Категорія:арешт майна. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
власника майна ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду справу за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2021 року про накладення арешту на майно (ЄРДР №0000033),
В С Т А Н О В И В:
Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2021 року частково задоволено клопотання керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_8 про накладення арешту на майно, відмовлено у накладенні арешту на майно, яке було тимчасово вилучене 22.07.2021 під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: позовну заяву в якій відповідачем є ДП «ЦСЕНСМ» з додатками на 17 арк.; печатки «Постійно діючий третейський суд», ПП «Комманд», ПП «Визит Торг», «Київський кліринговий дім», «Комісія по трудових спорах», «Дінайс Агро», «Розрахунково-Комерційний центр», «Rigas Starptantiska komerciala Arbitrara», «Institute of International Arbitration S.A.», в рамках досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР № 0000033, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14 ч.5 ст.191 , ч.1 ст.14 ч.3 ст.28 ч.1 ст.366 КК України.

В поданій апеляційній скарзі прокурор вважає ухвалу слідчого судді в частині відмови в накладенні арешту на майно незаконною. Посилається на те, що майно, в накладенні на яке відмовив слідчий суддя, визнано речовим доказом, оскільки воно могло зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення та можуть містити інші відомості, які можуть бути корисні як доказ фактів чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Просить ухвалу слідчого судді в частині відмови в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно скасувати та постановити нову, якою клопотання про накладення арешту на майно задовольнити повністю.
В запереченні на апеляційну скаргу власник майна ОСОБА_7 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, вийти за межі апеляційної скарги та ухвалу слідчого судді, в частині накладення арешту на майно, скасувати. Посилається на те, що внаслідок проведеного протизаконного обшуку були вилучені документи які становлять адвокатську таємницю та печатки підприємств про розшук та вилучення яких не було вказано в ухвалі суду про обшук. Також зазначає, що в протоколі обшуку відсутні документи та речі на виявлення та вилучення яких надав місцевий суд. Крім того, прокурором не наведено будь яких підстав, що зазначені в клопотанні документи та печатки підприємств мають значення для даного кримінального провадження.
Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримував подану апеляційну скаргу та просив скасувати ухвалу слідчого судді та накласти арешт на майно, власника майна, який заперечив апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до норм ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст.132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
Згідно приписів ч.ч.2, 3 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. В цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Статтею 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна, накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); можливість спеціальної конфіскації (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 КПК України); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 КПК України); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Виходячи з вищевказаних законодавчих принципів, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді, в якому слідчий суддя з наведенням достатніх мотивів та посиланням на норми закону обґрунтував своє рішення в частині відмови у накладенні арешту на майно, а саме позовну заяву в якій відповідачем є ДП «ЦСЕНСМ» з додатками на 17 арк.; печатки «Постійно діючий третейський суд», ПП «Комманд», ПП «Визит Торг», «Київський кліринговий дім», «Комісія по трудових спорах», «Дінайс Агро», «Розрахунково-Комерційний центр», «Rigas Starptantiska komerciala Arbitrara», «Institute of International Arbitration S.A.».
З матеріалів судового провадження вбачається, що СУ ГУНП у Волинській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні ЄРДР № 0000033, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14, ч.5 ст.191, ч.1 ст.14 ч.3 ст.28, ч.1 ст.366 КК України.

22 липня 2021 року в ході проведення санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках даного кримінального провадження було вилучено майно, зазначене в клопотанні прокурора.

У зв`язку з чим, з метою детального огляду та встановлення відповідної інформації, яка стосується вказаного кримінального провадження та має суттєве значення для проведення повного, всебічного досудового розслідування кримінального правопорушення, та в подальшому призначення відповідних судових експертиз, прокурором вилучене під час обшуку майно постановою прокурора у кримінальному провадженні від 22.07.2021 визнано речовими доказами.

Положення ч.1 ст.167 КПК України регламентують, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, аналізуючи встановлені досудовим розслідуванням обставини кримінального провадження, наявні підстави вважати, що вилучене у ОСОБА_7 майно, на яке слідчий суддя наклав арешт, має доказове значення у кримінальному провадженні, та відповідає критеріям, передбаченим ст.98 КПК України.

Обставини кримінального провадження свідчать про те, що це майно, на яке накладено арешт, може у собі містити відомості, які у подальшому будуть використані, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. У ході проведення досудового розслідування є необхідність вивчення та аналізу інформації, що міститься на ньому.

Відмовляючи у задоволенні клопотання в частині накладення арешту на майно, а саме позовну заяву в якій відповідачем є ДП «ЦСЕНСМ» з додатками на 17 арк.; печатки «Постійно діючий третейський суд», ПП «Комманд», ПП «Визит Торг», «Київський кліринговий дім», «Комісія по трудових спорах», «Дінайс Агро», «Розрахунково-Комерційний центр», «Rigas Starptantiska komerciala Arbitrara», «Institute of International Arbitration S.A.», слідчий суддя виходив з тих обставин, що прокурор не довів, що вказане майно має значення речового доказу для кримінального провадження, оскільки надання речі статусу речового доказу або наявність ознак такого не може бути безумовною та єдиною підставою для накладення арешту на майно.
У клопотанні про арешт майна прокурор зазначив, що вилучене в ході огляду місця події майно є речовим доказом та може бути використано як доказ факту вчинення кримінального правопорушення, а тому з метою забезпечення кримінального провадження шляхом його збереження вважає за необхідне накласти арешт на вказане майно.

Відповідно до положень ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Вимогами п.п.2, 3 ч.2 ст.131 КПК України визначено, що арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст.132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст.ст.94, 132, 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та спів розмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Згідно приписів п.1 ч.2 ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.
Апеляційний суд, перевіривши клопотання вважає, що частині, в якій суд відмовив в накладенні арешту на майно, воно не відповідає вказаним вимогам кримінального процесуального закону, оскільки воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування та посилання на положення 170 КПК без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження.

Як вбачається із клопотання, в ньому не зазначені мета та правова підстава арешту майна, а саме позовної заяви в якій відповідачем є ДП «ЦСЕНСМ» з додатками на 17 арк.; печатки «Постійно діючий третейський суд», ПП «Комманд», ПП «Визит Торг», «Київський кліринговий дім», «Комісія по трудових спорах», «Дінайс Агро», «Розрахунково-Комерційний центр», «Rigas Starptantiska komerciala Arbitrara», «Institute of International Arbitration S.A.», а лише формально вказано, що є достатні підстави вважати, що вищезазначене майно може бути використано як доказ причетності, доведення чи спростування певних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, клопотання прокурора в цій частині, будь-яких даних на обґрунтування законності підстав накладення арешту на майно, які би відповідали меті та завданням арешту, воно не містить.
Аналіз клопотання прокурора про накладення арешту на майно та долучені до нього матеріали кримінального провадження дають підстави для висновку, що клопотання не відповідає вимогам закону, прокурором не було надано доказів, які б в достатній мірі підтверджували існування підстав для накладення арешту на це майно.
Доводи прокурора не заслуговують на увагу, оскільки в самому клопотанні про арешт майна належним чином не мотивовані підстави для його задоволення.
На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2021 року про накладення арешту на майно без змін.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: