Справа № 174/350/21
н/п 1-кп/174/39/2021
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 листопада 2021 року м.Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вільногірську кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань під № 0000058 , відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Вільногірську Кам`янського району Дніпропетровської області, громадянина України, з професійно- технічною освітою, одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, на військовому обліку не перебуває, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий.

у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ст. 128 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 , 11.07.2019 року приблизно о 21 годині 40 хвилин, точного часу слідством не встановлено, знаходився в спальній кімнаті на другому поверсі гуртожитку, належному компанії Egesten Transport OU, що розташоване на вулиці Лепна теє 1, селище Тааравайну, волость Раквере, повіт Ляєне-Вірумаа Естонської Республіки, де також знаходився ОСОБА_7 . Знаходячись у вищевказаному місці, приблизно о 21 годині 40 хвилин, точного часу слідством не встановлено, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розпочалась словесна сварка, в ході якої ОСОБА_7 та ОСОБА_6 почали руками штовхати один одного у груди. В подальшому, в ході вказаних обопільних дій, ОСОБА_6 , через необережність, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча в даній ситуації повинен був та міг їх передбачити, під час руху ОСОБА_7 в його напрямку, стоячи обличчям до обличчя потерпілого, зробив крок у бік, взявся обома руками за ліву руку ОСОБА_7 та з прикладанням фізичної сили потягнув її в напрямку руху ОСОБА_7 .
Від вказаних дій ОСОБА_6 , ОСОБА_7 втратив рівновагу та з положення стоячи, впав на підлогу спальної кімнати на другому поверсі гуртожитку, належному компанії Egesten Transport OU, що розташоване на вулиці Лепна теє 1, селище Тааравайну, волості Раквере, повіту Ляєне-Вірумаа Естонської Республіки, при цьому вдарившись обличчям об неї.
У результаті протиправних дій ОСОБА_6 , потерпілий ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, відповідно висновку експерта за результатами проведення судово-медичної експертизи № 13-Е від 03.02.2021, у вигляді:
- закритих переломів кісток носу зі зміщенням вправо, перелому передньої стінки верхньощелепної (гайморової) пазухи з крововиливом у неї без зміщення уламків, які згідно п.п. 2.2.1. «в» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, відноситься до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, за критерієм тривалості розладу здоров`я на більш ніж 21 добу.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 , пояснив, що він щиро кається, вину визнає повністю, не заперечує фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікацію своїх дій, не заперечує з приводу розгляду справи за ч. 3 ст. 349 КПК України. В обвинувальному акті усі обставини викладено вірно. Відмовився від давання показань.
Потерпілий в судове засідання не з`явився, подав заяви про розгляд кримінального провадження за його відсутності, не заперечував проти розгляду в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
Відтак, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників процесу, судом визнано недоцільним дослідження письмових доказів, оскільки фактичні обставини ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд враховує, що відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27.02.1980 року (скарга № 6903/75) Девеер проти Бельгії (Deweerv. Belgium) держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури та не привертаючи уваги громадськості та засобів масової інформації, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання або взагалі звільнення від покарання за окремими епізодами справи.
Суд пересвідчився, що позиція обвинуваченого ОСОБА_6 , щодо розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, є добровільною і не пов`язана з вищевказаними чинниками, з`ясував, що обвинувачений у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні злочину, при обставинах, викладених у обвинувальному акті, не оспорював і правильно розуміє зміст цих обставин. Прокурор та потерпілий, в свою чергу, також не оспорювали фактичні обставини, при яких вчинено злочин. Сумнівів у добровільності такої позиції учасників судового провадження в суду немає.
Захисник адвокат ОСОБА_5 підтримав позицію обвинуваченого, однак вважав, що його може бути звільнено від відбування покарання, оскільки він щиро розкаявся, з моменту вчинення правопорушення минув значний час і негативних наслідків, які б неможливо було б усунути, не настало. Не заперечував щодо розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, вивчивши питання щодо речового доказу, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ст. 128 КК України - необережне спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження доведена повністю.
Ст. 63 Конституції України передбачає звільнення від відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом.

Слід зазначити, що обвинувачений має право не свідчити проти самого себе, так і право мовчати.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 50 КК України до особи, визнаної винною за вироком суду у вчиненні кримінального правопорушення застосовується покарання, яке є заходом примусу і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обвинувачений вчинив нетяжкий злочин, передбачений ст. 128 КК України.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, у відповідності до п. 1, 2 ст. 66 КК України суд визнає його щире каяття.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого у відповідності до ст. 67 КК України суд не встановив.
Досліджуючи дані, які характеризують особу обвинуваченого суд бере до уваги, що він раніше не судимий, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно непрацевлаштований, одружений.
Суд враховує інформацію щодо обвинуваченого, викладену в досудовій доповіді, згідно з якою уповноваженим представником органу пробації встановлено низький рівень вчинення повторного кримінального правопорушення обвинуваченим, середній ризик його небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, те, що виправлення обвинуваченого без обмеження або позбавлення волі не становить небезпеку для суспільства (у тому числі окремих осіб).
З урахуванням усіх обставин суд вважає, що покарання обвинуваченому повинно бути призначено в межах санкції ст. 128 КК України у виді громадських робіт, оскільки саме такий вид покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень. Підстав для звільнення від відбування покарання судом не вбачається.
Цивільного позову не було заявлено.
Процесуальні витрати відсутні.
Речовий доказ по справі, а саме: епікриз естонською мовою та офіційний переклад вказаного епікризу відносно ОСОБА_7 - залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження. Питання щодо речого доказу вирішенно у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.
Заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, не застосовувались.
Керуючись ст.ст. 100, 366-368, 371, 374, 376 Кримінального процесуального кодексу України, суд,-
У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ст. 128 КК України та призначити йому покарання у виді 150 (сто п`ятдесят) годин громадських робіт.
Речовий доказ по справі, а саме: епікриз естонською мовою та офіційний переклад вказаного епікризу відносно ОСОБА_7 - залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження.
Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався.
Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.
На вирок протягом тридцяти діб з моменту його проголошення може бути подано до апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду.
Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий - суддя: ОСОБА_1