Ухвала
іменем України
28 вересня 2021 року

м. Київ
справа №753/4146/21
провадження №51-4548ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року,
встановив:
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дружня Бородянського району Київської області та жителя м. Києва, визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді 3000 (трьох тисяч) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) грн з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 30 000 (тридцять тисяч) грн моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
За встановлених судом першої інстанції обставин, зміст яких детально викладено у вироку, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 14 грудня 2020 року близько 18:28 керуючи автомобілем «Renault Sandero» д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись по вул. Декабристів зі сторони вул. Вербицького у напрямку просп. М. Бажана в м. Києві в районі пішохідного переходу, порушивши вимоги пунктів 10.1, 18.11 Правил дорожнього руху України навпроти буд. 3 по вул. Декабристів здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який рухався по пішохідному переходу зліва на право відносно руху транспортного засобу та мав перевагу в русі, внаслідок чого останньому було заподіяно тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Київський апеляційний суд ухвалою від 25 серпня 2021 року вирок районного суду залишив без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити вказані судові рішення через істотні порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про його особу унаслідок суворості, виключивши з них вказівку на призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 1 рік. Вказує, що районний суд у вироку дійшов необґрунтованого висновку про необхідність призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами і належним чином не мотивував своє рішення в цій частині, враховуючи, що для нього керування транспортними засобами є основною діяльністю та єдиним джерелом доходу для сім`ї. Окрім цього, обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений зазначає, що при вирішенні питання про призначення покарання районний суд не повною мірою з`ясував дані про його особу, а саме те, що у вчиненому свою вину він визнав та щиро розкаявся. На думку ОСОБА_4 , при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів його апеляційної скарги, не дав їм належної оцінки та, не навівши жодного мотиву, безпідставно задовольнив її частково, залишивши вирок в частині призначеного йому покарання без змін. З огляду на це вважає, що рішення апеляційного суду не є достатньо обґрунтованим та вмотивованим, а відтак таким, що постановлено з додержанням вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до них копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених і перевірених районним судом, а також правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки останній не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Як убачається з наданих до касаційної скарги копії вироку, районний суд при вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_4 згідно з вимогами ст. 65 КК разом із ступенем тяжкості вчиненого ним діяння, також урахував дані про особу засудженого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні двох малолітніх дітей.
Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття засудженого у вчиненому. Обставин, які його обтяжують, суд не встановив.
Окрім того, районним судом також було враховано думку потерпілого, який не наполягав на призначенні суворого покарання і прокурора щодо міри покарання, яке має бути призначене йому за скоєне діяння.
Зваживши на всі ці обставини, місцевий суд умотивовано дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК та визначив йому покарання у виді штрафу в розмірі 3 000 (трьох тисяч) неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
Таким чином, при призначенні покарання засудженому суд першої інстанції повністю дотримався приписів статей 50, 65 КК. Таке покарання є справедливим, необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим унаслідок суворості не вбачається.
Крім того, наведені в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 доводи про невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість є аналогічними тим, що були викладені в апеляційній скарзі останнього та ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який надав на ці доводи умотивовані відповіді та зазначив конкретні підстави з яких його апеляційну скаргу в цій частині було залишено без задоволення, а вирок в частині призначеного йому покарання - без змін.
Доводи засудженого в касаційній скарзі про необґрунтованість висновку районного суду щодо необхідності призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами були предметом перевірки в суді апеляційної інстанції, який спростовуючи ці доводи, вказав що, районний суд при призначенні цього покарання з належною повнотою врахував особу засудженого, характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення та позицію потерпілого.

Посилання засудженого ОСОБА_4 у касаційній скарзі на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 3 вересня 2019 року у справі №400/639/18 є безпідставними, оскільки у вказаній справі додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 286 КК у виді позбавлення права керувати транспортними засобами носило альтернативний характер відповідно до редакції цієї статті на момент вчинення кримінального правопорушення. Законом України № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень»у вказану статтю були внесені зміни, а саме в абзаці другому частини першої цієї статті слова "від двохсот до п`ятисот" замінено словами "від трьох тисяч до п`яти тисяч", а слова "або без такого" виключено, передбачений санкцією ч. 1 ст. 286 КК є обов`язковим, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими і за своїм змістом відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК.

Наведені в ОСОБА_4 зі засудженого Коваленка Ю. М. доводи не містять обґрунтувань, які би вказували про порушення судами першої та апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування цими судами закону України про кримінальну відповідальність та явну невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, з огляду на положення статей 412, 413, 414 КПК, і можуть бути підставами для зміни оскаржуваних рішень відповідно до ч. 1 ст. 438 цього Кодексу.

Таким чином, зміст касаційної скарги засудженого та наведені у ній доводи не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
у відкритті касаційного провадження за к ОСОБА_4 ою засудженого Коваленка Ю. М. на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

С. С. Голубицьки ОСОБА_2 Н. С. Стефанів ОСОБА_3 О. Г. Яновська