У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 грудня 2021 року місто Одеса
Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі клопотання старшого слідчого СВ ВП № 1 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджено з прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0000096 від 16.11.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 190 КК України про накладення арешту на майно.
Учасники процесу:
прокурор - ОСОБА_4 ,
слідчий - ОСОБА_3 ,
представник власника майна - ОСОБА_5 ,
представник потерпілого - ОСОБА_6
В С Т А Н О В И В:
Старший слідчий СВ ВП № 1 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 за погодженням прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_4 звернулася до слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси із клопотанням про накладення арешту на майно у рамках кримінального провадження №0000096 від 16.11.2021 року.
У провадженні СВ Відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №1 перебувають матеріали кримінального провадження внесених до ЄРДР №0000096 від 16.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.190 КК України, за заявою ОСОБА_7 за фактом незаконного заволодіння належного їй майном.
З матеріалів кримінального провадження встановлено, що до Приморської окружної прокуратури м. Одеси надійшло звернення ОСОБА_7 щодо заволодіння невстановленими особами шахрайським шляхом приміщення другого поверху багатоповерхової будівлі № НОМЕР_1 площею 1588,7 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та на яке заявниця придбала майнові права з 2010 року
Відповідно до заяви ОСОБА_7 про вчинення кримінального правопорушення та доданих до неї документів, з 2010 року остання придбала майнові права на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , а саме приміщення другого поверху багатоповерхової будівлі під номером 26Н площею 1588,7 кв.м.
Підставою набуття майнових прав був Договір про пайову пайової участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, серія та номер: 26Н, виданий 16.02.2010, видавник ПП «Старокінний» та ОСОБА_7 , додаткова угода до договору №26Н про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна від 16.02.2010, серія та номер 1, виданий 17.02.2010, Акт прийому-передачі об`єкта від 15.03.2011, видавник ПП «Старокінний» та ОСОБА_7 , графік перерахування коштів пайовиком, довідка про повну виплату внеску. 08.11.2021 ОСОБА_7 зареєструвала право власності на вказані нежитлові приміщення за собою.
09.11.2021 ОСОБА_7 стало відомо, що належні їй приміщення другого поверху зареєстровані за громадянином ОСОБА_8 , але при реєстрації змінено номер приміщень з 26Н на 30Н і площа вказана 1641,5 кв.м. Підставою для реєстрації права власності зазначено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, серія та номер: 302, виданий 23.07.2020, виданий приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_9 .
30.10.2019 Державним реєстратором ОСОБА_10 , було зареєстровано право власності ОСОБА_11 на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 .
Підставою для реєстрації права власності стали:
- розпорядження Приморської РДА ОМР №209 від 04.03.2011 про присвоєння поштової адреси житловому будинку по АДРЕСА_1 ;
- Сертифікат відповідності ДАБІ №15001749;
- Акт готовності об`єкта №1749 від 31.12.2010 року;
- Технічний паспорт на приміщення від 25.10.2019 року;
- витяг з реєстру пайовиків, виданий ПП «Старокінний» за підписом ОСОБА_12 (б/н, б/д);
- договір пайової участі (інвестування) від 16.02.2010 між ОСОБА_11 , і ПП «Старокінний»;
- акт прийому-передачі приміщення від 16.02.2010;
17.12.2019 року ОСОБА_11 , в особі представника за довіреністю ОСОБА_13 (Довіреність від 16.12.2019 року, реєстровий № 2945, посвідчена ПНЖРНО ВО ОСОБА_14 ) подарував ОСОБА_15 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за договором дарування від 17.12.2019 року, реєстровий № 1718, посвідчений ПНКМНО ОСОБА_16 , нежитлове приміщення АДРЕСА_2 .
23.07.2020 року ОСОБА_17 , продала ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_3 ), в особі представника ОСОБА_18 (Довіреність від 29.05.2018 року, реєстровий № 1284, посвідчена ПНКМНО ОСОБА_19 ) вказане приміщення за договором купівлі-продажу від 23.07.2020 року, реєстровий № 302, посвідчений ПНКМНО ОСОБА_9 .
Таким чином, 30.10.2019 відбулась реєстрація права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 .
Враховуючи те, що слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, та зважаючи на те, що зазначене у клопотанні майно в подальшому може бути використано як докази, сторона обвинувачення просить накласти арешт.
У судовому засіданні слідчий підтримав клопотання.
Прокурор підтримав вимоги викладені у клопотанні, вважав його обґрунтованим, а тому з метою недопущення подальшій перереєстрації права власності на майно просив накласти арешт.
Представник власника майна, заперечила проти клопотання, зазначила, що майно перебуває у законній власності, придбане у встановленому законом порядку, а тому воно не може бути об`єктом обтяження у межах кримінального провадження. Надала письмові заперечення на підтвердження своєї позиції.
Представник потерпілого просив застосувати захід забезпечення кримінального провадження з тих підстав, що вказана у клопотанні нерухомість поза волі потерпілої вибула із її власності.
Вивчивши матеріали додані до клопотання, заслухавши думку сторін, слідчий суддя дійшов висновку про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
У ч. 10 ст. 170 КПК України зазначено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Як і у клопотанні, так і під час судового розгляду такого клопотання сторона обвинувачення повинна чітко зазначити мету і підстави застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.
Так, відповідно до ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, 1.) збереження речових доказів, 2.) спеціальної конфіскації, 3.) конфіскації як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи та 4.) відшкодування шкоди, завданої в наслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої особи, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Для доведення факту, що зазначена нерухомість є речовим доказом у даному провадженні слідчий, прокурор зобов`язані навести критерії передбачені ст. 98 КПК України і довести обґрунтованість таких посилань.
Загальні твердження про те, що зазначена нерухомість може бути доказом не є достатньою підставою для обмеження прав третіх осіб у такий обтяжливий спосіб.
Окремо варто зазначити, що згідно із вимогами КПК не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Другою обов`язковою умовою для накладення арешту є наявність відповідних ризиків, що свідчать про можливість такої суттєвої втрати речових доказів, що унеможливить здійснення кримінального провадження у належний і ефективний спосіб.
На підтвердження таких висновків сторона обвинувачення зобов`язана навести відповідні докази і обґрунтування. Самого лиш твердження, що існують ризики втрати не достатньо.
Більше того, слідчий суддя врахував, що кримінальне провадження знаходиться на початковому етапі, будь-яких вагомих доказів, які б вказували на те, що справді було вчинене кримінальне провадження відповідного ступнею тяжкості, слідчим та прокурором не надано. Наразі жодній особі не повідомлено про підозру. В той же час, під час вирішення питання про застосування заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя не уповноважений надавати оцінку тим обставинам, які підлягають встановленню уже за результатом проведеного слідства судом згідно із вимогами ст. 368 КПК України, адже це є завданням наступних етапів. На стадії досудового розслідування слідчий суддя може перевірити відповідність клопотання встановленій формі, встановити наявність розумних підозр вважати, що майно і справді було предметом незаконних дій та здійснити судовий контроль за дотримання прав і свобод учасників під час досудового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 13 Конституції України «держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності». Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправне позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України).
Відповідно до ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Крім того, відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини практики перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).
Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).
Таким чином з урахуванням вище викладених обставин та практики Європейського суду з прав людини та основоположних свобод, слідчий суддя дійшов до висновку про необхідність залишення клопотання про арешт без задоволення.
Керуючись ст.ст. 170-175, 372, КПК України, слідчий суддя -
П О С Т А Н О В И В :
Клопотання старшого слідчого СВ ВП № 1 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджено з прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0000096 від 16.11.2021 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, про накладення арешту на майно - залишити без задоволення.
Ухвалу може бути оскаржено безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 5 (п`яти) днів.

Суддя ОСОБА_20
14.12.2021