Ухвала
Іменем України
21 грудня 2021 року

м. Київ
справа № 577/3819/20
провадження № 51-5629 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 лютого 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року щодо ОСОБА_6 ,
встановив:
Як вбачається із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень, вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 лютого 2021 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Слобода Буринського району Сумської області та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.
Цивільний позов фінансового управління Конотопської міської ради задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_6 :
- на користь Фінансового управління Конотопської міської ради в Сумській області 3 161,52 грн. витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_7 ;
- на користь Фінансового управління Конотопської міської ради в Сумській області 3 161,52 грн. витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_4 ;
- на користь держави процесуальні витрати в розмірі 6 374, 55 грн.
Цивільний позов ОСОБА_7 до ФОП ОСОБА_8 задоволено частково та стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 30 000 грн. моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_4 до ФОП ОСОБА_8 задоволено частково та стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 956 980 грн. матеріальної шкоди, 40 000 грн. моральної шкоди та 20 000 грн. витрат, понесених на правничу допомогу, а всього 1 016 980 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_4 до Моторного (транспортного) страхового бюро України задоволено та стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_4 50 000 грн. матеріальної шкоди.
По справі вирішено питання щодо долі речових доказів.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року вирок районного суду залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України за обставин, викладених у вироку.
У касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 ставить питання про зміну судових рішень в частині вирішення цивільного позову, а саме, збільшення стягнення з ФОП ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 розміру моральної шкоди до 500 000 грн. та витрат на правничу допомогу до 150 000 грн. При цьому представник потерпілого посилається на те, що судом першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, необгрунтовано зменшено суму заявленої потерпілим ОСОБА_4 моральної шкоди, оскільки не було враховано, що потерпілий на тривалий час змушений був істотно змінити спосіб свого життя та докладати додаткових зусиль для відновлення свого втраченого здоров?я, що стало підставою для виникнення додаткових витрат та негативно відобразилось на сімейному бюджеті. Крім цього, представник потерпілого вказує, що судом також безпідставно зменшено заявлену потерпілим суму витрат на правничу допомогу, оскільки, ФОП ОСОБА_8 та його представником не було подано клопотання про зменшення заявлених у позовній заяві витрат на правову допомогу та не було оспорено докази на підтвердження їх надання та/або розміру. До того ж, суд апеляційної інстанції, погодившись із судом першої інстанції, належним чином не обґрунтував своє рішення. Представник потерпілого при обгрунтуванні своїх вимог щодо безпідставного, на його думку, зменшення витрат на правничу допомогу, посилається на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду у справі № 372/3192/18 від 25 серпня 2020 року, у справі № 910/4881/18 від 18 грудня 2018 року, у справі № 911/4242/15 від 24 листопада 2020 року.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши долучені до скарги копії судових рішень, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 , правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України та призначене йому покарання не оспорюються.
Що стосується доводів касаційної скарги представника потерпілого про неправильне вирішення судами цивільного позову в частині стягнення відшкодування моральної шкоди та витрат на правничу правову допомогу, то вони не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України, за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Частиною 2 статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, окрім іншого, може полягати у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я; в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Усупереч доводам, викладеним у касаційній скарзі представника потерпілого, заявлений потерпілим ОСОБА_4 цивільний позов у частині стягнення моральної шкоди суд вирішив із додержанням правил глави 9 КПК України із урахуванням положень ст. ст. 23, 1172,1187 ЦК України.
Як убачається із копій судових рішень, ОСОБА_6 під час виконання трудових обов`язків як водія автобуса « ОСОБА_9 » на маршруті № НОМЕР_1 , який обслуговується ФОП ОСОБА_8 , вчинив наїзд на потерпілих.
Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку, що відповідно до ст. 1187 ЦК України, саме цивільний відповідач ФОП ОСОБА_8 як володар джерела підвищеної небезпеки, несе відповідальність за заподіяну шкоду.
При цьому суд узяв до уваги те, що потерпілому ОСОБА_4 завдано моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та душевних стражданнях, які він зазнав у зв`язку із ушкодженням здоров`я та знищенням його автомобіля, який не підлягає відновленню, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Так, врахувавши в сукупності негативні наслідки, які настали для потерпілого ОСОБА_4 , характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав потерпілий, ступінь вини завдавача шкоди і майновий стан цивільного відповідача, та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди вказаному потерпілому у сумі 40 000 гривень.
Крім того, доводи представника потерпілого про неправильне визначення розміру відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином їх розглянув, проаналізуючи конкретні обставини справи та, зазначивши відповідні правові підстави, умотивовано залишив без задоволення апеляційну скаргу представника потерпілого.
При цьому, як убачається з мотивувальної частини рішення суду апеляційної інстанції щодо визначення та обґрунтування розміру відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_4 , її розмір було встановлено судом з достатнім урахуванням характеру вчиненого злочину, його наслідків, глибини та тривалості моральних та фізичних страждань потерпілого, пов`язаних з вчиненням щодо нього протиправних дій ОСОБА_6 .
При цьому апеляційним судом встановлено, що представником потерпілого не вказано тих безумовних обставин, які б стали підставами для задоволення вимог його скарги в цій частині, а посилання на збитки в роботі, яких зазнав потерпілий внаслідок ДТП, то вони не узгоджуються з матеріалами справи, відповідно до яких потерпілий ОСОБА_4 офіційно не працевлаштований, а доказів на спростовання вказаного апелянтом не надано.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій і вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди було визначено із засад розумності, виваженості та справедливості з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілого, конкретних обставин справи, наслідків вчиненого злочину і вважати його необґрунтовано заниженим підстав не має.
Стосовно доводів касаційної скарги представника потерпілого щодо необґрунтованості прийнятого рішення у частині вирішенні цивільного позову щодо стягнення витрат потерпілого на правничу допомогу, то колегія суддів вважає, що вони також є безпідставними з огляду на таке.
За змістом статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до правового висновку щодо правозастосування, який міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається із копій наданих судових рішень, судами встановлено, що судові витрати на професійну правничу допомогу на суму 150 000 грн. заперечувалися цивільним відповідачем з підстав їх необґрунтованості, та є завищеними.
В обґрунтування заявлених вимог про стягнення з цивільного відповідача ФОП ОСОБА_8 , понесених потерпілим ОСОБА_4 витрат на правничу допомогу, адвокатом надано Акти приймання-передачі наданої правової допомоги (послуг), Ордер про надання правничої (правової) допомоги, рахунки на оплату, квитанцію та меморіальні ордери на загальну суму 150 000 грн.
Із копій судових рішень вбачається, що цивільним відповідачем ОСОБА_8 та його представником ОСОБА_10 в суді першої інстанції заявлялось клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу через недотримання потерпілою стороною вимог ст. 137 ЦПК України.
Виходячи із наданих доказів, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, визнав необґрунтованими вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі у зв?язку із їх неспівмірністю наданим адвокатом послугам, та суд дійшов висновку, що стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_4 підлягають витрати на оплату послуг адвоката, пов`язані із складанням, поданням до суду цивільного позову та участі у судових засіданнях, співмірність яких зі складністю справи та виконаними адвокатом послугами, та оцінив їх у 20 000 гривень, з чим погоджується і колегія суддів.
Колегія суддів звертає увагу, що визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов?язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права, встановить, що розмір витрат на послуги адвоката є завищеними, враховуючи як складність справи, так і витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Суди прийшли до висновку, що, оскільки матеріали кримінального провадження містять невеликий об`єм, а обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою вину, то витрати на складення позовної заяви в сумі 8 635 грн., про які заявлено потерпілим ОСОБА_4 , не відповідають її складності, тому твердження адвоката ОСОБА_11 про те, що ним надано 12 усних консультацій на загальну суму в 49 800 грн., 5 разів ним вивчалися матеріали справи на суму 35 600 грн., не взяли до уваги.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що з урахуванням об?єму матеріалів провадження та надання професійної правничої допомоги, відсутня необхідність 12 консультацій та п?ятиразове вивчення матеріалів.
При цьому, як зазначено судом, обов`язкова письмова форма подачі такого клопотання законом не передбачена та ч. 5 ст. 137, ст. 182 ЦПК України такої вимоги не містять, з чим погоджується і колегія суддів.
З огляду на викладене, підстав для збільшення розміру відшкодування на правничу допомогу потерпілому ОСОБА_4 колегією суддів не встановлено.
Також колегія суддів відхиляє, як безпідставні доводи касаційної скарги представника потерпілого про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій практики Верховного Суду при зменшенні витрат на правничу допомогу, оскільки застосовувати практику Верховного Суду потрібно як з урахуванням обставин кримінального правопорушення, так і цілісного контексту сформульованої Верховним Судом правової позиції, без перекручень її змісту та використання відносно до контексту.
Таким чином, посилання представника потерпілого у своїй касаційній скарзі на неврахування зазначеними судами практики Верховного Суду при зменшенні витрат на правничу допомогу, спростовуються наведеним вище.
Тому твердження представника потерпілого про те, що розмір відшкодування витрат, понесених потерпілому на правову допомогу, безпідставно зменшено, колегія судів вважає необґрунтованними.
Таким чином, кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу в частині вирішення цивільного позову не допущено.
Суд апеляційної інстанції, розглядаючи доводи апеляційної скарги представника потерпілого, які є аналогічні доводам його касаційної скарги, ретельно перевірив доводи скарги, навів докладні мотиви на спростування цих доводів із зазначенням підстав, з яких їх визнано необґрунтованими,належним чином вмотивував прийняте рішення.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01 лютого 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року щодо ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3