Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/152/22 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286-1 Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2022 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 24 січня 2022 року,
ВСТАНОВИВ:
У провадженні Маловисківського районного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження № 0000212 від 10.08.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 286- 1 КК України.

Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 24 січня 2022 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме з 24.01.2022 року по 24.03.2022 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з метою забезпечення виконання покладених на обвинуваченого ОСОБА_8 процесуальних обов`язків, за необхідне продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки більш м`який запобіжний захід, не зможе запобігти ризикам передбачених п.п.1,3,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України, які наразі не зменшилися та продовжують існувати.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу і постановити нову, якою відмовити у задоволені клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати ОСОБА_8 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою (домашній арешт).

В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що жодних доказів по справі про наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, прокурором не доведено, а лише припущення сторони обвинувачення.

Стороною захисту зверталася увага суду, про відсутність будь-яких прямих доказів, що судом було проігноровано та не прийнято до уваги. Натомість з незрозумілих причин, без будь-яких наданих прямих письмових доказів, суд прийняв сторону обвинувачення.

Разом з цим, захисник звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше не судимий, злочин у якому його обвинувачують, є неумисним злочином, а скоєний з необережності. Обвинувачений, не офіційно працював, має постійне місце проживання та реєстрації та веде господарство. Підтримує стосунки з братом ОСОБА_9 та двома малолітніми дітьми (батько та мати обвинуваченого померли). Наявність постійного місця проживання та родини, свідчить про міцність соціальних, зв`язків та відсутність потреби переховуватись від слідства та суду. ОСОБА_8 готовий з`ясувати всі обставини інкримінованого йому злочину та готовий нести справедливе покарання.

Таким чином, захист вважає, що в клопотанні прокурора не достатньо обґрунтовані ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а тому мети для застосування такої жорстокої міри запобіжного заходу, як тримання під вартою ОСОБА_8 об`єктивно не має, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою та незаконною.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без зміни, дослідивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також його продовження, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється/обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме - повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону судом першої інстанції належно дотримані.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, в провадженні Маловисківського районного суду Кіровоградської області перебувають матеріали кримінального провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000212 від 10.08.2021 року по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 2861 КК України.
Суд першої інстанції ухвалою від 24 січня 2022 року задовольнив клопотання прокурора та продовжив обвинуваченому ОСОБА_8 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

За змістом ч.2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою застосування запобіжного заходу, у тому числі і у вигляді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.

Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

-наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

-наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

-недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою було вирішене на стадії судового розгляду. Тобто це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженню. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які існували на час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого та не припинили свого існування на момент вирішення питання про продовження строку тримання його під вартою. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою та належним чином мотивувавши своє рішення.

Так, колегією суддів визнається доведеними ризики того, що обвинувачений може ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від суду шляхом залишення постійного місця проживання, здійснення виїзду за межи території України; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; уникнути відповідальності, усвідомлюючи тяжкість покарання у разі доведення винуватості, незаконно впливати на свідків, потерпілих та можливих очевидців, які ще не допитані у судовому засіданні, які в тому числі проживають в одному з підозрюваним населеному пункті; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення, в тому числі стосовно осіб, можуть давати викривальні та підтверджуючі його вину покази, будучи особою, яка обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину.
При цьому ризик переховуватися від суду з метою уникнути можливої кримінальної відповідальності, на думку колегії, є значним. Наявність даного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку доведеності його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину. При оцінці даного ризику колегією суддів враховуються конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, яке поставлено у провину обвинуваченому.

Обставин, які б свідчили на користь зменшення раніше встановлених ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, колегією суддів не встановлено, а тому є обґрунтований висновок суду першої інстанції, що менш суворі види запобіжних заходів не здатні забезпечити ризики передбачені ст. 177 КПК України та належне виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що до обвинуваченого ОСОБА_8 можливо застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок суду про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження.

Посилання захисника, що злочин у вчиненні якого ОСОБА_8 обвинувачується є неумисним, а також наявність у нього міцних соціальних зв`язків наразі є не достатніми для запобігання встановленим ризикам, а тому тримання обвинуваченого під вартою є виправданим.

Беручи до уваги ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, підстави для скасування оскаржуваної ухвали з тих обставин, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник, апеляційний суд не вбачає, а тому ухвалу суду першої інстанції, залишає без зміни.

Керуючись статтями 177, 178, 376, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 24 січня 2022 року, якою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без зміни.
Ухвала набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4