В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" лютого 2022 р. м. Київ
Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002022 від 06.07.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, працюючого не офіційно, не одруженого, має на утриманні малолітню дитину, з середньою-професійною освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: вироком Деснянського районного суду м. Києва від 18.12.2020 року за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді громадських робіт на 80 годин (відбув);

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_4 ,

В С Т А Н О В И В:
03.07.2021 року приблизно о 23:20 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 знаходились у Пабі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що за адресою: м. Київ, вул. Будівельників, 28/15. У вищезазначеному закладі ОСОБА_4 відпочивав зі своїми друзями ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . У цей час, через один столик від них відпочивала інша компанія, а саме ОСОБА_6 зі своїми товаришами ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Під час перегляду чемпіонату Європи «Євро 2020», де грала «Англія-Україна», між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 стався словесний конфлікт, у ході якого ОСОБА_4 зробив зауваження останньому у зв`язку з тим, що ОСОБА_6 голосно коментував та заважав дивитися матч.

У подальшому, ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_6 , що після матчу останні вийдуть із вищевказаного закладу на вулицю, щоб з`ясувати стосунки.? Перебуваючи на вулиці неподалік від кав`ярні, що знаходиться поруч із закладом «Мама не горюй», між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 продовжився словесний конфлікт на грунті неприязних відносин, в ході якого ОСОБА_4 наніс останньому один удар кулаком правої руки в область обличчя, внаслідок чого ОСОБА_6 отримав рани передньої поверхні носа, верхньої губи зліва, язика (наскрізного характеру), переломів кісток носа (справа, зі зміщення уламків). Унаслідок нанесеного ОСОБА_4 удару, ОСОБА_6 впав на бетонну бруківку головою та отримав черепно-мозкову травму, що включає в себе вогнища геморагічних крововиливів неоднорідної структури білатерально у лобних частках, субарахноїдальний крововилив (вздовж серпа), перелом потиличної кістки справа (з переходом лінії перелому на основу черепа, з наявністю рівня рідини в повітроносних комірках правового соскоподібного відростка).

У подальшому ОСОБА_6 з отриманими травмами було доставлено до КМКЛ ШМД, що за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 3.

У результаті необережних дій ОСОБА_4 , який не передбачав можливості настання тяжких тілесних ушкоджень для здоров`я ОСОБА_6 , хоча діючи з більшою обачністю повинен був і міг передбачити, ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_6 тілесні ушкодження, що відносяться до тяжких.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе винним за ст. 128 КК України у повному обсязі та пояснив суду, що йому зрозуміло обвинувачення, права, передбачені КПК України, він погоджується з обставинами, встановленими під час досудового розслідування, із зібраними у кримінальному провадженні доказами як достовірними і допустимими, знає про міру та вид покарання, передбачене КК України за вказаний злочин, і його заява про винуватість є добровільною. Зокрема показав, що 03.07.2021 року приблизно о 23:00 він та ОСОБА_6 знаходились у Пабі «Мама не горюй», де спочатку між ними стався словесний конфлікт, який продовжився біля Пабу, де він наніс останньому один удар кулаком правої руки в область обличчя, внаслідок чого ОСОБА_6 впав на бетонну бруківку головою та отримав тілесні ушкодження. Зазначав, що у нього не було умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, а завдавши без застосування спеціальних прийомів одного удару в обличчя останньому, він не передбачав, що той упаде на бруківку, вдариться головою і внаслідок цього отримає тяжкі тілесні ушкодження. Вказував, що всі обставини, так як вони викладені в обвинувальному акті, а саме: дата, час та місце скоєння ним кримінального правопорушення, відповідають дійсності. У скоєному щиро каявся, жалкує, що так сталося, запевнюючи, що в подальшому нічого протиправного вчиняти не буде.

Покази ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченого змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Положення ч. 3 ст. 349 КПК України роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст його обставин, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, зокрема і тих, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 .

Вина обвинуваченого ОСОБА_4 , який не оспорював фактичні обставини справи, повністю підтверджується його показаннями, щирим каяттям у вчиненому, дослідженими письмовими документами, які суд визнає належними та допустимими доказами у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.

Аналізуючи наведене, суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_4 у необережному тяжкому тілесному ушкодженню, і тому знаходить правильною кваліфікацію його дій за ст. 128 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_4 покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України приймає до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення за ст. 128 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином; конкретні обставини кримінального провадження; ставлення обвинуваченого до вчиненого - вину визнав повністю, щиро кається у вчиненому; дані про особу обвинуваченого, а саме: під наглядом у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, не одружений, має на утриманні малолітню дитину, має постійне місце мешкання та проживання, раніше судимий (покарання відбув).

Згідно зі ст. 66 КК України суд визнає пом`якшуючою обставиною щире каяття обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненому.

Щире каяття обвинуваченого полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. його час, місце, спосіб вчинення. Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к). Обвинувачений у судовому засіданні повністю визнав свою вину, висловив щирий жаль з приводу вчинених дій та осуд своєї поведінки, частково відшкодував потерпілому витрати на лікування та проявив готовність у подальшому відшкодувати шкоду потерпілому.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне обрати ОСОБА_4 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, у виді позбавлення волі, але з урахуванням обставин даного кримінального провадження, тяжкості кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, який є людиною молодого віку, має постійне місце проживання, має на утриманні малолітню дитину, працює не офіційно, його стан здоров`я та спосіб життя, його ставлення до скоєного (декілька раз просив вибачення у потерпілого, вину визнав, жалкує про вчинене, готовий відшкодувати матеріальну шкоду потерпілому повністю, а моральну - в межах розумного), наявності пом`якшуючої обставини, думку учасників провадження, дійшов висновку, що його перевиховання й виправлення можливе без ізоляції від суспільства, тому вважає за доцільне застосувати положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, визначені ст. 76 КК України.

З огляду на викладене, суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Крім того, суд вважає, що встановлення іспитового строку дасть змогу обвинуваченому реалізувати його бажання відшкодувати завдану шкоду потерпілому, можливість виховувати та утримувати малолітню дитину.

У підсумку дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання обвинуваченому ОСОБА_4 перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного та особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від відбування, суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах, при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Щодо цивільного позову, то потерпілим ОСОБА_6 до початку судового розгляду був заявлений такий позов, в якому він просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь матеріальну шкоду в сумі 13 577 грн 46 коп., моральну шкоду в сумі 200 000 грн, а також процесуальні витрати на правову допомогу в розмірі 30 000 грн.

В обгрунтування понесених матеріальних витрат потерпілий ОСОБА_6 надав документи, які підтверджують факт понесення матеріальних витрат на лікування внаслідок отриманих тілесних ушкоджень. В обгрунтування розміру моральної шкоди потерпілий ОСОБА_6 зазначив, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень він зазнав моральних страждань, які виразились у перенесенні окрім фізичної, також психологічної травми, яка пов`язана із порушенням нормального укладу життя, тривалим процесом лікування, що призвело до того, що його було переведено на менш оплачувану посаду на роботі.

У судовому засіданні потерпілий та його представник просили цивільний позов задовольнити в повному обсязі.

Цивільний відповідач ОСОБА_4 та його захисник у судовому засіданні позовні вимоги щодо матеріальної шкоди визнали повністю, щодо моральної шкоди визнали частково в розмірі 30 000 грн, а витрати на правову допомогу не визнали, посилаючись на те, що моральна шкода в розмірі 200 000 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 30 000 грн є не обґрунтованими та не підтвердженими належними доказами.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми ЦПК України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Потерпілим ОСОБА_6 на підтвердження понесених матеріальних витрат, які складаються з витрат, пов`язаних з лікуванням та придбанням лікарських засобів, було надано копії чеків та квитанцій на суму 13 577 грн 46 коп.

У цій частині позовні вимоги підлягають до часткового задоволення як такі, що доведені, та такі, що визнаються обвинуваченим повністю, з урахуванням часткового відшкодування обвинуваченим завданої майнової шкоди в сумі 5000 грн.

Так, у судовому засіданні встановлено, що обвинувачений відшкодував матеріальну шкоду потерпілому на загальну суму 5000 грн, що не заперечується потерпілим та його представником, та підтверджується відповідними квитанціями.

Таким чином, з обвинуваченого на користь потерпілого підлягає стягненню майнова шкода в сумі 8 577 грн 46 коп.

Щодо позовних вимог потерпілого про відшкодування моральної шкоди, суд керується наступними вимогами закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом об`єктивно встановлено, що потерпілий ОСОБА_6 внаслідок вчинення ОСОБА_4 злочину зазнав моральних переживань, які були викликані фактом отримання тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило потерпілому фізичний і психологічний дискомфорт. Суд враховує, що перебування потерпілого ОСОБА_6 на тривалому лікуванні та переведення його на менш оплачувану посаду на роботі, порушило звичайний життєвий ритм потерпілого та спричинило психологічний дискомфорт. Вказані обставини свідчать про заподіяння потерпілому ОСОБА_6 з вини обвинуваченого моральної шкоди.

Встановлюючи доведеність позовних вимог потерпілого про відшкодування моральної шкоди на суму 200 000 грн, а також наведені обставини та наявні докази на підтвердження заподіяної моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також враховуючи поведінку потерпілого, суд приходить до висновку про можливість задоволення цивільного позову в частині відшкодування потерпілому ОСОБА_6 моральної шкоди в сумі 100 000 грн, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого. Таким чином, позовні вимоги потерпілого про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог у частині стягнення на користь потерпілого ОСОБА_6 витрат на правову допомогу, суд керується наступним.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються зокрема із витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. Правовою підставою відшкодування таких витрат є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що з одного боку процесуально підтверджують надання правових послуг представником, а з іншого боку свідчать про сплату вартості зазначеної правової допомоги.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Судом встановлено, що відповідно до договору від 15.11.2021 року потерпілий ОСОБА_6 уклав угоду з адвокатом ОСОБА_7 про надання правової допомоги на суму 30 000 грн. та відповідно до квитанції сплатив вказані кошти.

При визначенні необхідного розміру витрат на правову допомогу, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18, де зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. У рішенні констатовано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, керуючись принципами справедливості та верховенством права, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, виходячи з обставин кримінальної справи, беручи до уваги фінансовий стан обвинуваченого, суд вважає, що розумним та справедливим розміром понесених потерпілим витрат на правову допомогу слід вважати витрати на суму 15251 грн, які підлягають стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого.

Отже, цивільний позов підлягає частковому задоволенню.

Запобіжний захід ОСОБА_4 під час судового розгляду кримінального провадження не обирався.

Речові докази підлягають вирішенню відповідно до ст. 100 КПК України. Питання процесуальних витрат підлягає вирішенню відповідно до вимог ст. 124 КПК України.

Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_4 під час судового розгляду кримінального провадження не обирався.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2 ) матеріальну шкоду в розмірі 8 577 (вісім тисяч п`ятсот сімдесят сім) грн 46 (сорок шість) коп.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2 ) моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч) грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 15251 (п`ятнадцять тисяч двісті п`ятдесят одна) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави процесуальні витрати:

- на залучення експерта для проведення експертизи № 042-1292-2021 в розмірі 6455 грн;

- на залучення експерта для проведення експертизи № 042-1065-2021 в розмірі 555 грн 80 коп.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Вирок мо же бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається прокурору, потерпілому та його представнику, обвинуваченому та його захиснику.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1