УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 грудня 2021 року

м. Київ
справа № 645/2377/14-к
провадження № 51-6034ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року, які постановлені в кримінальному проваджені, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001005, за обвинуваченням

ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, проживаючого у тому АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК України).
Суть питання
За вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він, 11 вересня 2013 року приблизно о 09 год 00 хв, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-2107, д.н.з. НОМЕР_1 , під час руху в районі перехрестя просп. Московського і вул. Мєжлаука в м. Харкові, грубо порушив вимоги п.п. 10.1 і 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими при виникненні небезпеки для його руху у вигляді пішохода ОСОБА_6 , яка перетинала проїжджу частину з права на ліво по напрямку руху транспортного засобу, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки автомобіля та перед зміною напрямку руху вліво не переконався в безпеці виконаного ним маневру і скоїв наїзд на вказаного пішохода, внаслідок чого потерпілій були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, від яких вона ІНФОРМАЦІЯ_2 померла в лікарні.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 21 жовтня 2021 року змінив вирок місцевого суду в частині призначення покарання ОСОБА_5 , призначивши йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. В решті вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не погоджуючись з вищезазначеними судовими рішеннями, посилаючись на неправильно надану оцінку доказам, і допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи наведене, захисник указує на те, що рішення місцевого і апеляційного судів є незаконними, оскільки, на думку сторони захисту, доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, ґрунтується лише на показаннях останнього в якості свідка, що не узгоджується з приписами п. 4 ч. 2 ст. 87 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Попри те, що захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, суть його касаційної скарги полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів. Зокрема, доводи касаційної скарги захисника фактично зводяться до переоцінки доказів, оцінених судами під час ухвалення рішення, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, зроблено на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд надав відповідну оцінку з наведенням належної аргументації в мотивувальній частині вироку.
Як видно з долученої до касаційної скарги копії рішення суду першої інстанції, судом враховано те, що ОСОБА_5 заперечував свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні, але суд дійшов висновку, що його винуватість підтверджується сукупністю досліджених і оцінених судом доказів, зокрема:
протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та схемами до нього від 11 вересня 2013 року, згідно яких місцем пригоди, в районі перехрестя просп. Московського та вул. Мєжлаука в м. Харкові (перехрестя нерегульоване), є горизонтальна ділянка, що знаходиться в зоні дії дорожніх знаків, встановлених по ходу огляду пішохідний перехід, позначений відповідним дорожнім знаком;
висновками судово-медичної експертизи від 19 вересня 2013 року № 42/214-Ат/13 і № 214-Ат/13, згідно з якими у зв`язку з подією, можливо, 11 вересня 2013 року, у гр. ОСОБА_6 мали місце тілесні ушкодження, які з`явились від дії тупих твердих предметів, могли виникнути в умовах ДТП за обставин, вказаних в історії хвороби, за сукупністю мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень;
копією свідоцтва про смерть ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 87 років;
протоколом проведення слідчого експерименту від 20 листопада 2013 року, який проводився з метою перевірки та уточнення відомостей, за участю водія ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_7 , її представника ОСОБА_8 , статиста ОСОБА_9 , експерта ОСОБА_10 та схемою до нього, на місці ДТП ОСОБА_5 розповів та показав обставини щодо механізму ДТП, а саме: напрямку та швидкості руху транспортного засобу, умовне місце зіткнення з пішоходом, швидкість та напрямок руху пішохода, розміщення транспортного засобу після ДТП. Крім того, згідно даного протоколу вбачається, що перед початком проведення слідчого експерименту свідку ОСОБА_5 були роз`ясненні права та обов`язки передбачені ст. 66, 67 КПК України. Статтею 66 КПК України, в тому числі передбачено користуватись під час проведення слідчої дії правовою допомогою адвоката та відмовлятись від дачі показань щодо себе та близьких родичів;
висновком судової автотехнічної експертизи від 13 лютого 2014 року № 12333, відповідно до якого порушення Правил безпеки дорожнього руху України водієм ОСОБА_5 перебувають у прямому причинному зв`язку з подією та наслідками, що настали.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду сторона захисту подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам, які за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним у касаційній скарзі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, перевірив усі посилання й доводи, викладені захисником у згаданій апеляційній скарзі, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.
Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду та приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.
Доводи, на які захисник посилається у касаційній скарзі, та якими обґрунтовує неналежність та недопустимість доказів, а саме, протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_5 та похідного від нього висновку судової автотехнічної експертизи, Верховний Суд визнає необґрунтованими, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Частиною другою даної норми визначено перелік діянь, які суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини й основоположних свобод, на підставі чого можливо зробити висновок про недопустимість доказів.
Суд звертає увагу на те, що у ст. 412 КПК України законодавець визначив, що невід`ємною властивістю поняття «істотність порушення вимог кримінального процесу» є його здатність перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Отже, аналізуючи вищезазначені норми кримінального процесуального закону, необхідно з`ясувати, як вказані ті чи інші порушення вплинули на законність ухваленого судом рішення, при цьому треба виходити з «рівня істотності» відхилень від вимог норми кримінального процесуального права.
За приписами п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України суд має визнати недопустимими докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод. Тобто, має бути доведено, що права та свободи особи були порушені. Аналогічний підхід був застосований у справі № 663/517/14-к (див. постанову Верховного Суду від 08 квітня 2021 року)
Наведені захисником доводи зведені до неправильного тлумачення стороною захисту вимог закону та правових позицій суду касаційної інстанції, на які він посилається в своїй касаційній скарзі, про те, в яких випадках докази, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України дійсно мають бути визнані недопустимими.
Як слідує з копій рішень доданих за скаргою, відомості про ДТП до ЄРДР були внесені по факту кримінального правопорушення, а не щодо здійснення злочину ОСОБА_5 .
Крім того, із вказаних рішень видно, що з метою встановлення обставин ДТП за згодою ОСОБА_5 було проведено слідчий експеримент, в змісті якого вказано, що перед початком слідчої дії всім учасникам були роз`яснені їх права та обов`язки. Згідно протоколу свідку відповідно до статей 66, 67 КПК України роз`яснені права та обов`язки. При цьому положення ст. 66 КПК України визначають, що свідок має право користуватися під час давання показань та участі у проведенні інших процесуальних дій правовою допомогою адвоката, повноваження якого підтверджуються згідно з положеннями ст. 50 цього Кодексу; відмовитися давати показання щодо себе, близьких родичів та членів своєї сім`ї, що можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні ним, близькими родичами чи членами його сім`ї кримінального правопорушення, а також показання щодо відомостей, які згідно з положеннями ст. 65 цього Кодексу не підлягають розголошенню. Під час вказаної слідчої дії ОСОБА_5 було надано можливість пояснити та показати власну версію події ДТП. Слід зауважити, що ані під час досудового розслідування, а ні під час судового розгляду ОСОБА_5 не заперечував того, що він не зміг уникнути ДТП та зачепив пішохода. Тільки після отримання висновку судової автотехнічної експертизи, відповідно до якої було встановлено наявність порушень Правил дорожнього руху ОСОБА_5 , йому було оголошено про підозру.
Як зазначають суди, у матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні цього слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_5 або слідчий у будь-якій формі примушував би останнього до визнання своєї винуватості у ДТП. Не було у слідчого й достатніх даних вважати, що надалі буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим.
Доводи захисника про порушення апеляційним судом вимог ст. 23 КПК України в частині відмови у задоволенні клопотання про повторний допит експерта Суд вважає безпідставними.
Як видно з рішення суду апеляційної інстанції, цей суд розглянув заявлене стороною захисту вищевказане клопотання і відмовив у його задоволенні, посилаючись на те, що захисник порушуючи питання про повторний допит свідка ОСОБА_10 , не навів підстав для задоволення поданого ним клопотання, оскільки таке клопотання обумовлене незгодою сторони захисту з прийнятим судовим рішенням і висновками суду, викладеними в цьому рішенні щодо оцінки доказів, що, у розумінні положень ч. 3 ст. 404 КПК України, само по собі не є підставою для повторного дослідження обставин провадження і наявних у провадженні доказів при апеляційному розгляді. Експерт був допитаний судом першої інстанції, і адвокат не зазначив підстав для його повторного допиту в суді апеляційної інстанції.
Верховний Суд погоджується з такими мотивами суду апеляційної інстанції і зазначає, що відмова в задоволенні клопотання за відсутності, на переконання апеляційного суду, аргументованих доводів щодо необхідності дослідження доказів, які, на думку учасника судового провадження, були досліджені не повністю або з порушеннями, не свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду та не може бути безумовною підставою для скасування судового рішення, лише якщо з такими висновками суду не погоджується учасник судового провадження.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено, а незгода сторони захисту з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Крім того, твердження наведені захисником у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення судів були постановлені з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, які можуть поставити під сумнів їх законність, а тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3