Номер провадження: 11-кп/813/1369/21
Номер справи місцевого суду: 503/1386/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26 лютого 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000127 від 03 червня 2019 року, відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кодима Одеської області, громадянин України, не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- вироком Балтського районного суду Одеської області від 20 січня 2011 року за ч.3 ст.15, ст.185; ч.1 ст.121; ч.2 ст.263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років;

- вироком Кодимського районного суду Одеської області від 09 лютого 2015 року за ч.2,3 ст.185; ч.2 ст.342; ч.2 ст.345 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки, звільнився 23 серпня 2017 року,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.395; ч.1 ст.263 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених
обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26 лютого 2021 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.395; ч.1 ст.263 КК України та йому призначено покарання:

- за ст.395 КК України у виді арешту на строк п`ять місяців.

- за ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки;

На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

Строк відбування покарання відраховується з 26 лютого 2021 року.

Запобіжний захід тримання під вартою.

Вирішено питання стосовно речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком встановлено, що 29 травня 2019 року, приблизно о 13 годині 30 хвилин, ОСОБА_8 , перебуваючи у лісі за адресою: Одеська область, Кодимський район, с.Лисогірка, підібрав пістолет та не маючи передбаченого законом дозволу зберігав його у своєму домоволодінні до 03 червня 2019 року, коли під час обшуку той пістолет було виявлено та вилучено працівниками поліції.

Крім того, у період часу з 27 жовтня 2019 року по 20 березня 2020 року, ОСОБА_8 самовільно залишив своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу та повідомлення уповноваженого органу, чим порушив правила адміністративного нагляду, встановлені постановою Кодимського районного суду Одеської області від 14 серпня 2019 року.

Вимоги, наведені в апеляційних скаргах та узагальнення
доводів особи, яка їх подала.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 подав дві аналогічні за змістом апеляційні скарги, в яких просив змінити оскаржений вирок та ухвалити новий, яким призначити йому більш м`яке покарання.

Доводи апеляційних скарг обґрунтував тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Зокрема, обвинувачений вказує, що фактично обшук за місцем його мешкання не проводився, коли приїхали працівники поліції він одразу віддав пістолет, що підтверджується відеозаписом слідчої дії.

Крім того, обвинувачений зазначає, що зброю до нього приніс його знайомий, який погрожував ОСОБА_8 та членам його сім`ї.

Таким чином, обвинувачений вважає, що призначене йому за ч.1 ст.263 КК України покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Позиції учасників апеляційного провадження

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив залишити оскаржуваний вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Дослідивши оскаржуваний вирок суду першої інстанції апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, аналізу та належної правової оцінки наявних в матеріалах кримінального провадження доказів дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.395; ч.1 ст.263 КК України.

При цьому в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, не оспорював фактичні обставини кримінального провадження та показав суду, що 29 травня 2019 року, біля 13 годині 30 хвилин він пішов в ліс, розташований на околиці с. Лисогірка Кодимського району Одеської області, щоб назбирати грибів. Біля одного з дерев побачив пістолет, який вирішив забрати собі, щоб відлякувати собак. Знайдений пістолет поклав в кишеню одягу та приніс додому де став його зберігати. 03 червня 2019 року під час проведення обшуку працівники поліції виявили та вилучили у нього пістолет. У вчиненому щиро розкаюється.

Крім того, ОСОБА_9 показав, що відносно нього після звільнення з місць позбавлення волі був встановлений адміністративний нагляд та покладено ряд обмежень. Про умови відбування адміністративного нагляду та відповідальність за його порушення і в суді і в відділі поліції його попереджали. Проте, не дивлячись на всі роз`яснення та попередження він в кінці жовтня 2019 року самовільно залишив місце проживання та поїхав до м. Подільська Одеської області, де знайшов роботу і працював до березня 2020 року. Про свій від`їзд працівників поліції не повідомив, чим ухилився від адміністративного нагляду.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений не оспорював фактичні обставини кримінального провадження в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.395 КК України.

Разом з тим в судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_9 зазначав, що вилучений у нього пістолет є іграшковим.

Вказані доводи апеляційний суд визнає необґрунтованими, оскільки вони повністю спростовуються висновком судової експертизи зброї №380-Б від 01 липня 2019 року та фототаблицями до нього, згідно якого наданий на дослідження пістолет (без номера) є гладкоствольною вогнепальною зброєю. Наданий на дослідження пістолет (без номера) виготовлений саморобним способом з використанням промислового обладнання. Наданий на дослідження пістолет є гладкоствольною вогнепальною зброєю - короткоствольним однозарядним пістолетом (без номера) калібру 5,6мм (22Lг). Наданий на дослідження пістолет (без номера) придатний для проведення пострілів. Питання щодо справності наданого на дослідження пістолета (без номера) не вирішувалось, у зв`язку з тим, що він виготовлений саморобним способом, наданий пістолет придатний для проведення пострілів (том 2, а.к.п.81-85).

Доводи обвинуваченого про те, що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, оскільки він не використовував пістолет, а лише зберігав його за місцем проживання є безпідставними.

Так об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України може бути виконана шляхом здійснення альтернативних суспільно-небезпечних діянь: 1) носіння; 2) зберігання; 3) придбання; 4) виготовлення; 5) ремонт; 6) передача; 7) збут. Всі вони характеризуються незаконністю, тобто здійснюються без відповідного дозволу.

Зберігання - це дії, пов`язані з володінням незалежно від його тривалості вказаними предметами, які знаходяться не при винній особі а у вибраному і відомому їй місці.

За таких обставин той, факт що ОСОБА_8 зберігав у своєму домоволодінні знайдений пістолет, який є вогнепальною зброєю, не маючи при цьому будь-яких дозвільних документів, вже сам по собі утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

Доводи обвинуваченого про те, що пістолет належить його знайомому ОСОБА_10 в даному випадку жодним чином не впливають на правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.1 ст.263 КК України, оскільки ОСОБА_8 притягається до кримінальної відповідальності за незаконне зберігання вогнепальної зброї, в незалежності від того кому саме ця зброя належала.

При цьому апеляційний суд відмовив в задоволенні клопотання обвинуваченого про допит свідка ОСОБА_10 в судовому засіданні, оскільки ОСОБА_8 не звертався з таким клопотанням в суді першої інстанції, повністю визнав свою вину та не заперечував фактичні обставини кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що викладені у вироку та дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_9 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263; ст.395 КК України.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо винуватості ОСОБА_9 .

Частиною 2 ст.50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Колегія суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 15 березня 2018 року №442/1887/16-к зробила висновок, що виходячи зі змісту ст.69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені у справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що вирок суду є надмірно суворим і наявні підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання.

Так, судом першої інстанції до обставин, що пом`якшують покарання, віднесено щире каяття обвинуваченого ОСОБА_9 та сприяння розкриттю кримінального правопорушення

В якості обставини, яка обтяжує покарання ОСОБА_9 суд врахував рецидив злочину.

Апеляційний суд, в якості характеристики особи обвинуваченого приймає до уваги той факт, що раніше ОСОБА_9 вже притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі за незаконне поводження із зброєю, за що відбував реальні терміни ув`язнення, проте звільнившись з місць позбавлення волі, не зробив для себе належних висновків, не став на шлях виправлення та продовжив злочинну діяльність.

Викладені обставини негативного характеризують особу ОСОБА_9 і свідчать про його підвищену суспільну небезпечність та явне небажання вести законослухняний спосіб життя, а тому, на думку апеляційного суду, його виправлення і перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства і застосування в даному випадку положень ст.69 КК України є недоречним.

Встановлені у даному кримінальному проваджені обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 - щире каяття та сприяння розкриттю кримінального правопорушення за своєю суттю та соціальною вагомістю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченими умисного тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. Їх наявність сама по собі за відсутності інших обставин, що пом`якшують покарання, не може бути безумовною підставою застосування ст. 69 КК України.

На переконання апеляційного суду призначене обвинуваченому ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки є необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами, а отже відповідає положенням ст.50 КК України.

На підстав викладеного апеляційний суд визнає апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 такими, що не підлягають задоволенню, в зв`язку з чим відсутні підстави для зміни або скасування оскаржуваного вироку суду першої інстанції.

Відповідно до п.1) ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26 лютого 2021 року, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263; ст.395 КК України та на підставі ст.70 КК України йому призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим в той же строк з моменту отримання копії ухвали суду.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4