Справа № 345/4537/21
Провадження № 11-сс/4808/290/21
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000426 за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу слідчого судді Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16.10.2021 року про обрання щодоОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, -

з участю: прокурора ОСОБА_8

підозрюваного ОСОБА_7

законного представника ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати як необґрунтовану внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження; постановити нову, якою обрати щодо підозрюваного запобіжній захід у виді тримання під вартою. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, за який передбачено покарання до 8 років позбавлення волі. Апелянт вважає, що обраний слідчим суддею вид запобіжного заходу у виді домашнього арешту не зможе забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та запобігти наявним ризикам, викладених у клопотанні слідчого, а саме ризику незаконного впливу на потерпілого та свідків, яких належить допитати додатково, проведення слідчого експерименту, а також ризику переховування від органів досудового розслідування та суду. Звертає увагу на те, що досудове слідство не завершено, не встановлено коло можливих свідків, в той час як запобіжний захід у виді домашнього арешту, може надати підозрюваному можливість спілкуватися зі свідками, що не встановлені. На переконання апелянта існують виняткові обставини, що дозволяють обрати щодо неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні клопотання старшого слідчого відділення Калуського РВП ГУНП України в Івано-Франківській області ОСОБА_11 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , та обрання щодо останнього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладенням відповідних обов`язків, слідчий суддя, зважаючи як на тяжкість покарання, так й на те, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування або суду, оцінюючи в сукупності обставини вчиненого кримінального правопорушення, особу підозрюваного, який є неповнолітнім, раніше до кримінальної відповідальності не притягався,дійшов висновку, що відносно ОСОБА_7 достатньо застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. На переконання слідчого судді, саме такий запобіжний захід може гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та буде достатнім для забезпечення дієвості даного кримінального провадження.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор просив ухвалу слідчого судді скасувати як безпідставну, задовольнити клопотання слідчого про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою;

- підозрюваний ОСОБА_7 , його законний представник та захисник заперечували доводи апеляційної скарги прокурора, просили в задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, ухвалу слідчого судді належить залишити без змін з наступних підстав.

Органом досудового слідства ОСОБА_7 повідомлено про підозру у тому, що за його участю в результаті порушення останнім Правидитина - пішохід ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження, що спричинили смерть, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
16.10.2021 року ОСОБА_7 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.п. 52-54).

З посиланням на наявність передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК ризиків, зокрема можливості переховуватись від органів досудового розслідування, суду та незаконного впливу на потерпілу, свідків, слідчий подав клопотання, в якому просив застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Слідчий суддя, відмовляючи у задоволенні вказаного вище клопотання слідчого, зазначив про відсутність доведених слідчим тих ризиків, на які він посилається в обґрунтування обрання запобіжного заходу у виді саме тримання під вартою.

Колегія суддів погоджується із прийнятим слідчим суддею рішенням з наступних підстав.

Підставою для застосування запобіжного заходу є сукупність двох факторів: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З апеляційної скарги вбачається, що апелянт висловив свою незгоду виключно в частині обраного слідчим суддею виду запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Слідчим суддею перевірено наявність обґрунтованої підозри й правильність такого висновку у колегії суддів сумнівів не викликає. Обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України, ніким не оспорюється, а тому в апеляційному порядку не перевіряється.

В клопотанні про застосування запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_7 у вигляді триманні під вартою, слідчий посилається на те, що останній покинув місце вчинення злочину, був затриманий працівниками поліції, а тому, враховуючи й тяжкість покарання за злочин, який йому інкримінується, на переконання слідчого, існує ризик, того, що ОСОБА_7 може виїхати за межі Калуського району чи за межі області, тобто ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України (спроба переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду).

Ризик незаконного впливу ОСОБА_7 на потерпілу та свідків, сторона обвинувачення обґрунтовує тим, що досудове слідство не завершено, не встановлено коло можливих свідків, в той час як запобіжний захід у виді домашнього арешту, може надати підозрюваному можливість спілкуватися зі свідками, що не встановлені.

В той же час, колегія суддів погоджається з висновками слідчого судді в тій частині, що слідчим не доведено винятковість обставин, що потребують обрання саме запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, й неможливість запобігти вказаним вище ризикам іншими більш м`якими запобіжними заходами, за умови того, що тримання під вартою є найсуворіший ви запобіжний захід, який можливо застосовувати до неповнолітніх осіб, яким є підозрюваний ОСОБА_7 , у винятковому випадку як крайню міру (рішення ЄСПЛ від 28.10.1998 року у справі "Ассенов та інші проти Болгарії").
Пунктом 1 статті 5 Європи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ), закріплено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість.

У п. 62 рішення у справі «Гарькавий проти України» від 18.02.2010 року (заява № 25978/07) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголосив на тому, що ст. 5 ЄКПЛ гарантує основоположне право на свободу та недоторканність. Це право є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні ЄКПЛ.

Відповідно до п. 5 ст. 7 Кримінально КПК України, забезпечення права на свободу та особисту недоторканність віднесено до загальних засад кримінального провадження. Під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Той факт, що по справі існують потерпіли та свідки, й те, що ОСОБА_7 покинув місце вчинення злочину, у сукупності із тяжкістю покарання, що може загрожувати останньому у разі доведення його винуватості, самі по собі не доводять, що таким запобіжний захід як цілодобовий домашній арешт не зможе запобігти і подолати негативні обставини, що перешкоджають або можуть перешкоджати вирішенню завдань кримінального провадження, забезпеченню його дієвості.

Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, який суттєво обмежує конституційне прав людини на свободу та особисту недоторканість. Будучи природним воно має бути забезпечене підвищеним захистом у сфері кримінального судочинства, а тому й може бути обмежене лише при дотриманні загальноприйнятих принципів виходячи із критеріїв розумності та об`єктивності.

За нормами ст. 3 Загальної декларації прав людини, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не допускається застосування найбільш суворого запобіжного заходу лише з мотиву тяжкості вчиненого підозрюваним кримінального правопорушення.

Отже, підставами для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також 2) наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії які спрямовані на перешкоджання кримінальному провадженню та/або вчинення іншого злочину чи продовження вчинення злочину; 3) неможливість застосування жодного більш м`якого запобіжного заходу.

При цьому застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою можливо лише у випадку наявності усіх трьох ознак в сукупності.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя дотримався вимог закону в частині підстав, умов і порядку застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, обставин, які враховують під час його обрання, що свідчить про додержання загальних засад кримінального провадження.

На думку колегії суддів, посилання сторони обвинувачення як на підставу наявності ризику на те, що ОСОБА_7 може виїхати за межі Калуського району чи за межі області, оскільки останній після вчинення ДТП з місця події зник, не свідчить про наявність ризику втечі, виходячи з того, що після початку досудового розслідування ОСОБА_7 виконує всі покладені на нього обов`язки та не вчинює будь-яких дій направлених на ухилення від їх виконання.

Посилання сторони обвинувачення на тяжкість злочину як на існування ризику ймовірного переховування ОСОБА_7 від органів досудового розслідування та/або суду є неспроможним, оскільки оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня, й не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку ( рішення ЄСПЛ«Панченко проти Росії»).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

Колегія суддів звертає увагу на те, що ризик, передусім, має характеризувати негативну поведінку підозрюваного, через прояв якої ставиться під загрозу належне виконання завдань кримінального провадження.

Твердження прокурора про те, що досудове слідство не завершено й не встановлено коло можливих свідків, й ОСОБА_7 може впливати як на потерпілих, так й на свідків, не підтверджено жодними доказами. Ані в засіданні суду першої інстанції, ані при апеляційному розгляді даних матеріалів прокурор не навів конкретних фактів, які б підтверджували таку поведінку підозрюваного.

Під час прийняття рішення про обрання відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту слідчий суддя з`ясував місце проживання підозрюваного, з урахуванням, окрім інших вимог закону, й саму особистість підозрюваного, який є неповнолітнім, враховуючи його репутацію, а саме той факт, що останній раніше до відповідальності не притягувався, соціальні зв`язки, наявність постійного місця проживання.

Враховуючи наведене вище, на думку колегії суддів, слідчий суддя обрав найбільш ефективні обмеження для ОСОБА_7 у виді цілодобового домашнього арешту з покладенням відповідних обов`язків, які є необхідними у даному конкретному випадку та відповідають меті його застосування.

При цьому, приймаючи рішення про залишення рішення слідчого судді без змін, колегія суддів врахувала й поведінку ОСОБА_7 в частині виконання обов`язків щодо явки до суду, а саме прибуття за кожною вимогою.

На переконання колегії суддів, стороною обвинувачення не надано переконливих доводів щодо неможливості застосування до ОСОБА_13 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, так й переконливих мотивів наявності виключних обставин.

Колегія суддів погоджується з тим, що хоча злочин, в якому підозрюється ОСОБА_7 є тяжким, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років, між тим, застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою не може обґрунтовуватися виключно тяжкістю висунутої підозри.

Враховуючи наведене вище, а також дані, що характеризують особу підозрюваного, ступінь ризиків, які існують у кримінальному провадженні та недоведеності прокурором того факту, що цілодобовий домашній арешт не здатний запобігти вказаним ризикам, колегія суддів вважає, що прийняте слідчим суддею рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин.

З урахуванням зазначених обставин, слідчий суддя обґрунтовано відмовив у застосуванні щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Правильність такого висновку у колегії суддів сумнівів не викликає, тому законних підстав для скасування ухвали слідчого судді, постановлення нової ухвали і застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді триманні під вартою, як про це наголошує апелянт, колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді в частині обґрунтованості прийнятого ним рішення вимогами п. 3 та п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - залишенню без змін.

Керуючись вимогами ст.ст. 176, 177, 178, 181, 183, 194, 196, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16.10.2021 року про обрання щодоОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5