Дата документу 19.01.2022 Справа № 310/7785/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/72/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №310/7785/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_10 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 січня 2020 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Тинда Амурської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

11.08.2019 року приблизно о 02 годині 50 хвилин в темну пору доби в м.Бердянську Запорізької області водій ОСОБА_9 , керуючи технічно справним легковим автомобілем «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався проїжджою частиною вул.Макарова з боку вул.Дежньова в напрямку вул.Котляревського, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 та дорожньою розміткою 1.14.1, розташованого навпроти воріт «Солом`яного пляжу» по вул.Макарова, буд.9, на освітленій ділянці дороги. В порушення вимог пункту 12.4 та підпункту б) пункту 12.9 Правил дорожнього руху, водій ОСОБА_9 рухався зі швидкістю, яка перевищувала максимально допустиму швидкість руху в населеному пункті 50 км/год.

В цей же час по вищезазначеному нерегульованому пішохідному переході проїжджу частину вул.Макарова переходив пішохід ОСОБА_7 , який рухався з правого боку ліворуч відносно напрямку руху водія ОСОБА_9 .

Під час наближення до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід ОСОБА_7 , водій ОСОБА_9 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода та зупинити транспортний засіб при русі з максимально допустимою швидкістю, порушив вимоги пункту 18.1 Правил дорожнього руху, а саме не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, для якого могла бути створена перешкода чи небезпека, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_7 та в порушення встановлених правил залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, до якої він причетний.

В результаті наїзду пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, з якими його було доставлено до КУ БМР «Бердянське територіальне медичне об`єднання».

Згідно висновку судово-медичної експертизи №357 від 27.09.2019 року ОСОБА_7 знаходився на лікуванні з діагнозом: «Тяжка сочетанна черепно-мозкова травма: забій головного мозку ІІ-ІІІ ст. субарахноідальний крововилив. Гіпертензіонно-лікворний синдром. Тупа травма органів грудної клітини: посттравматичний субтотальний лівосторонній пневмоторакс, забій правої легені. Двостороння полісегментальна пневмонія. Травматичний вивих правого стегна. Закритий перелам верхньої третини діафізу лівої малогомілкової кістки зі зміщенням. Забій м`яких тканин скронево-тім`яної області. Травматичний шок ІІ ступеня. Алкогольне сп`яніння.»; Мали місце: «В тім`яній області голови припухлість м`яких тканин 11,0х6,0 см, рана в області лівого колінного суглоба, в області лівого ліктьового суглоба множинні рвані рани зі стороннім предметом, множинні садна», згідно описової частини наданої медичної документації.

Вищевказані тілесні ушкодження ймовірно виникли від дії тупого предмету, можливо в умовах дорожньо-транспортної пригоди, можливо в результаті наїзду легковим автомобілем на пішохода, який перебував в вертикальному положенні тіла в просторі, від удару о виступаючі конструкції автомобіля, та подальшому падінні та ударі об дорожнє покриття, ймовірно в строк вказаний в ухвалі, кваліфікуються в сукупності як тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя.

Згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи №9-578 від 26.09.2019 року у даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_9 повинен був діяти у відповідності із вимогами пп.12.2, 12.4, 12.9, 18.1 Правил дорожнього руху України.

Водій автомобіля «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_9 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_7 при русі зі швидкістю за своїми показами та при русі з максимально дозволеною швидкістю руху в населеному пункті, шляхом своєчасного застосування заходів гальмування керованого ним автомобіля.

В діях водія автомобіля «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_9 є невідповідності вимогам пп. 12.4, 12.9, 18.1 Правил дорожнього руху України. Невідповідність вимогам п.18.1 Правил дорожнього руху України заходиться у причинному зв`язку з ДТП.

Також, в цей же день 11.08.2019 року приблизно о 02 годині 50 хвилин в темну пору доби в м.Бердянську Запорізької області, водій ОСОБА_9 , керуючи технічно справним легковим автомобілем «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись проїжджою частиною вул.Макарова з боку вул.Дежньова в напрямку вул.Котляревського, в районі «Солом`яного пляжу», розташованого по вул.Макарова, буд.9, на освітленій ділянці дороги порушивши вимоги пунктів 12.4, 18.1 та підпункту б) пункту 12.9 Правил дорожнього руху, на нерегульованому пішохідному переході скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який переходив проїжджу частину вул.Макарова, заподіявши останньому тяжкі тілесні ушкодження.

ОСОБА_9 поставив потерпілого ОСОБА_7 в небезпечний для життя стан, в якому він внаслідок безпорадного стану був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження. Усвідомлюючи це, ОСОБА_9 , був зобов`язаний згідно підпункту г) пункту 2.10 Правил дорожнього руху та Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому, викликати карету швидкої допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілого до лікувального закладу.

Незважаючи на це, ОСОБА_9 після вчинення наїзду на пішохода ОСОБА_7 , достовірно знаючи та усвідомлюючи, що пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, через що перебуває в небезпечному для життя стані, позбавлений реальної можливості вжити заходів до самозбереження, а також, будучи зобов`язаним після дорожньо-транспортної пригоди піклуватися про потерпілого і, маючи таку об`єктивну можливість, не вжив заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому, карету швидкої допомоги не викликав, не звернувся за допомогою до присутніх осіб і не відправив потерпілого до лікувального закладу, хоча повинен і мав об`єктивну можливість це зробити, легковажно розраховуючи на те, що можлива допомога буде надана іншими особами, натомість, не зупиняючись, в порушення встановлених правил, залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, до якої він причетний, чим залишив потерпілого в небезпеці.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження; за ч.1 ст.135 КК, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Йому призначено покарання

- за ч.1 ст.135 КК у виді 1 року позбавлення волі;

- за ч.2 ст.286 КК у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 3 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Вирішено питання про процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі потерпілий просив вирок змінити та призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ст.ст.69, 75 КК без реального позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що обвинувачений ОСОБА_9 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, з першого дня надавав йому всю необхідну матеріальну допомогу на лікування, відшкодував моральну шкоду та сплатив його навчання за рік в навчальному закладі, на теперішній час йому потрібна ще одна операція та реабілітація, яку йому оплачує ОСОБА_9 .. Крім того, обвинувачений щиро вибачився перед ним та його батьками, завжди перебував поряд з ним у лікарні, завжди перебуває з ним на зв`язку. Суд не взяв до уваги пом`якшуючі покарання обставини, а саме щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку, наявність у обвинуваченого двох неповнолітніх дітей, відсутність обтяжуючих покарання обставин. Також суд не взяв до уваги те, що обвинувачений позитивно характеризується за місцем роботи, злочин скоїв не навмисно, відповідно до досудової доповіді органу пробації його виправлення можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк та він не становить високої небезпеки для суспільства. Вважає, що обвинуваченому ОСОБА_9 необхідно призначити покарання без його реального відбування, оскільки останньому необхідно працювати, щоб допомагати йому та утримувати своїх дітей та батьків.

Захисник в апеляційній скарзі просила вирок змінити та призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК із застосуванням ст.ст.69, 75 КК без реального позбавлення волі. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що обвинувачений повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, вибачився перед потерпілим, з першого дня відшкодовував матеріальну та моральну шкоду та має намір в подальшому допомагати потерпілому. Потерпілий ОСОБА_7 в суді першої інстанції також поясняв, що обвинувачений з першого дня надавав всю необхідну матеріальну допомогу на лікування, відшкодував моральну шкоду та сплатив його навчання за рік в навчальному закладі, на теперішній час йому потрібна ще одна операція та реабілітація, яку йому оплачує ОСОБА_9 . Суд першої інстанції не взяв до уваги вказані обставини, не взяв до уваги пом`якшуючі покарання обставини, а саме щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку, наявність двох неповнолітніх дітей, відсутність обтяжуючих покарання обставин. Також суд не взяв до уваги те, що обвинувачений позитивно характеризується за місцем роботи, злочин скоїв не навмисно, відповідно до досудової доповіді органу пробації його виправлення можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк та він не становить високої небезпеки для суспільства. На теперішній час обвинуваченому ОСОБА_9 необхідно працювати, щоб утримувати потерпілого, своїх неповнолітніх дітей та батьків пенсіонерів.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого, його захисника, потерпілого, які в повному обсязі підтримали подані апеляційні скарги та наполягали на їх задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційних скарг та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Подія кримінальних правопорушень, доведеність винуватості ОСОБА_9 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.
З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінальних правопорушень обвинуваченим ОСОБА_9 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому покарання колегія суддів виходила з такого.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за кримінальне правопорушення є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст.65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст.75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 вчинив злочин невеликої тяжкості та тяжкий.

Разом з тим, обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочинів, добровільно відшкодував потерпілому витрати на лікування та сплатив його навчання за рік у навчальному закладі, вибачився перед потерпілим, який його вибачив, наполягаючи на призначенні покарання без його реального відбування в місцях позбавлення волі.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, у справі не встановлено.

Також, із додатково наданих документів вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 з 01.10.2021 року працює в ТОВ «Босміт», де характеризується виключно позитивно, має постійне місце проживання, за станом здоров`я потребує оперативного та стаціонарного лікування, має батьків пенсійного віку.

Крім того, колегією суддів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 , за відсутності цивільного позову, після проголошення вироку продовжує добровільно надавати матеріальну допомогу потерпілому, що підтверджено самим потерпілим під час апеляційного розгляду.

На переконання колегії суддів, зазначені обставини свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_9 усвідомив свою вину, а також наслідки вчинених ним злочинів, повністю визнав свою вину та прагне усунути заподіяну шкоду.

У випадку реального позбавлення волі обвинуваченого відшкодування завданої шкоди потерпілому об`єктивно припиниться, що не буде відповідати інтересам потерпілого.

Крім того, за більш ніж два роки, що минули з моменту вчинення кримінальних правопорушень, обвинувачений не вчинив жодного нового кримінального правопорушення, не притягався до будь-якого виду відповідальності, тобто вів законослухняний спосіб життя, дотримуючись у суспільстві загальноприйнятих правил поведінки та моралі, що свідчить про готовність обвинуваченого до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Також колегія суддів враховує і висновок органу пробації про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 без позбавлення або обмеження його волі.

Відтак, з огляду на всі зазначені обставини в їх сукупності, колегія суддів, дотримуючись вимог ст.50 КК, зважаючи на конкретні обставини провадження, відсутність даних, які би безумовно свідчили про неможливість досягти мети покарання і виправлення обвинуваченого в умовах здійснення контролю за його поведінкою, вважає за можливе звільнити обвинуваченого від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК.

На переконання колегії суддів, таке рішення буде відповідати інтересам усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, зокрема й потерпілого.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК, як про це йдеться в апеляційних скаргах сторони захисту. Адже одночасне застосування двох різних інститутів, пов`язаних із пом`якшенням покарання та звільненням особи від його відбування за вчинення тяжкого злочину, має мати для цього достатні підстави, яких колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 січня 2020 року щодо ОСОБА_9 в цій справі в частині призначеного покарання змінити.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного йому основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_9 обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4