Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/3256/2021 Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 755/7499/21 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія справи: ч. 1 ст. 121 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Немерче Мурованокуриловецького району Вінницької області, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
за ознаками вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,
за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_6 ,
законного представника ОСОБА_10 ,
особи, щодо якої застосовані
примусові заходи медичного характеру, ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року задоволено клопотання слідчого Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_11 та застосовано до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді її госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Як вбачається з ухвали, суд визнав доведеним, що 10 лютого 2021 року приблизно о 07 годині 00 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , керуючись злочинним умислом, спрямованим на нанесення тілесних ушкоджень своєму співмешканцю ОСОБА_9 , скориставшись тим, що останній спав в кімнаті квартири та не міг чинити опору, неочікувано для нього нанесла сокирою один цілеспрямований удар йому в голову, внаслідок чого, згідно з висновком експерта № 042-280-2021 від 20 квітня 2021 року, заподіяла потерпілому тілесне ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми: забійної рани м`яких тканин лівої лобно-тім`яної ділянки, лінійного перелому лобної та тім`яної кісток зліва, геморагічних субдуральних нашарувань лівої лобно-тім`яної області, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.
За результатами судового розгляду суд дійшов переконання, що в діях ОСОБА_7 наявні ознаки суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, яке вчинене нею у стані неосудності. Тому суд дійшов висновку про необхідність застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 .
Обгрнутовуючи такі вимоги апеляційної скарги захисник зазначає про те, що висновки суду стосовно вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, у стані неосудності не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і ґрунтуються на недопустимих доказах. Зокрема апелянт звертає увагу на те, що суд безпідставно поставився критично до показань потерпілого ОСОБА_9 в суді, відповідно до яких сокира впала йому на голову з полиці під час збору речей, ОСОБА_7 не наносила йому тілесних ушкоджень, а під час досудового розслідування він її обмовив. Незважаючи на таку позицію потерпілого та його твердження про повідомлення слідству неправдивої інформації, суд в ухвалі послався на талон виклику швидкої допомоги № 336 від 10 лютого 2021 року і дані слідчого експерименту з ОСОБА_9 від 06 квітня 2021 року. Вважає, що вказівка суду на те, що з відеозапису слідчого експерименту не встановлено наявності в квартирі полиці, про яку показав ОСОБА_9 , не є належним спростуванням показань останнього в суді, оскільки сам факт існування такої полиці в судовому засіданні не перевірявся та не досліджувався. Також, на думку апелянта, суд пославшись в ухвалі на показання потерпілого під час слідчого експерименту допустив порушення вимог ч. 4 ст. 95 КПК України, які забороняють обґрунтовувати рішення показаннями, наданими слідчому чи прокурору. До того ж, в протоколі слідчого експерименту не зазначено умови і результати цієї слідчої дії, що є порушенням ч. 6 ст. 240 КПК України і свідчить про недопустимість означеного доказу.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_6 в підтримку доводів і вимог апеляційної скарги, законного представника ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_9 , які також підтримали апеляційну скаргу, прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Порядок здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру регламентований главою 39 КПК України.
При цьому, положення п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 505 КПК України передбачають, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру встановлюються: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення; вчинення цього суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення цієї особою; наявність у цієї особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування.
За приписами п. п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 513 КПК України, під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи слід застосувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.
Згідно з ч. 2 ст. 513 КПК України, визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_7 у стані неосудності вчинила суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України (умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння) за викладених в ухвалі обставин ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні, оцінених та ретельно проаналізованих в сукупності даних, які містяться, зокрема, у: довідці КМКЛШМД від 10 лютого 2021 року, згідно з якою у ОСОБА_9 виявлено відкриту черепно-мозкову травму, і талоні виклику № 336 від 10 лютого 2021 року, у якому приводом виклику швидкої медичної допомоги, здійсненого самим потерпілим, вказано, що співмешканка розрубала голову сокирою; протоколі огляду місця події від 10 лютого 2021 року в під`їзді будинку АДРЕСА_2 ; протоколі обшуку квартири АДРЕСА_3 за указаною адресою та відеозаписі цієї слідчої дії; протоколі слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_9 від 06 квітня 2021 року та відеозаписі цієї слідчої дії; висновку експерта № 091-50-2021 від 09 квітня 2021 року, об`єктом дослідження якого були кров потерпілого та залишки крові на сокирі, вилученої з квартири під час обшуку; висновку експерта № 042-280-2021 від 20 квітня 2021 року про виявлені у потерпілого тілесні ушкодження і ступінь їх тяжкості; первинній медичній документації ОСОБА_9 ; медичній документації ОСОБА_7 та висновку судово-психіатричного експерта № 50 від 26 квітня 2021 року стосовно останньої, детальний зміст яких наведений в судовому рішенні. При цьому суд, з наведенням в ухвалі переконливих мотивів, обґрунтовано відхилив показання потерпілого ОСОБА_9 в суді про те, що 10 лютого 2021 року в коридорі згаданої вище квартири сокира випадково впала йому на голову з полиці, що ОСОБА_7 не наносила йому ударів сокирою, а під час досудового розслідування він її оговорив і розповідав неправду, оскільки такі показання потерпілого спростовуються сукупністю взаємоузгоджених між собою доказів.
Доводи захисника з приводу недопустимості протоколу слідчого експерименту із потерпілим ОСОБА_9 від 06 квітня 2021 року є неприйнятними. Всупереч твердженням апелянта, даний протокол складений з дотриманням вимог ст. 104 та ч. 6 ст. 240 КПК України, в тому числі у ньому зазначено, що метою слідчого експерименту була перевірка та уточнення показань потерпілого, що він проводився в приміщенні квартири АДРЕСА_4 , за участю статиста і двох понятих, що усім учасникам цієї слідчої дії були роз`яснені їх права та вони засвідчили даний документ власними підписами, не маючи жодних зауважень і доповнень. Також в протоколі детально відображені перебіг та результати слідчого експерименту. Більше того, дана слідча дія була зафіксована безперервним відеозаписом, що також був предметом дослідження та оцінки суду.
Зокрема, з досліджених в суді даних слідчого експерименту, які зафіксовані в протоколі та на відеозаписі, встановлено, що потерпілий ОСОБА_9 в ході цієї слідчої дії послідовно відтворив та продемонстрував обставини перебігу подій 10 лютого 2021 в квартирі, відповідно до яких, коли він спав, то відчув удар та, відкривши очі, побачив ОСОБА_7 , яка вибігла з кімнати. Після цього потерпілий виявив, що у нього йде кров, вийшов у коридор і викликав швидку медичну допомогу. Потерпілий чітко показав, як лежав на ліжку, як побачив ОСОБА_7 і виявив рану на голові, як помітив у останньої сокиру.
Зважаючи на те, що відтворені потерпілим під час слідчого експерименту 06 квітня 2021 року обставини події об`єктивно підтверджуються даними протоколу обшуку квартири від 10 лютого 2021 року, згідно з яким сокиру із залишками крові, яка за висновком експерта № 091-50-2021 від 09 квітня 2021 року може походити від ОСОБА_9 , було виявлено саме в кімнаті, натомість з відеозаписів обох цих слідчих дій не встановлено жодної полиці в коридорі, з якої могла б впасти сокира, суд обґрунтовано відхилив показання потерпілого в суді.
Виходячи зі змісту п. 3 ч. 2 ст. 99, ч. 2 ст. 84 КПК України, складений в порядку, передбаченому цим Кодексом, протокол процесуальної дії та додатки до нього, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксована процесуальна дія, відноситься до документів та є процесуальним джерелом доказу. Таким чином, оскільки слідчий експеримент з потерпілим від 06 квітня 2021 року оформлений та зафіксований згідно з вимогами кримінального процесуального закону, а сама слідча дія відповідала визначеним у ст. 240 КПК України правилам та в ході її проведення ОСОБА_9 відтворювались дії, обстановка та обставини події, колегія суддів не вбачає будь-яких причин, які б перешкоджали суду першої інстанції використати даний доказ при прийнятті рішення. Враховуючи наведене, посилання захисника на положення ч. 4 ст. 95 КПК України, які забороняють обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому чи прокурору, є неприйнятними.
Будь-яких інших аргументованих підстав, які б ставили під сумнів правильність висновків суду про те, що ОСОБА_7 вчинила суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, захисником в апеляційній скарзі не наведено. Не встановлено таких і колегією суддів під час апеляційного розгляду.
За наведених підстав, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 404 КПК України, змінити ухвалу суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 виходячи з наступного.
Згідно з визначеними у ст. 19 КК України критеріями, осудною визнається особа, яка під час вчинення кримінального правопорушення могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними тоді, як неосудна особа позбавлена такої здатності внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.
За змістом положень ст. ст. 23, 24 КК України, умисел є однією із форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольові ознаки: усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного кримінального правопорушення, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки. Умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак кримінального правопорушення, обов`язковою передумовою чого є осудність.
Враховуючи, що стан неосудності пов`язаний з відсутністю у особи інтелектуальної та вольової ознак, з ним несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованих мети й мотиву як ознак суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, тому встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) в діях неосудної особи об`єктивно є неможливими. Юридична оцінка суспільно небезпечному діянню в такому випадку повинна надаватись, виходячи з фактичних обставин скоєного та наслідків, що настали.
Всупереч наведеному, суд першої інстанції, правильно встановивши, що суспільно небезпечне діяння ОСОБА_7 було вчинено у стані неосудності, оскільки згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 50 від 26 квітня 2021 року, вона за своїм психічним станом не могла і на даний час не може усвідомлювати свої дії та керувати ними, проте в ухвалі вказав про наявність умислу та його спрямованість на нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Отже, ухвала суду першої інстанції підлягає зміні з виключенням з її мотивувальної частини посилання на спрямованість умислу та мету дій ОСОБА_7 при вчинення суспільно небезпечного діяння.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
В порядку ст. 404 КПК України ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 змінити.
Виключити із мотивувальної частини ухвали посилання суду на спрямованість умислу і мету дій ОСОБА_7 при вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
В решті ухвалу суду залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4