Провадження № 1-кс/201/3250/2021
УХВАЛА
Іменем України

29 жовтня 2021 року м. Дніпро

Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , при секретарі судового засіданні ОСОБА_2 , за участю прокурора Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_3 , дізнавача СД ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , представника особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, адвоката ОСОБА_5 , розглянувши клопотання прокурора Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_3 про арешт майна, за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000936 від 27.10.2021 р., за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Прокурор звернувся до суду із вищевказаним клопотанням, в обґрунтування якого зазначив, що до ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява ОСОБА_6 , 1977 року народження, про те, що в період з 02.10.2021 по 03.10.2021 року невстановлена особа, перебуваючи за адресою: м. Дніпро, пр. Гагаріна, 74, таємно шляхом вільного доступу викрала майно заявника.

27.10.2021 року відомості за даним фактом зареєстровано до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000936 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

В ході досудового розслідування опитано ОСОБА_6 , який вказав, що згідно довіреності він є представником ТОВ «Парк Стайл». Так, 01.07.2018 року згідно договору №0499/160517-348 передачі в платне користування об`єкта благоустрою вулично-дорожньої мережі, а саме КП «ДніпроТрансКомплекс» ДМР передало в платне користування зупиночний комплекс за адресою: м.Дніпро, пр.Гагаріна, біля буд.74, площею 31,5, ТОВ «Парк Стайл». Та 06.10.2021 року приблизно о 11:58 годині, йому зателефонував його знайомий та повідомив, що вказаний зупиночний комплекс викрали.

27.10.2021 року надійшов рапорт від співробітників СКП ВП №5 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, про те, що в ході оперативно-розшукових заходів встановлено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та причетний до скоєння вказаного кримінального проступку, а саме перевезення викраденого майна за допомогою автомобіля марки ГАЗ, модель 2705 ВП-6 (V=2890), д.н.з. НОМЕР_1 .

27.10.2021 року під час огляду, проведеного в порядку ст. 237 КГІК України, вилучено автомобіль марки ГАЗ, модель 2705 ВП-6 (V=2890), д.н.з. НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 ; ключ від вказаного автомобіля; свідоцтво про реєстрацію вказаного автомобіля НОМЕР_4 .

Враховуючи викладене, а також необхідністю з`ясувати обставини, що мають значення для кримінального провадження, прокурор просив накласти арешт на вищевказане тимчасово вилучене майно з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження тимчасово вилученого майна та збереження речових доказів, шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування.

Прокурор і дізнавач в судовому засіданні вимоги клопотання підтримали і просили його задовольнити.

Представник користувача автомобіля адвокат ОСОБА_5 проти задоволення клопотання заперечував, вважаючи клопотання необґрунтованим, заперечив причетність ОСОБА_7 до вчинення злочину, зазначивши, що останній автомобіль використовує в своїй роботі.

Відповідно до ст. 107 КПК України здійснювалося повне фіксування кримінального провадження за допомогою технічного засобу.

Слідчий суддя, розглянувши клопотання та додані до нього документи, приходить до наступних висновків.

Слідчим суддею встановлено, що до ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява ОСОБА_6 , 1977 року народження, про те, що в період з 02.10.2021 по 03.10.2021 року невстановлена особа, перебуваючи за адресою: м. Дніпро, пр. Гагаріна, 74, таємно шляхом вільного доступу викрала майно заявника.

27.10.2021 року відомості за даним фактом зареєстровано до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000936 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

В ході досудового розслідування опитано ОСОБА_6 , який вказав, що згідно довіреності він є представником ТОВ «Парк Стайл». Так, 01.07.2018 року згідно договору №0499/160517-348 передачі в платне користування об`єкта благоустрою вулично-дорожньої мережі, а саме КП «ДніпроТрансКомплекс» ДМР передало в платне користування зупиночний комплекс за адресою: м.Дніпро, пр. Гагаріна, біля буд.74, площею 31,5, ТОВ «Парк Стайл». Та 06.10.2021 року приблизно о 11:58 годині, йому зателефонував його знайомий та повідомив, що вказаний зупиночний комплекс викрали.

27.10.2021 року надійшов рапорт від співробітників СКП ВП №5 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, про те, що в ході оперативно-розшукових заходів встановлено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та причетний до скоєння вказаного кримінального проступку, а саме перевезення викраденого майна за допомогою автомобіля марки ГАЗ, модель 2705 ВП-6 (V=2890), д.н.з. НОМЕР_1 .

27.10.2021 року під час огляду, проведеного в порядку ст. 237 КГІК України, вилучено автомобіль марки ГАЗ, модель 2705 ВП-6 (V=2890), д.н.з. НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 ; ключ від вказаного автомобіля; свідоцтво про реєстрацію вказаного автомобіля НОМЕР_4 .

28.10.2021 року постановою дізнавача вищевказані речі визнано речовими доказами.

Дослідивши матеріали клопотання та долучені до нього матеріали, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Прокурор в своєму клопотанні зазначає мету накладання арешту збереження речових доказів.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 цього Кодексу, а саме: запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно п.п 2, 3 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора або може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Органом досудового розслідування розслідується кримінальне провадження № 00000936 від 26.10.2021 року за ознаками складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Санкція вказаної статті не передбачає конфіскацію майна, наразі підозра нікому не пред`явлена, автомобіль не підлягає спеціальній конфіскації (адже, застосування спеціальної конфіскації у цьому випадку можливо у відповідності до ч. 1 ст. 96-1 КК України).

Згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону. А отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи: (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є притаманний всім статтям Конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор, відповідно до п. 2, 3 ч. 3 ст.132 КПК України не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у право власності, про який ідеться в клопотанні, або може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звертається з клопотанням.

Згідно із ст. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

У кримінальному провадженні автомобіль, ключ від нього, свідоцтво про його реєстрацію визнано речовими доказами.

Під час огляду в автомобілі ГАЗ, д.н.з. НОМЕР_1 викрадене майно чи його елементи не знайдено, втім, відповідно до пояснень ОСОБА_7 , останній повідомив, що він використовує вказаний автомобіль з надання послуг з перевезення речей і підтвердив, що дійсно приймав участь у демонтажі зупиночного комплексу за адресою АДРЕСА_2 , який в подальшому перевіз за адресою, яку йому вказав гр. ОСОБА_8 , який напередодні скористався його послугами як перевізника. Адресу розвантаження елементів зупиночного комплексу ОСОБА_7 не пам`ятає, але зможе показати.

Тому, на думку слідчого судді, вищевказаний автомобіль є знаряддям вчинення злочину, отже з метою збереження речового доказу та запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження, на вилучений автомобіль необхідно накласти арешт.

Згідно з нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких дізнавачем (слідчим, прокурором) вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Таким чином, у клопотанні прокурора належним чином розкрито, яке відношення зазначене майно має саме до цього кримінального провадження, у зв`язку з чим процесуальний статус зазначеного у клопотанні майна як речового доказу є визначеним відповідно до вимог ст. 98 КПК України, оскільки постановою слідчого вилучене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Оцінюючи надані стороною обвинувачення докази слідчий суддя вважає їх належними та допустимими, їх сукупність та взаємозв`язок між ними достатній для прийняття процесуального рішення про арешт майна.

Прокурор довів, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні прокурора.

Завдання, для виконання якого прокурор звертається із клопотанням, може бути виконане.

Незастосування арешту майна може привести до настання наслідків, що перешкоджатимуть збереженню речових доказів.

За таких обставин слідчий суддя вважає, що автомобіль може бути використаний як речовий доказ у вказаному кримінальному провадженні.

Отже, з матеріалів кримінального провадження вбачається правова підстава та достатність доказів для накладення арешту на тимчасово вилучений автомобіль та невід`ємні його частини ключ і свідоцтво про реєстрацію ТЗ і прокурором доведено необхідність такого арешту.

Слідчий суддя визнає, що матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання неправомірного вибуття майна з власності та забезпечення кримінального провадження, та слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Згідно з ч. 4 статті 173 КПК, у разі задоволення клопотання про арешт майна слідчий суддя застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, передача в позику, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.

На переконання слідчого судді, будь-які умисні дії щодо майна включаються в поняття «розпорядження» - правомірності власника.

Слідчим доведено, що майно, мова про яке йдеться в клопотанні, має значення для досягнення цілей кримінального провадження, з ним потрібно проводити в подальшому слідчі та процесуальні дії, що обумовлюють необхідність обмеження (арешту) у виді заборони розпорядження майном.
Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя прийшов до висновку, що з метою збереження речового доказу застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт шляхом позбавлення права на розпорядження, є необхідним та достатнім у даному кримінальному провадженні, оскільки сприятиме досягненню мети швидкого, повного, неупередженого досудового розслідування, а також запобігатиме настанню будь-яких негативних наслідків, зокрема приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження та інше.

Відповідно до ст. 100 КПК України, речові докази можуть бути передані законному володільцю на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

З урахуванням презумпції невинуватості, навіть наявність у особи процесуального статусу підозрюваного не означає обов`язкового і однозначного постановлення щодо неї обвинувального вироку. Відтак, навіть можливе застосування в майбутньому конфіскації автомобіля як виду покарання не пропорційне обмеженню права користування підозрюваним цим майном на стадії досудового розслідування.

Зважаючи на встановлену наявність у автомобіля ознак речового доказу, завдання кримінального провадження і мета арешту не вимагають його недоторканості і збереження безпосередньо в тому стані, в якому він був виявлений під час вчинення кримінального правопорушення. Тобто звичайне зношення майна в природніх умовах не зашкодить його використанню з визначеною метою.

Але на даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні не закінчено. Автомобіль визнаний речовим доказом, опечатаний, але зберігається під відкритим небом, біля будівлі ВП №5 ДРУП ГУНП, умови для гарантування його збереження відсутні.

Тому, зважаючи на відсутність даних щодо порушених інших кримінальних проваджень, в яких фігурує вказаний автомобіль, а також того, що в рамках даного кримінального провадження не всі слідчі дії з вказаним автомобілем проведені, з урахуванням особи ОСОБА_7 , який є пенсіонером і використовує в своїй роботі вилучений автомобіль, слідчий суддя вважає за необхідне накласти арешт на автомобіль шляхом позбавлення права на розпорядження і вважає за можливе передати автомобіль ОСОБА_7 на відповідальне зберігання до скасування арешту у встановленому КПК України порядку.

А тому клопотання підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 110, 168-169, 170-173 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора задовольнити частково.

Накласти арешт шляхом позбавлення права на розпорядження до скасування у встановленому КПК України порядку на наступне майно:
-Автомобіль марки ГАЗ, модель 2705 ВП-6 (V=2890), д.н.з. НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 ;

-Ключ від вказаного автомобіля;

-Свідоцтво про реєстрацію вказаного автомобіля

НОМЕР_5 задоволенні клопотання у іншій частині відмовити.

Зобов`язати слідчого, дізнавача, прокурора або іншу уповноважену особу органу досудового розслідування негайно повернути автомобіль марки ГАЗ, модель 2705 ВП-6 (V=2890), д.н.з. НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 ; Ключ від вказаного автомобіля; Свідоцтво про реєстрацію вказаного автомобіля НОМЕР_4 на відповідальне зберігання ОСОБА_9 .

Зобов`язати ОСОБА_9 повідомляти письмово слідчого/дізнавача про зміну місця зберігання (гаражування) транспортного засобу та надавати доступ до місця його зберігання за першою вимогою для проведення слідчих дій.

Заборонити ОСОБА_9 розпоряджатись, відчужувати, розбирати повністю або частково, передавати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключ від нього будь-якій іншій особі.

Слідчому/дізнавачу ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області попередити ОСОБА_9 під розпис про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України в разі вчинення будь-яких незаконних дій щодо арештованого транспортного засобу.

У відповідності до ст. 175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення, а особами, що були відсутні при її проголошенні, в той же строк з моменту отримання її копії. Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.
Підстави для скасування арешту майна визначені в ст. 174 КПК України.

Слідчий суддя ОСОБА_1