ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 617/570/21 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/3403/21 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: Продовження строк утримання під вартою (ч.4 ст. 422-1 КПК Укрїани)
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , судді ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу, в порядку ч.4 ст.422-1 КПК України, тобто без виклику сторін, за умови, що ніхто із учасників не заявив клопотання про розгляд справи з участю сторін, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на ухвалу Вовчанського районного суду м.Харкова від 27.10.2021 року.

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою продовжено дію запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у виді тримання під вартою до 25.12.2021 року, включно, із визначенням застави в розмірі 1135000 грн.

Обґрунтовуючи прийняте рішення суд першої інстанції врахував тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 в разі визнання винуватим у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він обвинувачуються, враховав дані про особу обвинуваченого та прийшов до висновку про продовження існування ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій просить її скасувати, змінити запобіжний захід на домашній арешт, а також змінити розмір застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В обґрунтування свої вимог вказала, що обвинуваченому було формально продовжено строк тримання під вартою за формальним клопотанням прокурора, яке подане з порушенням вимог п.20-5 Прикінцевих положень КПК України, до якого не додано доказів. Вказує, що ОСОБА_6 продовжує перебувати за гратами, хоча не вчиняв кримінальні правопорушення. Вважає, що ризики поступово відпадають, зокрема вже були допитані деякі свідки. Зазначає, що матеріали провадження містять відомості про вчинення кримінального правопорушення іншими особами.

Також вважає, що судом було встановлено завідомо непомірну суму застави та вважає прийнятною сумою застави у розмірі 80 розмірів прожиткових мінімумів.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Керуючись ч.4 ст.241-1 КПК України та беручи до уваги що ніхто зі сторін не заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участі сторін, колегія суддів вважає за можливе розпочати розгляд апеляційної скарги без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам : переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення ; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так ОСОБА_6 обвинувачується у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст.307, ч.2 ст. 311, ч.2 ст. 317 КК України за один з яких, законом передбачено покарання у виді позбавлення волі до 12 років з конфіскацією майна та відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, про що вірно було зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, що на думку апеляційного суду обґрунтовано свідчить про наявний ризик переховування.

Також обвинувачений ОСОБА_6 в силу ст. 89 КК України не судимий, непрацевлаштований, що на думку колегії суду свідчить про відсутність офіційного джерела доходу грошових коштів, у зв`язку з чим, судом першої інстанції обґрунтовано було встановлено ризик, передбачений п.5 ч.1 ст. 177 КПК України.
Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції було встановлено, що ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, а отже і з протоколами допитів встановлених досудовим розслідуванням свідків, обвинувачений обізнаний про їх персональні данні, і про зміст наданих ними показань на стадії досудового розслідування, у зв`язку з чим колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку існування підстави припускати вірогідність незаконного впливу зі сторони ОСОБА_6 на свідків з метою зміни чи відмови від раніше наданих ними показань.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою, встановив, що з часу обрання запобіжного заходу не змінилися підстави для такого запобіжного заходу.

Такі висновки суду не є безпідставними з огляду на зміст обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_6 відповідно до якого вбачається, що останній не працюючий, за попередньою змовою з ОСОБА_8 визначив для себе за мету вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних з незаконним обігом психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів як джерело доходів, переслідуючи корисливий мотив, вчинив дії щодо організації місця для незаконного виготовлення психотропних речовин, вчинене з корисливих мотивів, щодо незаконного придбання та зберігання прекурсорів у великих розмірах з метою їх використання для виготовлення психотропних речовин вчинене за попередньою змовою групою осіб, щодо незаконного виготовлення та зберігання з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини в особливо великих розмірах, за попередньою змовою групою осіб.

Враховуючи вище викладене, характер вчинених ОСОБА_6 правопорушень, колегія суддів вважає, що перебуваючи на волі зможе переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення.

З оскаржуваної ухвали вбачається, що судом проаналізовано доводи сторони захисту на користь обвинуваченого, однак, він дійшов висновку, що у даному випадку ці доводи, з огляду на те, що ОСОБА_6 вину не визнав, з метою об`єктивного встановлення істини по справі, забезпечення виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, для запобігання ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, запобігання спробам переховуватися від суду, вчинення впливу на свідків, а також вчинити інші правопорушення, оцінивши в сукупності всі обставини і у відповідності до вимог ч.1 ст. 178 КПК України, а також взяв до уваги відсутність будь-які відомості щодо офіційного прибутку, відсутності міцних соціальних зв`язків, відсутність судимості в силу ст. 89 КК України, не перевищують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а також забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальним ризикам.

З таким висновком погоджується і апеляційний суд.

Колегія суддів звертає також увагу на тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винуватим в інкримінованому злочині, що в сукупності з іншими встановленими даними, на думку колегії суддів, дають достатні підстави вважати, що у разі непродовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо нього, будуть існувати ризики передбачені п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи апелянта, які це заперечують, являються безґрунтовними.

Саме продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і свідків, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів, вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо формального продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 .

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Доводи апеляційної скарги щодо непомірного розміру застави щодо обвинуваченого, колегія суддів оцінює критично, оскільки судом першої інстанції було враховано, що ОСОБА_6 обвинувачуються, окрім іншого, у вчиненні кримінальних правопорушень, предметом яких були психотропні речовини, в особливо великих розмірах, з корисливих мотивів, з метою подальшого збуту, що має характер підвищеної суспільної небезпеки, у зв`язку з чим, судом першої інстанції обґрунтовано було визначено розмір застави більший ніж, передбачений п.3 ч.5 ст. 182 КПК України, як у виключному випадку.

Що стосується доводів апеляційної скарги про порушення прокурором строків, передбачених п.20-5 Прикінцевих положень КПК України, слід зазначити наступне.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, 06.09.2021 року ОСОБА_6 було продовжено строк тримання під вартою до 03.11.2021 року. Клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 було подано 25.10.2021 року, тобто за 9 днів до закінчення дії попередньої ухвали, а не за 10 днів, що на думку колегії суддів не є суттєвим порушенням строків, передбачених п.20-5 Прикінцевих положень КПК України.

Колегія суддів відкидає доводи апелянта щодо не долучення прокурором до клопотання про продовження строку тримання під вартою відповідних доказів, оскільки вимоги ст. 199 КПК України не містять таких зобов`язань.

Колегія суддів не перевіряє апеляційні доводи захисника в частині здійснення допитів свідків щодо фактичних обставин цього кримінального провадження, оскільки ці питання перевіряються і вирішуються судом під час судового розгляду та при ухваленні остаточного судового рішення.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів не бере до уваги доводи захисника про можливість застосування до ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, оскільки він не навів доводів, які спростовують вказані вище ризики.

Тому колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду не встановлено.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.
Керуючись ч.2 ст. 376, ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426, ч.4 ст.422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Вовчанського районного суду Харківської області від 27.10.2021 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 24.12.2021 року, включно, із визначенням застави в розмірі 1135000 грн. щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

_____________ _______________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4