Справа № 1-161/06
Номер провадження:1-в/521/772/21
У Х В А Л А
02 грудня 2021 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

власника майна - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальній справі,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту майна, в якому зазначив, що під час досудового розслідування у кримінальній справі за №1 накладався арешт на все його майно з метою забезпечення цивільного позову. Відповідно до вироку суду від 17.03.2016 та ухвали апеляційного суду від 23.05.2006 у цій справі він був визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 2 ст. 271 КК України, призначене покарання, а також задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 та стягнуто з нього на її користь компенсацію морально шкоди в розмірі 20000 грн.

Заявник стверджує, що добровільно компенсував вказану суму, сплативши її частками на банківський рахунок ОСОБА_4 . Однак до цього часу продовжується дія ухвали про арешт майна, не дивлячись на те, що підстави для арешту припинили існування.

Питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства неодноразово вирішувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 30.06.2020 № 727/2878/19. В даному випадку вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства, відповідно до положень глави 17 КПК України 2012 року.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 174 КПК України ОСОБА_3 є особою, що має право на звернення з клопотанням про скасування арешту майна, оскільки мав статус обвинуваченого, підсудного і засудженого у кримінальній справі.

Судом виконані вимоги ч. 2 ст. 174 КПК України щодо повідомлення про час та місце розгляду клопотання про скасування арешту майна особи, яка заявила клопотання, та прокурора.
В судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав клопотання, обґрунтовуючи вимоги викладеними у ньому доводами. Крім того пояснив, що повністю компенсував потерпілій ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 20000 грн., визначену судом. Йому відомо, що ОСОБА_4 кілька років тому померла, але документального підтвердження цього факту він не має. Кілька місяців тому, оформлюючи документи для продажу власної нерухомості, йому стало відомо, що до цього часу діє арешт, накладений слідчим під час досудового розслідування. Просить скасувати арешт, оскільки не може вільно розпоряджатися власним майном.

Прокурор, в судове засідання не з`явився, що відповідно до ч. 2 ст. 174 КПК України не перешкоджає розгляду клопотання.

Судом встановлені наступні обставини.

Згідно з довідкою архіву Малиновського районного суду м. Одеси від 30.11.2021 року, кримінальна справа №1-161/06 за обвинуваченням ОСОБА_3 за ст.ст. 172 ч. 1, 271 ч. 2 КК України за строками зберігання знищена. Разом з тим, в архіві суду зберігаються оригінали процесуальних документів по вказаній справі, у тому числі постанова слідчого від 01.11.2004 року, вирок від 17.03.2006 року, ухвала апеляційного суду від 23.05.2006 року.

Так, постановою слідчого прокуратури Малиновського району м. Одеси ОСОБА_5 від 01.11.2004 року у кримінальній справі №1 з метою забезпечення цивільного позову накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у чому б воно не виражалося і де б не знаходилося.

Вироком Малиновського місцевого районного суду м. Одеси від 17.03.2006 року у справі №1-161/06 ОСОБА_3 визнано винним за ст.ст. 172 ч. 1, 271 ч. 2 КК України та відповідно до ст. 70 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, з позбавленням права займатися підприємницькою діяльністю на строк 1 рік, зі штрафом в розмірі 510 грн. в дохід держави. Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 в частині матеріальної шкоди залишений без розгляду, в частині моральної шкоди задоволений частково. Також скасовано арешт, накладений на все рухоме і нерухоме майно ОСОБА_3 .

Ухвалою судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Одеської області від 23.05.2006 року (справа № 11/826/2006) було змінено вирок від 17.03.2006 року. Іспитовий строк відповідно до ст. 75 КК України було застосовано лише до покарання у виді позбавлення волі. Задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 грн., в частині стягнення матеріальної шкоди відмовлено. Із резолютивної частини вироку виключено вказівку суду про скасування заходів для забезпечення цивільного позову про скасування арешту зі всього рухомого і нерухомого майна ОСОБА_3 .

Як вбачається з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, все майно ОСОБА_3 перебуває під арештом, зареєстрованим Першою Одеською державною нотаріальною конторою 09.11.2004 за реєстраційним номером обтяження: 1453088, на підставі постанови прокуратури Малиновського району м. Одеси від 01.11.2004 року.

Відповідно до виписки «Ощадбанку» з рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_3 було здійснено списання на інший рахунок коштів в розмірі 200 грн.: 07.09.2011; 13.10.2011; 09.11.2011; 09.02.2012; 06.03.2012; 10.04.2012; 10.05.2012; 11.06.2012; 11.07.2012; 10.08.2012; 10.09.2012, тобто всього 2200 грн.

Як вбачається з пред`явлених ОСОБА_3 виписок з банківських рахунків, ним здійснювалося перерахування з коштів вкладу «Пенсійний» (для військових) в філії Одеського ОУ АТ «Ощадбанк» на рахунок ОСОБА_4 № НОМЕР_2 таким чином: в сумі 200 грн. - 15.11.2012; 06.12.2012; 14.01.2013; 15.02.2013; 12.03.2013; 14.04.2013; 13.05.2013; 17.10.2013; 20.01.2014; 10.02.2014; 17.03.2014; 09.04.2014; 13.05.2014; 12.06.2014; 11.08.2014; 12.11.2014; 13.02.2015; 13.03.2015; 20.04.2015; 12.05.2015; 10.10.2014 та 14.01.2015 по 400 грн.; 13.06.2013 600 грн., тобто всього 5400 грн.

Крім того, ОСОБА_6 надані роздруківки про здійснення операцій через веб-банкінг «Ощадбанку» - перерахування з карти відправника № НОМЕР_3 на карту отримувача № НОМЕР_4 грошових сум в розмірі 200 грн. у такі дати: 21.01.2016; 23.02.2016; 17.03.2016; 20.04.2016; 24.05.2016; 21.06.2016; 29.07.2016; 27.08.2016; 27.09.2016; 25.10.2016; 28.11.2016; 27.12.2016; 20.01.2017; 28.02.2017; 30.04.2017; 29.05.2017; 30.06.2017, тобто всього 3400 грн.

Відповідно до фіскального чеку від 15.11.2021 року через відділення «Укрпошти» ОСОБА_7 здійснив грошовий переказ ОСОБА_8 в сумі 5000 грн.

Згідно з довідкою Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.09.2021 року № 40413, виконавчі провадження стосовно ОСОБА_3 знищено за закінченням встановленого строку зберігання. Згідно даних АСВП (Автоматичної системи виконавчих проваджень) виконавче провадження 27.07.2011 року було завершено виконавчий документ повернуто стягувану відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Як визначалося п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», який втратив силу 05.01.2017 року, але був чинним на час ухвалення рішення, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувану у разі, якщо стягував перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документу.

Тобто, можливо зробити висновок, що повернення державною виконавчою службою виконавчого документу відносно ОСОБА_3 стягувачеві відбулося з підстав, що склалися внаслідок поведінки самого стягувача. З цих підстав виконавче провадження було закрито більше 10 років тому 27.07.2011 року і не поновлювалося, хоча відповідно до ч. 5 ст. 47 вказаного Закону стягувачка ОСОБА_4 мала право пред`явити виконавчий документ до виконання повторно.

Стягнення на майно ОСОБА_9 не зверталося з моменту постановлення судового рішення до цього часу, тобто більше 15 років.

Стаття 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантує право на вільне володіння своїм майном: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії»).
Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

У відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Разом з тим, що стосується клопотання ОСОБА_9 , то його твердження про здійснення ним відшкодування потерпілій ОСОБА_4 і, як наслідок, виконання судового рішення про стягнення грошової суми спростовані не були. Відомості про наявність виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_9 грошових коштів у кримінальній справі №1-161/06, №1 або у іншому кримінальному провадженні відсутні.

Сторона обвинувачення, потерпіла не повідомили суд про обставини, що перешкоджають скасуванню арешту, чи про інші підстави, які б обумовлювали необхідність продовження арешту майна. Разом з цим, продовження такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, порушує права законного власника, який позбавлений права розпорядитися ним на власний розсуд.

Даючи оцінку відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню.

Заявник ОСОБА_3 у відповідності з ч. 1 ст. 174 КПК України довів, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 169, 170, 173, 174 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И Л А :

Клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений постановою слідчого прокуратури Малиновського району м. Одеси ОСОБА_5 від 01 листопада 2004 року під час досудового розслідування у кримінальній справі № 1 - на все рухоме і нерухоме майно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у чому б воно не виражалося і де б воно не знаходилося (реєстраційний номер обтяження: 1453088).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1