КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/5776/2021 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
Єдиний унікальний номер справи: 755/8946/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 листопада 2021 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 02 червня 2021 року,
ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 і накладено арешт на майно, а саме на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), із забороною відчуження та розпорядження цим майном.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник ОСОБА_7 подав в інтересах власника майна ОСОБА_8 апеляційну скаргу, в якій, вважаючи ухвалу слідчого судді необґрунтованою та невмотивованою, просить її скасувати і постановити нову ухвалу, якою накласти арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), із забороною тільки відчужувати це майно. Зокрема, апелянт звертає увагу, що прокурор звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на вказану квартиру шляхом позбавлення права лише на її відчуження, однак, всупереч вимогам ч. 4 ст. 173 КПК України, слідчим суддею було додатково заборонено і розпоряджатися цим майном. Крім того, автор апеляції вказує, що, відповідно до тексту вступної частини оскаржуваної ухвали, слідчим суддею було розглянуто клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 про арешт майна, хоча вносив таке клопотання прокурор ОСОБА_6 , причому, у неіснуючому кримінальному провадженні за № 0000040 від 26 травня 2021 року, оскільки, згідно з витягом із Єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальне провадження за № 0000040 значиться від 27 травня 2021 року).

Далі в апеляційній скарзі представник наводить свої доводи щодо відсутності події кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а також зазначає, що органами досудового розслідування не ініційовано жодної слідчої дії за участю власника майна ОСОБА_8 та взагалі не повідомлено останню про існування кримінального провадження за фактом можливого вчинення шахрайських дій по відношенню до неї. При цьому апелянт ставить до відома, що інформація про накладений арешт в межах даного кримінального провадження стала відома випадково, в результаті чого ОСОБА_8 було подано до Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві заяву про залучення її до кримінального провадження в якості потерпілої.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді представник ОСОБА_7 не пропустив, виходячи з положень абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а його апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів провадження, Дніпровським УП ГУ НП в місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000040, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 травня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, зокрема, за фактом заволодіння квартирою ОСОБА_10 , 1945 року народження, яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Органи досудового розслідування посилаються на те, що Дніпровським УП ГУ НП в місті Києві здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001069, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 лютого 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за фактом ненасильницької смерті ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем її проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час огляду місця події 07 лютого 2019 року за вказаною адресою було виявлено труп ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Серед іншого було вилучено паспорт громадянина Російської Федерації на її ім`я. В матеріалах вказаного провадження також наявний акт констатації смерті № 14 від 07 лютого 2019 року на померлу ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання та місце смерті АДРЕСА_1 .

На підставі направлення слідчого від 07 лютого 2019 року було проведено судово-медичне дослідження трупа ОСОБА_11 , згідно з висновком якого (№ 021-339-2019), причина смерті останньої хронічна ішемічна хвороба серця.

Вказане кримінальне провадження закрито 20 лютого 2019 року за відсутності події кримінального правопорушення.

Разом з тим, актовий запис про смерть помилково складено на ім`я ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис про смерть № 3415 від 20 лютого 2019 року, складений Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)).

При цьому у актовому записі вказано, що із заявою про реєстрацію смерті звернувся співробітник Лівобережного відділення відділу судово-медичної експертизи трупів Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи; свідоцтво про смерть не видано; паспорт не здано.

Однак, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , труп якої знайдено за вказаною адресою, та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є фактично однією і тією ж особою, при реєстрації факту смерті якої допущено помилку в її прізвищі та дні народження.

Під час вставлення підстав для підготовки і подачі заяви про визнання спадщини відумерлою після смерті ОСОБА_10 було встановлено, що, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 12 травня 2021 року право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (РНОНМ 00), зареєстровано 13 листопада 2013 року за ОСОБА_10 на підставі договору дарування № 585 від 13 листопада 2013 року, укладеного між ОСОБА_12 (дарувальник) та ОСОБА_10 (обдарована), посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_13 .

Проте, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 26 травня 2021 року право власності на цю квартиру зареєстровано 14 травня 2021 року вже за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу № 371 від 14 травня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_14 .

Відповідно до змісту вказаного договору, ОСОБА_10 продала зазначену квартиру ОСОБА_8 , договір укладено і посвідчено 14 травня 2021 року.

При цьому ОСОБА_10 , як законний власник вказаної квартири, померла ще у 2019 році, тобто вона не могла її відчужити 14 травня 2021 року на користь ОСОБА_8 .

За інформацією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва», станом на 20 травня 2021 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться в антисанітарному стані, зачинена, ключі знаходяться в ЖЕД-4, опломбована.

Враховуючи те, що після смерті ОСОБА_10 ніхто спадщину не отримав, то вказана квартира, згідно зі ст. 1277 ЦК України та ст. 338 ЦПК України, має бути визнана відумерлою спадщиною і перейти до територіальної громади міста Києва.

Однак, невстановлені на цей час особи незаконно заволоділи нею шляхом реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Постановою прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 від 31 травня 2021 року квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), визнана речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

01 червня 2021 року прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), шляхом позбавлення права на її відчуження. Це клопотання мотивовано тим, що вказане нерухоме майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, у зв`язку з чим визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

02 червня 2021 року ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва дане клопотання прокурора було задоволено і накладено арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), із забороною відчуження та розпорядження цим майном.

Задовольняючи приведене клопотання прокурора, внесене в межах кримінального провадження № 0000040, про накладення арешту на майно, а саме на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), шляхом позбавлення права на її відчуження, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення прокурора ОСОБА_6 , дослідив матеріали, які додані до клопотання, та прийшов до висновку, що існують достатні правові підстави для накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), із забороною відчуження та розпорядження цим майном, з огляду на те, що вказане нерухоме майно відповідає критеріям, зазначеним у ч. 1 ст. 98 КПК України, тобто є речовим доказом у кримінальному провадженні, про що органом досудового розслідування у встановленому порядку було винесено відповідну постанову.

З висновком слідчого судді в частині необхідності накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), із забороною лише її відчуження з метою забезпечення збереження речового доказу, колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і забезпечення збереження речових доказів. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, як то вказано в ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Приймаючи рішення про арешт вищевказаної квартири, слідчий суддя дотримався зазначених вимог закону.

Так, задовольняючи клопотання прокурора в частині накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), слідчий суддя правильно визначив наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на вказане нерухоме майно, оскільки це майно у кримінальному провадженні № 0000040, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 травня 2021 року, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

З урахуванням цього слідчий суддя встановив належну мету, передбачену п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК, та відповідну їй правову підставу, передбачену ч. 3 ст. 170 КПК України, для накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), так як це нерухоме майно у встановленому порядку обґрунтовано визнано органами досудового розслідування речовим доказом у кримінальному провадженні.

Крім того, із матеріалів провадження вбачається, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки невжиття заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна може призвести до його відчуження, а слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 173 КПК України, наклав арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), із забороною її відчуження.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з викладеними в оскаржуваній ухвалі висновками слідчого судді в частині встановлення заборони розпорядження вказаним майном з огляду на наступне.

01 червня 2021 року прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, в якому порушив питання про накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), шляхом позбавлення права лише на її відчуження.

Однак, слідчий суддя, задовольняючи клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 про накладення арешту на майно, а саме на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), вийшов за межі цього клопотання, встановивши заборону і розпоряджатися вказаним майном. Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона розпорядження майном може бути застосована лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що її незастосування призведе до приховування, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна. Ці обставини мають бути доведеними стороною, яка ініціює питання накладення арешту на майно, а суд, відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, має створювати лише необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Отже, в даному випадку слідчим суддею було порушено принцип змагальності сторін, що в цілому тягне за собою скасування його рішення.

У зв`язку з наведеним колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді, у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, скасуванню як незаконна в частині визначеної заборони розпоряджатися вказаним нерухомим майном, з постановленням судом апеляційної інстанції нової ухвали про задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), із забороною відчуження цього майна.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 395, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 02 червня 2021 року, якою задоволено клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 і накладено арешт на майно, а саме на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), із забороною відчуження та розпорядження цим майном, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 про накладення арешту на майно, а саме на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), шляхом позбавлення права на її відчуження, задовольнити.
Накласти арешт на майно, а саме на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), із забороною відчуження цього майна.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

___________________ ___________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4