ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.10.2021 Справа №607/8317/20

Провадження №1-кп/607/316/2021

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі с/з ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тернополі матеріали кримінального провадження № 0001074 від 27 квітня 2020 року про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Суходіл Гусятинського району Тернопільської області, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживає в АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-20 вересня 2011 року Чемеровицьким районним судом Хмельницької області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки на підставі ст.75 КК України звільнений з іспитовим строком у 1 рік;

-19 жовтня 2011 року Гусятинським районним судом Тернопільської області за ч.3 ст.185, ч.3 ст. 15 ч.3 ст.185 КК України, з врахуванням вироку Чемеровицького районного суду Хмельницької області від 20 вересня 2011 року до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців; на підставі ст.75 КК України звільнений з іспитовим строком у 3 роки;

- 15 січня 2013 року Гусятинським районним судом Тернопільської області за ч.2 ст.289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 роки; з врахуванням невідбутої частини покарання за вироком Гусятинського районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2011 року призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці;

- 17 квітня 2013 року Гусятинським районним судом Тернопільської області за ч.3 ст.185 КК України з врахуванням вироку Гусятинського районного суду Тернопільської області від 15 січня 2013 року до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України,

за участю сторін кримінального провадження: прокурорів Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника - адвоката ОСОБА_6 ,-

ВСТАНОВИВ:

Органами досудового розслідування ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що в невстановлений досудовим розслідуванням час, у невстановленому досудовим розслідуванням місці в ОСОБА_3 , виник злочинний умисел, направлений на незаконне придбання, носіння та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Реалізуючи свій злочинний умисел, у невстановлений досудовим розслідуванням час, у невстановленому досудовим розслідуванням місці ОСОБА_3 , без будь-якого дозволу на придбання, носіння та зберігання боєприпасів придбав боєприпас - корпус ручної гранати РГД-5 і бойовий запал УЗРГМ-2.

В подальшому, у період з моменту придбання боєприпасу і до 27 квітня 2020 року ОСОБА_3 , продовжуючи реалізовувати злочинний умисел, направлений на незаконне придбання, носіння та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, зберігав придбаний ним боєприпас - корпус ручної гранати РГД-5 і бойовий запал УЗРГМ-2 в приміщенні орендованої ним квартири, що в АДРЕСА_2 .

Як зазначено в обвинувальному акті, надалі, близько 14год. 00 хв. 27 квітня 2020 року ОСОБА_3 , продовжуючи реалізовувати злочинний умисел, направлений на незаконне придбання, носіння та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, взяв боєприпас - корпус ручної гранати РГД-5 і бойовий запал УЗРГМ-2 та, тримаючи його при собі, разом із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на автомобілі ВАЗ 2106, д.н.з. НОМЕР_1 перевіз вказаний боєприпас у с. Малий Ходачків Тернопільського району Тернопільської області, де, викинув його у смітник поруч магазину «Продукти», тобто здійснив носіння боєприпасу.

В ході проведення 27 квітня 2020 року огляду місця події ОСОБА_3 , перебуваючи поруч магазину «Продукти» у с. Малий Ходачків Тернопільського району Тернопільської області, у присутності понятих, вказав на смітник та на боєприпас у ньому - корпус ручної гранати РГД-5 і бойовий запал УЗРГМ-2, що, згідно висновку судово- вибухотехнічної експертизи від 28 квітня 2020 року є бойовим припасом і придатний для здійснення вибуху.

Відповідно до ч.2 ст.178 Цивільного Кодексу України, види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких в цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом, встановлюються законом. Частина 1 статті 263 Кримінального кодексу України встановлює кримінальну відповідальність за носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу. Враховуючи те, що спеціального закону, який регулює порядок придбання, зберігання та носіння зброї, вибухових припасів та вибухових речовин немає, дозвіл на володіння об`єктами, які обмежені в цивільному обороті, на законних підставах, фізичним особам-загального статусу, виданий бути не може.

Таким чином, ОСОБА_3 , не маючи будь-якого дозволу на такі дії, придбав, зберігав та носив бойовий припас, чим порушив вимоги Постанови Верховної Ради України №2471 XII від 17 червня 1992 року «Про право власності на окремі види майна», «Положення про дозвільну систему», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12 жовтня 1992 року, «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і холощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністра внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 року № 622 з наступними змінами та доповненнями.

Отже, слідчий за погодженням із прокурором дійшли висновку, що ОСОБА_3 своїми умисними діями вчинив злочин, передбачений ч.1 ст. 263 КК України, тобто придбання, зберігання та носіння бойового припасу без передбаченого законом дозволу.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, не визнав та показав, що 27 квітня 2020 року приблизно о 14 год. 30 хв. він, Сень, ОСОБА_10 і ОСОБА_11 були затриманні працівниками поліції за викрадення автомобіля, хоча йому про таке викрадення не було відомо. Близько 15 год. вони були доставлені до відділення поліції, де оперативні працівники кинули його на землю, один з них зламав йому палець на руці. Після цього, зазначені оперативні працівники сказили йому, ОСОБА_3 , сказати, що в нього була граната, яку він викинув в смітник в с. Ходачків, бо «інакше буде гірше». Проте він, ОСОБА_3 не мав, не зберігав та не носив бойових припасів, в тому числі гранату, а обставини, які викладені в обвинувальному акті не відповідають дійсності.

Під час судового розгляду даного кримінального провадження судом було допитано в якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 надав покази, з яких слідує, що 27 квітня 2020 року, близько 10 чи 11 години він, ОСОБА_11 , Сень, ОСОБА_15 сіли в автомобіль, за кермо сів Сень, та поїхали кататися. Свідок вказав, що він сидів на задньому сидінні в автомобілі, а ОСОБА_3 зліва від нього. В подальшому всі вони були затримані працівниками поліції. У відділенні поліції, куди їх доставили, його змушували підписати готовий текст, що ніби він бачив у ОСОБА_3 гранату, при цьому застосовували фізичну силу. Проте гранати у ОСОБА_3 він не бачив ні в автомобілі ні до того.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що знайома з ОСОБА_3 та була у нього дома. За цей час гранати в ОСОБА_3 вона не бачила та не чула, що вона в нього є.

ОСОБА_8 повідомила, що під час досудового розслідування покази надавала через погрози працівників поліції.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 надав покази, з яких слідує, що 27 квітня 2020 року його затримали працівники поліції з приводу викрадення автомобіля. У відділенні поліції, погрожуючи фізичною розправою, змушували підписати документи що він бачив гранату. Проте гранати у ОСОБА_3 він не бачив і не говорив, що бачив.

Отже, допитані під час судового розгляду свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 не підтвердили факту придбання, зберігання чи носіння ОСОБА_3 бойового припасу. Також зазначені свідки у своїх показах не повідомляли суд, що бачили як ОСОБА_3 викидав у сміттєвий бак в с. Малий Ходачків гранату.

З цих підстав суд бере до уваги покази свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , як докази, що спростовують твердження сторони обвинувачення про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Також в судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_13 , який показав, що з ОСОБА_3 познайомився в СІЗО в 2018 році. На початку 2020 року зустрівсь з обвинуваченим на площі та проживав з ним в квартирі по вул. Ст. Бандери приблизно 2 місяці.

Свідок підтвердив, що під час проживання разом у квартирі, він бачив в руках у ОСОБА_3 предмет, схожий на гранату, однак не розпитував його про це.

Не зважаючи на те, що свідок ОСОБА_13 повідомив суд, що бачив у ОСОБА_3 предмет, схожий на гранату, на думку суду, його покази не підтверджують обставини, вчинення яких інкримінується обвинуваченому, оскільки зазначений свідком предмет не вилучався, експертиза по ньому не проводилася. Отже ствердити, що у ОСОБА_3 знаходився саме бойовий припас не можливо, а слова ОСОБА_13 є припущеннями.

На підтвердження обставин, викладених в обвинувальному акті, під час досудового розслідування було проведено огляд місця події, що підтверджується протоколом від 27 квітня 2020 року.

Згідно цього протоколу було оглянуто земельну ділянку, яка покрита бруківкою, на якій розташований сміттєвий бак, в якому був виявлений предмет, схожий на ручну бойову гранату. У протоколі також зазначено, що хід слідчої дії фіксується на відеозапис. Серед учасників цієї слідчої дії слідчим зазначено лише двоє понятих.

У вказаному протоколі немає відомостей про залучення до проведення слідчої дії інших учасників, проведення будь яких дій із знайденим предметом та його упакування після вилучення.

Переглянувши в судовому засіданні відеозапис, який є додатком до протоколу огляду місця події, судом встановлено, що події, які відбуваються на цьому записі не відповідають тим обставинам, які викладені у відповідному протоколі.

Так, згідно відеозапису, огляд розпочинається з моменту, коли знайдений предмет лежить не у сміттєвому контейнері і вже знешкоджений спеціалістом, проте відомостей про залучення такого, у протоколі немає. На місці присутній ОСОБА_3 , який на запитання слідчого повідомляє, що викинув у сміттєвий контейнер гранату. Знову ж, у протоколі відсутні відомості, що обвинувачений був учасником огляду місця події 27 квітня 2020 року. В подальшому слідчий зачитує складений протокол, однак оголошені ним відомості відрізняються від тих, які вказані у письмовому протоколі огляду місця події.

Усе вище зазначене дає суду підстави вважати додаток до протоколу огляду місця події від 27 квітня 2020 року цифровий носій інформації, на якому зафіксовано її проведення, недопустимим доказом, так як він не є додатком до протоколу, оскільки не відображає обставин, які у ньому викладені.

Щодо самого протоколу огляду місця події від 27 квітня 2020 року варто зазначити наступне.

В судовому засіданні допитана свідок ОСОБА_14 , яка була запрошена в якості понятої під час огляду місця події. Свідок показала, що числа не пригадує, але близько 15 год. вона йшла на роботу в с. Малий Ходачків і побачила працівників поліції, які затримали декілька осіб через крадіжку автомобіля. Через 2-3 години працівники поліції вдруге повернулися, попросили у неї сміттєвий пакет та повідомили, що у сміттєвому контейнері біля її магазину граната. А приблизно о 23 год. цього дня її запросили бути понятою під час огляду. Коли вона вийшла, предмет, схожий на гранату, вже лежав на бруківці. Також був присутній обвинувачений, який говорив про гранату, але точно пригадати вона не може.

ОСОБА_14 зазначила, що в цей час вилучення гранати із сміттєвого контейнера не проводилося, однак зауважила, що працівники поліції перевертали цей контейнер раніше, коли вдруге повернулися.

Суд звертає увагу, що свідок ОСОБА_14 підтвердила, що у її присутності як понятої при проведені огляду місця події, гранату із сміттєвого контейнера не вилучали, як про це йдеться у самому протоколі.

Згідно ч. 5 ст. 237 КПК України, при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування.

В даному випадку в протоколі відсутні відомості про упакування вилучених предметів.

Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі №607/14707/17 зробив висновки щодо застосування норм права, а саме - положень ст.86 КПК України, зокрема, зазначивши, що докази визнаються такими, що одержані незаконним шляхом, коли їх збирання й закріплення відбулося з порушенням гарантованих Конституцією прав людини і громадянина, встановленого кримінальним процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами. Отже, умовами допустимості доказів є одержання фактичних даних із належного процесуального джерела; одержання фактичних даних належним суб`єктом; одержання фактичних даних у належному процесуальному порядку; належне оформлення джерела фактичних даних».

Відповідно до ч.1 ст. 104 КПК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі.

Отже, протокол огляду місця події від 27 квітня 2020 року складений з порушенням положень ст.ст. 104, 105 КПК України, він не відображає реального змісту процесуальної дії, а додатки до нього не підписані всіма її учасниками, не забезпечено належного пакування та збереження вилучених доказів, що за встановлених судом обставин оцінюється як істотне порушення вимог КПК України, та є самостійною підставою для визнання даного доказу недопустимим.

Також на дослідження суду стороною обвинувачення надано висновок експерта №9-68/20 від 28 квітня 2020 року, згідно якого надані на дослідження два предмети є: з упакування №1 бойовим корпусом наступальної осколкової ручної гранати РГД-5; з упакування №2 бойовим запалом УЗРГМ- 2, які в сукупності являються бойовою наступальною осколковою ручною гранатою РГД-5, яка придатна до вибуху та являється бойовим припасом.

Зазначені предмети були оглянуті слідчим після проведення експертиз, що підтверджується протоколом огляду від 18 травня 2020 року. Такі предмети були оглянуті судом під час судового розгляду.

Відповідно до сформованої практики ЄСПЛ доктрини «плодів отруєного дерева» (fruit of the poisonous tree), якщо джерело доказів є недопустимим, всі інші дані, одержані з його допомогою, будуть такими ж (рішення у справах «Гефген проти Німеччини», пункти 50-52; рішення у справі «Шабельник проти України (№ 2)», пункт 66; рішення у справі «Яременко проти України (№ 2)»). Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і всього ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, в яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення доказів до «плодів отруєного дерева» є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержаної незаконним шляхом.

Так як висновок експерта №9-68/20 від 28 квітня 2020 року та протокол огляду від 18 травня 2020 року були складені в результаті дослідження доказів, отриманих без дотримання належної правової процедури, визнаючи протокол огляду місця події недопустимим доказом, суд визнає недопустимими також висновок експерта та протокол огляду за результатом дослідження речей, вилучених під час огляду місця події 27 квітня 2020 року.

Окремо варто відзначити наданий на дослідження суду висновок дактилоскопічної експертизи №3/1-397/20 від 28 квітня 2020 року, згідно якого на поверхні наданого на дослідження об`єкта схожого на корпус гранати, слідів папілярних узорів не виявлено.

Будь-яких інших належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів того, що обвинувачений ОСОБА_3 придбав, зберігав чи носив бойовий припас у розпорядження суду подано не було. Під час судового розгляду стороною обвинувачення не заявлялися клопотання про витребування таких доказів.

Стаття 92 КПК України закріплює, що обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу покладається на слідчого, прокурора. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

В силу вимог Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини») зазначається, що доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.
Таким чином, обвинуваченням не доведено суду факту того, що ОСОБА_3 умисно незаконно придбав, зберігав та носив корпус ручної гранати РГД-5 і бойовий запал УЗРГМ -2, які відносяться до бойових припасів, та перевіз у с. Малий Ходачків Тернопільського району Тернопільської області, де викинув їх у смітник поруч магазину «Продукти» і, тим самим, почав незаконно, всупереч чинній дозвільній документації, здійснював носіння боєприпасу.
Згідно з ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі недоведеності вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа; недоведеності вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; недоведеності наявності складу кримінального правопорушення в діянні обвинуваченого.

На підставі викладеного, суд вбачає достатніми підстави для ухвалення у цьому кримінальному провадженні виправдувального вироку в порядку п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Відповідно до положень ч.4 ст.174 КПК України суд, одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Долю речових доказів суд, вирішує у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні на проведення призначених по справі судових експертиз відповідно до вимог ст.124 КПК України слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та виправдати на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 травня 2020 року на мобільний телефон марки «LG» моделі «840» упакований в сейф пакет GSU 1009982 скасувати.
Речові докази у кримінальному провадженні, що зберігаються при матеріалах кримінального провадження:
-мобільний телефон «LG» моделі «840» упакований в сейф пакет GSU 1009982 передати ОСОБА_3 .
Процесуальні витрати на залучення експертів для проведення судової вибухотехнічної експертизи №9-68/20 у сумі 1144,15 грн. та судової дактилоскопічної експертизи № 3/1-397/20 в сумі 653,80 грн. віднести на рахунок держави.
Вирок може бути оскаржений до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок, якщо інше не передбачено КПКУкраїни, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий суддяОСОБА_1