ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/791/20 Номер провадження 11-кп/814/233/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисників ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000773, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_13 , прокурора Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_14 , потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 06.08.2020 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду,

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Полтава, українця, громадянина України, освіта вища, не одруженого, приватного підприємця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Постановлено стягнути з ОСОБА_13 на користь держави судові витрати по справі в загальній сумі 3611 грн 23 коп. та 21980 грн за проведення судових експертиз.

Постановлено скасувати арешти на автомобілі ВАЗ-21099, д.н.з. НОМЕР_1 , та "Toyota Corolla", д.н.з. НОМЕР_2 .

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

За вироком суду ОСОБА_13 13 липня 2019 року близько 18 годин 30 хвилин, керуючи автомобілем «Toyta Corolla» д/н НОМЕР_2 , рухався по автодорозі Полтава-Суми із м.Полтава в напрямку м.Гадяч. В цей час в зустрічному напрямку рухався автомобіль ВАЗ-210990-20, д/н НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_9 Рухаючись по 167-му км. вказаної автодороги, водій автомобіля «Toyta Corolla» д/н НОМЕР_2 ОСОБА_13 перед виконанням маневру обгону, в порушення вимог п.10.1. Правил дорожнього руху перед початком зміни напрямку руху керованого ним транспортного засобу не переконався у безпечності виконання маневру, а саме, що це буде безпечним та не створить небезпеки для інших учасників дорожнього руху, в порушення вимог п.14.2(в) Правил дорожнього руху не переконався в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, почав виконувати вказаний маневр обгону. При цьому, виїхавши на смугу зустрічного руху, ОСОБА_13 не звільнив смугу руху автомобіля ВАЗ-210990-20, д/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_9 , в результаті чого відбулось зіткнення транспортних засобів «Toyta Corolla» д/н НОМЕР_2 та ВАЗ-210990-20 д/н НОМЕР_1 .

У результаті даних порушень вимог Правил дорожнього руху, наслідком яких стала дорожньо-транспортна пригода, було спричинено смерть одного потерпілого та заподіяння трьом потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, а саме, потерпілій ОСОБА_15 , пасажирці автомобіля ВАЗ-210990-20 д/н НОМЕР_1 , тілесні ушкодження, які стосовно живої особи носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію загрози для життя, а в даному випадку потягли за собою смерть; водію цього автомобіля, потерпілому ОСОБА_9 - тілесні ушкодження, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження по ознаці небезпеки для життя; неповнолітньому пасажиру цього ж автомобіля, потерпілій ОСОБА_16 тілесні ушкодження, які кваліфікуються тільки у своїй сукупності як тяжкі тілесні ушкодження по ознаці небезпеки для життя; пасажиру автомобіля «Toyta Corolla» д/н НОМЕР_2 , потерпілій ОСОБА_8 тілесні ушкодження, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження по ознаці небезпеки для життя.

Не погоджуючись з рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційними скаргами звернулись обвинувачений ОСОБА_13 , прокурор Полавської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_14 , потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_13 просить змінити вирок місцевого суду, застосувати щодо нього ст.75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням із встановлення іспитового строку 2 роки.

Вважає, що суд не врахував форму вини у виді необережності, належним чином не дослідив матеріали провадження, фактичні обставини справи, його ставлення до вчиненого злочину та не врахував доцільності призначеного покарання щодо інтересів потерпілих.

Вказує, що визнав вину у повному обсязі, не заперечував фактичних обставин кримінального правопорушення, клопотав про визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, відшкодував потерпілим витрати на лікування та завдану моральну шкоду.

Звертає увагу на думку потерпілих, які цивільних позовів не заявляли, не наполягали на покаранні, пов`язаному із позбавленням волі та переконані у доцільності застосування щодо нього ст.75 КК України.

Зазначає про досягнення домовленості із потерпілими про порядок і спосіб його участі у їх поверненні до нормального життя та вказує на відсутність можливості захистити їх інтереси у випадку його реального позбавлення волі.

Вказує, що мета і цілі покарання, зазначені у ст.50 КК України, можуть бути досягнуті і без його ізоляції від суспільства, а його поведінка як до, так і після вчинення злочину, свідчить про те, що він не є суспільно небезпечною людиною, а тому застосування ст. 75 КК України щодо нього буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

У апеляційних скаргах потерпілі просять змінити вирок місцевого суду, застосувати щодо ОСОБА_13 ст.75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Вказують на невідповідність рішення суду їх інтересам, оскільки на їх думку, покарання у виді позбавлення волі позбавить обвинуваченого можливості надавати їм допомогу під час лікування та реабілітації.

Зокрема потерпілий ОСОБА_9 зазначає, що на теперішній час не має змоги та достатніх можливостей і коштів самостійно, без допомоги обвинуваченого, відновити як фізичний, так і моральний стан його доньки, ОСОБА_16 , пов`язаний із наслідками ДТП. Вказує на необхідність проведення доньці ще одного планового оперативного втручання, а ОСОБА_13 не лише оплачує обстеження та підготовку до нього, але й відшукав за кордоном якісні медичні матеріали, які будуть ним придбані після закінчення лікарського обстеження та схвалення лікарями. Після оперативного втручання донька може потребувати тривалого курсу реабілітації, забезпечити проведення якого ОСОБА_13 зможе лише перебуваючи на волі.

Потерпіла ОСОБА_8 у апеляційній скарзі зазначила, що покарання у виді позбавлення волі обвинуваченому ускладнить її подальшу реабілітацію, оскільки ОСОБА_13 продовжує до теперішнього часу активно допомагати їй і зможе роботи це, перебуваючи на волі і надалі.

Додає, що враховуючи наявність у обвинуваченого постійного місця роботи, активної громадянської позиції у суспільстві, міцних соціальних зв`язків, ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину, він об`єктивно має можливість і буде приймати безпосередню участь у повному відновленні її здоров`я.

У апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок місцевого суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_13 за ч.2 ст.286 КК України додаткове покарання у вигляді 3 років позбавлення права керування транспортними засобами.

Не заперечуючи доведеності вини обвинуваченого у вчиненні ним необережного кримінального правопорушення, не оскаржуючи фактичних обставин злочину, місця, часу, способу його вчинення та призначене судом основне покарання, вважає, що при призначенні додаткового покарання місцевим судом не в достатній мірі враховано наслідки скоєного правопорушення у вигляді смерті однієї людини та тяжких травм трьох інших потерпілих, а також не взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та заподіяні наслідки.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисників, а також потерпілих на підтримку поданих апеляційних скарг, їх заперечення проти задоволення апеляційної скарги прокурора; прокурора, який частково підтримав подану прокурором Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_14 апеляційну скаргу, не заперечував можливість застосування щодо ОСОБА_13 ст. 75 КК України, та вказав на необхідність призначення додаткового покарання у виді 3 років позбавлення права керування транспортними засобами, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
В апеляційних скаргах обвинуваченого, потерпілих та прокурора висновки суду про винуватість ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України не оспорюються. Суд першої інстанції правильно визнав його винуватим у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, вина ОСОБА_13 підтверджена допустимими, належними, та достатніми доказами, перевіреними в судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку.
Не оспорюється учасниками кримінального провадження і вид та розмір визначеного судом першої інстанції основного покарання.
Попри це, прокурор оскаржує розмір призначеного ОСОБА_13 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, а обвинувачений та потерпілі просять звільнити ОСОБА_13 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Згідно з положеннями п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та

2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання

про доцільність застосування до винного додаткового покарання -

позбавлення права керувати транспортними засобами.

При цьому додаткове покарання передбачене як обов`язкове лише для ч. 3 ст. 286 КК України.
Колегія суддів з огляду на дані про особу обвинуваченого, який кримінальне правопорушення вчинив з необережності, вину у вчиненому визнав у повному обсязі, до адміністративної відповідальності, у тому числі за порушення Правил дорожнього руху України, не притягувався, суспільну небезпечність наслідків, що настали внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину та думку потерпілих, які вказують на те, що ОСОБА_13 не становить суспільної небезпеки для суспільства, та вживає заходів на відшкодування завданої шкоди та подолання суспільно-небезпечних наслідків, спричинених вчиненим злочином, вважає, що призначене ОСОБА_13 додаткове покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України є необхідними і достатніми для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
За таких обставин апеляційні вимоги прокурора щодо необхідності позбавлення ОСОБА_13 права користування транспортними засобами на максимальний строк, передбачений ч.2 ст.286 КК України, є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Водночас, є слушними доводи апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілих щодо застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України та звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням.
Згідно ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_13 вину в скоєному визнав в повному обсязі, раніше не судимий, працює, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, є активним громадським діячем та волонтером, на наркологічному та психіатричному обліках не перебуває.
Окрім цього, відповідно до матеріалів провадження, а саме, розписок потерпілої ОСОБА_9 , засвідченої його представником, адвокатом ОСОБА_17 , та ОСОБА_8 під час досудового розслідування обвинувачений відшкодував потерпілим ОСОБА_9 , та ОСОБА_16 389 600 грн моральної шкоди, ОСОБА_8 10 000 долл моральної та майнової шкоди. Цивільні позови до ОСОБА_13 потерпілими не заявлявся.
Під час апеляційного розгляду ОСОБА_13 здійснюються виплати на лікування потерпілої ОСОБА_16 за кордоном, а саме, відповідно до платіжних доручень від 01.02.2021, 02.02.2021 та 12.02.2021 понесено витрати на лікування потерпілої у розмірі 11 500 євро, 15 500 євро та 2 700 євро відповідно, та, згідно з розпискою ОСОБА_9 від 17.01.2021, ОСОБА_13 надано 5 000 євро в якості відшкодування витрат на лікування потерпілої.
Враховуючи дані обставини і особу обвинуваченого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки та конкретні обставини справи, думку потерпілих, які на суворому покаранні не наполягають, прохають не позбавляти обвинуваченого волі та звільнити його від відбування покарання з випробуванням, думку прокурора, який не заперечував проти застосування ст. 75 КК України щодо обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування збитків потерпілим, відсутність обставин, що обтяжують покарання, колегія суддів дійшла висновку, що покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є достатнім фактором попередження вчинення обвинуваченим нового злочину, та про можливість його виправлення без відбування покарання, в зв`язку з чим вважає за можливе звільнити ОСОБА_13 від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього відповідні обов`язки, визначені положеннями ч.1 ст.76 КК України.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Полавської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_14 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_13 , потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 06.08.2020 року змінити.

Вважати ОСОБА_13 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до покарання, визначеного судом першої інстанції у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі положень ст.75 КК України звільнити ОСОБА_13 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 роки.

Покласти на ОСОБА_13 обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 06.08.2020 року щодо ОСОБА_13 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4