ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 619/336/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/3061/21 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.ст. 135,286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою обвинуваченого та його захисника на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 19 07 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Красний Луч Луганської області, громадянина України, українця, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України з призначенням йому покарання:

-за ч.1 ст. 135 КК України два роки позбавлення волі;

-за ч.3 ст. 286 КК України 7 (сім) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Відповідно до ст. 70 КК України призначено покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та остаточно визначено покарання 7 (сім) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з моменту фактичного затримання, тобто з 21 01 2020 року.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено незмінною тримання під вартою в ДУ « Харківський слідчий ізолятор».

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу №7/205СЕ від 25 02 2020 року у розмірі 2512,16 грн.; судової трасологічної експертизи №10/5/158СЕ-20 у розмірі 6280,04 грн; судової дактилоскопічної експертизи № 10/1/253СЕ-20 у розмірі 1570,01 грн., судової трасологічної експертизи №4431/11486/11487/11488/11489/11490/11491/11492/11493 у розмірі 25333,20 грн.; судової авто технічної експертизи №7343 у розмірі 3922,56 грн.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 19 01 2020 року приблизно о 21-30 годині ОСОБА_7 керуючи технічно справним автомобілем «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по автомобільній дорозі сполученням «Дергачі - Козача Лопань», з боку с. Безруки Дергачівського району Харківської області в напрямку міста Дергачі Харківської області.
Рухаючись по вказаній автодорозі зі швидкістю приблизно 70 км/год, в районі 2 км. +107 м. вказаної автодороги, ОСОБА_7 проявив неуважність та здійснюючи маневр ліворуч, не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод для інших учасників руху, при цьому не маючи перешкод технічного характеру, чим порушив вимоги п.п. 2.3 б), 10.1 ПДР України.
В процесі руху, ОСОБА_7 , рухаючись по вказаній автодорозі, допустив виїзд на зустрічну смугу руху, де в районі лівого краю проїзної частини допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які рухались один поруч з одним в напрямку м. Дергачі, в результаті чого, від отриманих тілесних ушкоджень вони обидва загинули на місці події.
Згідно висновку судово-медичної експертизи трупа №10-12/178-ДМ/20 від 21 01 2020 року, ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді: забитої рани - на волосяній частині голови в потиличній області, що супроводжується крововиливом у м`які покрови голови зі сторони їх внутрішньої поверхні; саден - в лобній області, на спинці носа праворуч, в лівій виличній області, крововиливів під тверду та м`які мозкові оболонки та у шлуночки головного мозку; закритої травми грудини та живота у вигляді: забоїв легень, розривів - правої легені, брижі та печінки; крововиливів у зв`язки печінки, брижу та жирову клітковину правої нирки; переломів ребер праворуч - 5 та 6 ребер по середнє-ключичній лінії, 5,6,7,8,9 ребер по лопатковій лінії; розриву міжхребцового диску між 6 та 7 грудними хребцями, що супроводжується крововиливами під оболонки спинного мозку; переломів остистих відростків 6 та 7 грудних хребців та 1 поперекового хребця. Саден на верхній поверхні рівня проекції лівого плечового суглоба, на розгинальній поверхні рівня проекції 2 п`ястково-фалангового суглобу правої кісті, на розгинальних поверхнях рівня проекції 3 та 4 п`ястково-фалангових суглобів лівої кісті, на задній поверхні правої гомілки4 синці - на розгинальній поверхні рівня проекції 2 пястково-фалангового суглобу лівої кісті, на внутрішній поверхні лівої гомілки, які за своїм ступенем відносяться до тілесних ушкоджень тяжкого ступеню тяжкості. Причиною смерті ОСОБА_10 стала крововтрата, що утворилась в результаті сукупної тупої травми тіла.
Згідно висновку судово-медичної експертизи трупа № 10-12/177-ДМ/20 від 21 01 2020 року, ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді саден в лобній ділянці по умовно-серединній лінії, рвано-забійна рана на фоні осаднення на переніссі, різана рана на волосяній частині голови, на межі лобної та тім`яної ділянок зліва, забійні рани в тім`яній ділянці зліва, крововиливи в м`які покриви голови - в лобно-тім`яній ділянці, в потиличній ділянці зліва, «Т» подібної форми, вдавлено-фрагментарний перелом перелом кісток склепіння та основи черепа, з розривом твердої, мозкових оболонок, плямистих крововиливів під м`які мозкові оболонки, головного мозку та мозочка, з розтрощенням тканини головного мозку та проривом крові в пшуночкову систему мозку. Крововиливи під вісцеральною плеврою, в прикореневих ділянках обох легень, локальні переломи 9-11 правих ребер, 9-12 лівих ребер по прихребтовим лініям, 5,6 лівих ребер по лопатковій лінії, з розривами пристінкової, вісцеральної плеври, паренхіми легенів з крововиливами в їх проекції та в плевральні порожнини, крововиливи в зв`язковий апарат з розривами капсули селезінки, розривом капсули печінки з крововиливами в черевну порожнину, крововиливи у зв`язковий апарат обох нирок, крововиливи в жирову клітковину за очеревинного простору, з частковим розтрощенням надниркових залоз з крововиливами в їх товщу, повний розрив крижово-здухвинного зчленування, з крововиливом в оточуючі м`які тканини, уламковий перелом осистого виростку 11 грудного хребця, з неповним розривом міжхребцевого диску між 11 та 12 грудними хребцями на заднє-бічній поверхні справа, з крововиливом темно-червоного кольору. Забійної рани на фоні синця в проекції пястно-фалангового суглобу п`ятого пальця. Саден в проекції лівого колінного суглобу на зовнішній поверхні яке розташоване на 43 см. доверху від підошовної поверхні стоп, на тильній поверхні лівої стопи. Садна на передній поверхні правої гомілки, в середній третині, на ЗО см. доверху від підошовної поверхні стоп, переривчастого характеру подовженої форми, синець в проекції правого колінного суглобу, на задній поверхні, на 42 см. доверху від підошовної поверхні стоп, у вигляді нерівномірно вираженого контура прямокутної форми, крововиливу в м`яких тканинах в проекції правого колінного суглобу на заднє - внутрішній поверхні, які за своїм ступенем відносяться до тілесних ушкоджень тяжкого ступеню тяжкості. Причиною смерті стала зумовлена сукупна травма тіла, яка супроводжувалась множинними переломами кісток склепіння та основи черепа з внутрішньо-черепними крововиливами, які призвели до гострого порушення мозкового кровообіг.
Відповідно висновку судової автотехнічної експертизи № 7343 від 06 07 2020 року, дії водія ОСОБА_7 перебувають у причинному зв`язку з подією та наслідками що наступили.
Крім того, 19 01 2020 року, приблизно о 21-30 годині ОСОБА_7 після скоєння наїзду на потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в районі 2 км. +107 м автодороги «Дергачі- Козача Лопань», достовірно знаючи та усвідомлюючи що пішоходи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в результаті його дій отримали тілесні ушкодження, внаслідок чого перебувають в небезпечному для життя стані та позбавлені реальної можливості до самозбереження, нехтуючи моральними і правовими нормами, які передбачають надання допомоги людині, що перебуває у небезпечному для життя стані, та маючи можливість надати таку допомогу, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, зник з місця дорожньо-транспортної події, свідомо залишивши пішоходів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в небезпечному для життя становищі.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 3 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель двох осіб та за ч.1 ст. 135 КК України, тобто завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, якщо хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого у небезпечний стан.
Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які її подали.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, вказує, що судом першої інстанції при призначенні покарання не було враховано ряд важливих обставин, а саме: фактичне визнання обвинуваченим своєї вини, відсутність судимостей, наявність постійного місця мешкання, пенсійний вік, позитивні характеристики за місцем мешкання та відсутність цивільного позову з боку потерпілого.

Враховуючи викладене, вважає, що вказані ним обставини, свідчать про можливість перевиховання ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства.

Апеляційну скаргу подано також самим обвинуваченим ОСОБА_7 , який, в свою чергу, просить про пом`якшення йому покарання та про звільнення від сплати витрат за проведення судових експертиз, посилаючись на те, що єдиним його доходом є пенсія.

Позиції учасників апеляційного провадження.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційних скарг, просили задовольнити їх вимоги у повному обсязі.

Прокурор не вбачав підстав для задоволення апеляційних скарг захисника та обвинуваченого.

Потерпілий ОСОБА_9 , про дату та час розгляду апеляційних скарг був повідомлений належним чином, проте у судове засідання не з`явився. Будь-яких клопотань або заяв, які б перешкоджали розгляду справи, до апеляційного суду не надавав.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та захисника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника та обвинуваченого задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та фактичні обставини їх вчинення в апеляційних скаргах не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних вимог захисника та обвинуваченого щодо пом`якшення ОСОБА_7 покарання, то, відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу , що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому покарання суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчинених ним кримінальних правопорушень, тяжкі наслідки, які настали у результаті їх вчинення, а саме смерть двох осіб, особу винного, який раніше не судимий, на обліку в наркологічному та психіатричному диспансерах не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, є пенсіонером, а також обставину, що пом`якшує покарання фактичне визнання своєї вини.

При цьому, обставин, які б відповідно до ст. 67 КК України обтяжували покарання судом не встановлено.

Навівши зазначені обставини суд визначив реальний строк покарання в межах санкції статті.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання не є найтяжчими, що передбачені санкціями інкримінованих йому статей.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, як про це наголошується в апеляційних скаргах, колегія суддів не знаходить.

В своїх апеляційних скаргах апелянти наголошують на наявності такої пом`якшуючої обставини, як фактичне визнання своєї вини.

Проте, як вбачається з оскаржуваного рішення, вказану обставину вже було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання та визнано обставиною, що його пом`якшує. Наявність вищевказаної пом`якшуючої обставини, на думку колегії суддів не є обов`язковою та безумовною підставою для ще більшого пом`якшення останньому покарання.

Як на підставу пом`якшення покарання посилаються також на відсутність у обвинуваченого судимостей, відсутність цивільного позову по справі та позитивні характеристики за місцем мешкання, проте, колегія суддів наголошує, що дані факти самі по собі, за відсутності інших суттєвих обставин, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень та не можуть слугувати безумовними підставами для пом`якшення обвинуваченому покарання, враховуючи, що призначене покарання не є максимальним, що передбачене санкціями інкримінованих йому статей.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 та ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Як вбачається з оскаржуваного рішення при вирішенні питання про призначення ОСОБА_7 покарання, висновки суду першої інстанції цілком узгоджуються з завданням Кримінального кодексу України, яке полягає в тому числі і у забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань, а також запобігання злочинам. При цьому суспільні інтереси щодо забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань у транспортній сфері повинні домінувати над особистими інтересами обвинувачених, якими апелянти обґрунтовують свою незгоду призначення обвинуваченому саме такого покарання.

Отже, дотримуючись вимог, передбачених ч. 2 ст. 65 КК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що без призначення покарання у виді реального його відбування в умовах ізоляції від суспільства, виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень - є неможливим, а звільнення обвинувачення від призначеного покарання, як того просить захисник, не слугуватиме загальним принципам особистої та загальної превенції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо неможливості сплати витрат за проведення судових експертиз, стягнених вироком суду, у зв`язку тим, що він є пенсіонером, колегія суддів вважає необґрунтованими з таких підстав.

Як регламентовано положеннями ч.2 ст.124 КПК України,у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Відповідно до ч.1 ст.119 КПК України, суд, враховуючи майновий стан особи (обвинуваченого, потерпілого), за власною ініціативою або за її клопотанням має право своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати процесуальних витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату процесуальних витрат на визначений строк.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в ході проведення досудового розслідування Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром при МВС України та Харківським науково-дослідним інститутом ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса були проведені експертизи, вартістю 2512,16 грн., 6280 грн., 1570 грн. та 3922,56 грн., які суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок, керуючись положеннями ст.124 КПК України, обґрунтовано стягнув з обвинуваченого ОСОБА_7 .
На думку колегії суддів, пенсійний вік обвинуваченого не є беззаперечною підставою для звільнення останнього від сплати понесених по справі витрат. Інших підстав, які б давали можливість колегії суддів застосувати положення ч.1 ст.119 КПК України, обвинуваченим не наведено.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку з наведених апелянтами мотивів, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 19 07 2021 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4