на «домашній арешт».

Прокурор під час судового розгляду заявив клопотання щодо обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , посилаючись на ту обставину, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину; обізнаний щодо анкетних даних свідків та потерпілих, а відповідно матиме можливість впливати на них з метою зміни показань; обвинувачений в силу ст. 89 КК України є особою раніше не судимою, проте вже вчиняв злочин проти здоров?я особи. Наполягав на тому, що заявлені ризики є визначальними і свідчать про необхідність обрання щодо обвинуваченого саме тримання під вартою.

Потерпілі підтримали позицію прокурора, зазначили, що озвучений стан здоров?я обвинуваченого не відповідає дійсності, а лише був умовною підставою для зміни раніше обраного запобіжного заходу. Наполягали на тому, що обвинувачений має перебувати в умовах ізоляції з метою попередження незаконного впливу з його боку на свідків та потерпілих.

Захисник та обвинувачений заперечили проти клопотання прокурора, просили суд звернути увагу на обставину, що ОСОБА_6 , покладені на нього обов?язки не порушує, про що свідчать його явки до суду. Також наполягали на тому, що стан здоров?я обвинуваченого перешкоджає подальшому утриманню в умовах установи попереднього ув`язнення, оскільки саме завдяки регулярним відвідуванням лікарів є можливість підтримувати здоров?я в більш-менш задовільному стані.

Заслухавши учасників судового засідання, вивчивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку, що клопотання задоволенню не підлягає з таких підстав.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканість, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров?я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв?язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов?язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м?яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд зобов?язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Вирішуючи питання щодо наявності передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків, суд бере до уваги таке. Хоча ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 семи до 15 років, проте вважається особою раніше не судимою, матеріали провадження не містять жодних доказів того, що обвинувачений характеризується негативно, останній одружений, має родину та постійне та зареєстроване місце проживання, де проживає з родиною, що свідчить про міцність його соціальних зв`язків за місцем проживання. За час, що пройшов після зміни запобіжного заходу покладених на нього обов?язків не порушував, а надані суду медичні документи свідчать, що останній потребує медичного нагляду в умовах спеціалізованого закладу, чого не може бути забезпечено в умовах слідчого ізолятору.

Оцінивши на підставі наданих матеріалів всі обставини в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав вважати, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України й наведені в клопотанні ризики об`єктивно існують, оскільки ані потерпілі, ані заявлені стороною обвинувачення свідки не заявляли про факти тиску або погроз з боку обвинуваченого або іншого впливу з метою зміни ними показань.

Таким чином, судом хоча і встановлено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення, проте наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України - відсутні.

Крім викладеного суд звертає увагу на таке. Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м?яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, який застосовується лише тоді, коли є підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов?язків і належної поведінки.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» ЄСПЛ зазначив, що перед застосуванням до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою національний судовий орган повинен обов`язково розглянути можливість застосування інших, альтернативних триманню під вартою, заходів. Позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається.

У справі «Хайредінов проти України» ЄСПЛ вказав, що ст. 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п. 1 ст. 5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин. Таким чином, тримання під вартою у відповідності до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі.

У справах «Лабіта проти Італії» та «Харченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув?язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

При цьому висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м?яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Частиною другою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ особиста свобода повинна бути правилом, а позбавлення свободи до рішення суду - суворим винятком. При цьому сама лише тяжкість вчиненого злочину, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення від суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

З огляду на викладене, враховуючи дані про особу підозрюваного, а саме: його вік, стан здоров?я, сімейний стан, соціальні зв`язки, спосіб життя взагалі, зокрема те, що останній отримує дохід, має родину та зареєстроване місце проживання, де мешкає тривалий час, не ухиляється від судового розгляду та не чинить інших перешкод будь-якого характеру, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для тримання ОСОБА_6 під вартою, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого можливо шляхом застосування саме «тримання під вартою».

Керуючись п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 176-178, 183, 194, 331, 350, 369, 372 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді «тримання під вартою» щодо обвинуваченого ОСОБА_6 - відмовити.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3