Справа № 573/1275/21
Номер провадження 1-кп/573/138/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 вересня 2021 року Білопільський районний суд Сумської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля кримінальне провадження, що зареєстроване в ЄРДР 13 липня 2021 року за №0000212, по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, уродженки с. Павлівка Білопільського району Сумської області, з повною середньою освітою, розлученої, непрацюючої, без реєстрації місця проживання, фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої

- за ч. 2 ст. 197-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 з метою ведення особистого селянського господарства, діючи умисно, всупереч вимогам ст. ст. 112, 116-126 ЗК України, що регламентують набуття і реалізацію права на землю, не маючи рішень органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу у власність чи надання в користування земельної ділянки, у точно невстановлений під час досудового розслідування день і час у жовтні 2020 року самовільно зайняла земельну ділянку сільськогосподарського призначення комунальної власності без кадастрового номера, яка відноситься до особливо цінних земель з шифром агровиробничої групи ґрунтів 53д, що не надана у власність чи користування, розташована на території Павлівського старостинського округу Білопільської міської ради Сумської області поблизу вул. Гагаріна в с. Павлівка Сумського району Сумської області, загальною площею 1,0606 га та межує із земельною ділянкою з кадастровим номером :04:003:0701, яку за допомогою найманої праці невстановлених осіб та сільськогосподарської техніки засіяла озимою пшеницею.

Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою винуватість визнала повністю, щиро розкаялася та дала показання, які відповідають обставинам, викладеним в обвинувальному акті. Зокрема, пояснила, що у жовтні 2020 року, точної дати не пам`ятає, виявила поблизу вул. Гагаріна у с. Павлівка Сумського району земельну ділянку площею близько одного гектара, яку ніхто не використовував. Тому вирішила засіяти її озимою пшеницею. Наняла людей і техніку, які розорали і засіяли вказану земельну ділянку. Ця земельна ділянка їй не виділялася, документів на неї вона не має.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

При цьому встановлено, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а тому в суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позицій.

Також судом обвинуваченій роз`яснено, що у такому випадку вона буде позбавлена права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинувачену та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують її особу, дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті та вироку суду, доведена повністю.

За таких обставин суд дії ОСОБА_4 кваліфікує за ч. 2 ст. 197-1 КК України, оскільки вона вчинила самовільне зайняття земельної ділянки, яка відноситься до особливо цінних земель.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , суд враховує таке.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» звернуто увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимоги ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

За місцем проживання ОСОБА_4 характеризується задовільно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не знаходиться.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття, оскільки вона критично оцінила вчинений нею злочин, своєю поведінкою під час досудового розслідування та судового провадження прагнула зменшити негативні наслідки своєї протиправної поведінки; активне сприяння розкриттю злочину, бо вона правдиво повідомила про обставини його вчинення; добровільне відшкодування завданого збитку Білопільській міській раді; вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_4 згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлені.

При обранні виду та міри покарання для ОСОБА_4 суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного суд вважає, що з урахуванням обставини, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, ОСОБА_4 необхідно призначити покарання більш м`яке, ніж передбачено санкцією ч. 2 ст. 197-1 КК України, у виді штрафу у доход держави.

Процесуальні витрати та речові докази у провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, і призначити їй покарання на підставі ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становлять 3400 (три тисячі чотириста) гривень.

На вирок може бути подана апеляція до Сумського апеляційного суду через Білопільський районний суд Сумської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя