Провадження № 11-кп/824/1249/2022 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
Іменем України

1 лютого 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженкус. Щекичин Корецького району Рівненської області, українку, громадянку України, з середньою освітою, не працюючу, зареєстровану та проживаючуза адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України і призначено їй покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 1 рік, якщо вона протягом вказаного строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки.
Відповідно до ст. 76 КК України покладено на засуджену такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов в даному кримінальному провадженні не заявлявся.

Судові витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком суду, ОСОБА_7 визнана винною та засуджена за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.
21.03.2017 року, в денний час, ОСОБА_7 будучи матір`ю двох малолітніх дітей в наслідок скрутного матеріального становища, вирішила залишити останніх в небезпеці за наступних обставинах.

Так, 21.03.2017 року, приблизно о 21.00 год., ОСОБА_7 перебуваючи у внутрішньому дворі будинку АДРЕСА_2 , усвідомлюючи свої дії та передбачаючи настання наслідків, завідомо залишила без допомоги у дитячій колясці своїх малолітніх дітей ОСОБА_8 2016 року народження, та ОСОБА_9 2015 року народження, які перебували в небезпечному для життя стані та були позбавлені вжити заходів до самозбереження через малолітство.
Після чого, ОСОБА_7 повернулася за місцем тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_3 , та не вжила заходів, спрямованих на повідомлення про залишення дітей відповідних органів, залишивши при цьому своїх дітей, які перебували в небезпечному для життя стані та були позбавленні можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, оскільки ОСОБА_7 була зобов`язана піклуватися про них та мала змогу надати допомогу.
Не погоджуючись з вироком суду, прокурор ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду скасувати в частині застосування до ОСОБА_7 положень ст.ст. 75, 76 КК України та ухвалити новий вирок, яким не застосовувати до ОСОБА_7 положення ст.ст 75, 76 КК України. Також просив виключити з резолютивної частини оскаржуваного вироку наступні абзаци: «На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням - іспитовим строком, тривалістю 1 (один) рік, якщо протягом указаного строку вона не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки.Відповідно до ст. 76 КК України покласти на засуджену такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання».В решті вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог зазначає на те, що апеляційна скарга подається ним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року відносно ОСОБА_7 винесений без урахування належним чином тяжкості вчиненого злочину та даних про особу засудженої, оскільки не сприяє меті покарання і недостатнє для виправлення засудженої й запобігання новим злочинам. Також вважає, що приймаючи рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд не надав належної оцінки особі обвинуваченої, яка не працює, не має постійного джерела доходу, суспільно корисною діяльністю не займається та на підставі ухвали суду позбавлена батьківських прав на потерпілих ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, зазначає, що під час судового розгляду ОСОБА_7 ухилялась від суду, у зв`язку з чим суд 04.03.2019 року та 18.05.2021 року оголошував у розшук обвинувачену та надавав дозвіл на затримання з метою приводу останньої. Крім того, приймаючи рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд не надав оцінки обставинам вчинення ОСОБА_7 інкримінованого їй кримінального правопорушення. Зазначає, що ОСОБА_7 залишила на вулиці у небезпеці малолітніх дітей ОСОБА_9 (якій на момент вчинення кримінального правопорушення виповнилось 1 рік 11 місяців) та ОСОБА_8 (якій на момент вчинення кримінального правопорушення виповнилось дев`ять місяців) в нічний час доби (о 21 год. 00 хв.) у холодну пору року (21.03.2017) і якби не уважність сторонніх осіб, вважає, що вказані діти могли загинути.На його думку, ОСОБА_7 мала можливість передати своїх до дитячого притулку, проте остання цього не зробила. Крім того вважає, що всі наведені вище дані про особу засудженої ОСОБА_7 та обставини вчинення нею кримінального правопорушення не є такими, які б свідчили про можливість виправлення останньої без відбування покарання в умовах здійснення за нею контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, думку обвинуваченої, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 визнала себе винною у вчиненні інкримінованого злочину повністю, погодились на розгляд провадження в порядку ст. 349 КПК України, апеляційний суд переглядає вирок лише у межах апеляційної скарги прокурора, виходячи з того, що висновок суду першої інстанції про доведеність винності ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, за обставин зазначених у вироку, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим, дії обвинуваченої вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 135 КК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно вимог ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Всупереч доводам апеляційної скарги, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону.

Так, при визначенні виду та міри покарання ОСОБА_7 ,суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким, обставини його вчинення, характер діяння, форму й ступінь вини обвинуваченої, мотивацію кримінального правопорушення, та дані про особу обвинуваченої, яка офіційно не працевлаштована, під наглядом у лікаря нарколога або психіатра не перебуває, раніше не судима, позбавлена батьківських прав відносно неповнолітніх дочок ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , а також її молодий вік, стан здоров`я, спосіб життя.
Крім того, судом враховано наявність обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, судом не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції вважав за можливе призначити обвинуваченій покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 1 ст. 135 КК України, та дійшов до обґрунтованого висновку про можливість звільнення обвинуваченої ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, тобто можливість виправлення засудженої без реального відбування покарання, але в умовах належного контролю за її поведінкою та виконання покладених на неї судом у відповідності до ст. 76 КК України обов`язків.
Із таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та призначено ОСОБА_7 покарання, яке відповідає особі обвинуваченої та ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_7 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги прокурора з приводу м`якості призначеного судом покарання обвинуваченій.

Керуючись ст.ст. 404, 405,419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя Суддя Суддя