КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/886/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

04 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового

засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0002367 за апеляційними скаргами прокурора Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , захисника обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 21 серпня 2020 року у кримінальному провадженні №0002367 щодо обвинувачених

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Іжевськ Удмуртської республіки Російської Федерації, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого;
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Подгорне Воронезької області Російської Федерації, громадянин України, з неповною середньою освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_13

захисника ОСОБА_12 ,

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

В с т а н о в и л а :

Вироком Ірпінського міського суду Київської області від 21 серпня 2020 року:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено йому покарання:
- за ч. 4 ст. 187 КК України у виді 12 (дванадцять) років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке належить йому на праві власності;
- за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 14 (чотирнадцять) років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке належить йому на праві власності.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_10 покарання у виді 14 (чотирнадцять) років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке належить йому на праві власності.
Остаточне покарання призначено ОСОБА_10 , на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання невідбутого покарання за попереднім вироком Апеляційного суду Київської області від 05.04.2018 року та покарання призначеного даним вироком суду - у виді 14 (чотирнадцять) років 6 (шість) місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, яке належить йому на праві власності.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_10 вказано обчислювати з 23.04.2017 року - з моменту фактичного його затримання, зарахувавши на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в ред. Закону № 838-VIII від 26.11.2015р.), у строк призначеного покарання строк попереднього ув`язнення з 23.04.2017 року до дня набрання вироком законної сили, виходячи з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено йому покарання:
- за ч. 4 ст. 187 КК України у виді 12 (дванадцять) років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке належить йому на праві власності;
- за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 14 (чотирнадцять) років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке належить йому на праві власності.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_11 покарання у виді 14 (чотирнадцять) років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке належить йому на праві власності.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_11 вказано обчислювати з 23.04.2017 року - з моменту фактичного його затримання, зарахувавши на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в ред. Закону № 838-VIII від 26.11.2015р.), у строк призначеного покарання строк попереднього ув`язнення з 23.04.2017 року до дня набрання вироком законної сили, виходячи з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою застосований до ОСОБА_11 , до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_11 на користь потерпілої ОСОБА_9 в рахунок відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди в сумі 19 800 (дев`ятнадцять тисяч вісімсот) гривень 00 копійок та моральної шкоди в сумі 250 000 (двісті п`ятдесят) тисяч гривень 00 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_9 в рахунок відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди в сумі 19800 (дев`ятнадцять тисяч вісімсот) гривень 00 копійок та моральної шкоди в сумі 250 000 (двісті п`ятдесят) тисяч гривень 00 копійок.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_11 на користь держави процесуальні витрати по даному кримінальному провадженню за проведення експертиз в сумі - 25 892 (двадцять п`ять тисяч вісімсот дев`яносто дві) гривні 65 копійок.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати по даному кримінальному провадженню за проведення в сумі - 25 892 (двадцять п`ять тисяч вісімсот дев`яносто дві) гривні 65 копійок.
Скасовано арешт накладений на речі та майно ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.04.2017 року.
Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку, 22.04.2017 року близько 10 годин 00 хвилин ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , який є особою, яка раніше вчинила розбій, маючи спільний прямий умисел, направлений на здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя потерпілого, перебуваючи поблизу Залізничного вокзалу м. Львів за адресою: м. Львів Двірцева площа 1, змовились між собою спільно заволодіти чужим майном із застосуванням насильства, небезпечного для життя потерпілого. Так, цього ж дня ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , діючи за попередньою змовою, маючи прямий умисел, направлений на здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя потерпілого, не маючи коштів для оплати послуг таксі, ввели в оману потерпілого ОСОБА_14 , який працював таксистом, повідомивши йому неправдиві відомості про можливість оплати ними поїздки на автомобілі таксі під керуванням ОСОБА_14 з м. Львів до с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району, Київської області. В результаті цього, ОСОБА_14 погодивсь на пропозицію ОСОБА_10 і ОСОБА_11 та цього ж дня відвіз останніх на автомобілі «CHEVROLET LACETTI» державний номерний знак НОМЕР_1 з м. Львова до м. Вишневе Києво-Святошинського району. В подальшому, з метою введення потерпілого ОСОБА_14 в оману, задля того, щоб він не здогадався про дійсні наміри ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , останні 22.04.2017 року близько 18 годин 30 хвилин вказали ОСОБА_14 прибути до магазину «Новус» за адресою: вул. Святошинська, 28 а, м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області, де ОСОБА_11 вийшов з салону автомобіля «CHEVROLET LACETTI» державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_14 , а ОСОБА_10 залишивсь разом із потерпілим ОСОБА_14 у салоні вказаного автомобіля та вказав останньому рухатись до будинку АДРЕСА_3 . В цей час, ОСОБА_11 , керуючись спільним умислом з ОСОБА_10 , викликав до магазину «Новус» за адресою: вул. Святошинська, 28а, м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області, автомобіль таксі «Део Ланос», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням свідка ОСОБА_15 , якому не було відомо про дійсні наміри останніх, та сівши до салону даного автомобіля, вказав йому рухатись до будинку АДРЕСА_4 , що розташований неподалік будинку АДРЕСА_3 . Прибувши на місце, ОСОБА_11 вказав свідку ОСОБА_15 , почекати його, та залишив салон автомобіля «Део Ланос», державний номерний знак НОМЕР_2 , і направився до будинку АДРЕСА_3 , знаючи про те, що ОСОБА_10 перебуває там разом із потерпілим ОСОБА_14 .. Так, 22.04.2017 року близько 19 години 20 хвилин ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , який є особою, яка раніше вчинила розбій, діючи за попередньою змовою, маючи прямий умисел, направлений на здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя потерпілого ОСОБА_14 , який зазнав нападу, корисливий мотив та мету незаконно збагатитися, перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_3 , де керуючись спільним умислом, співучасники злочину здійснили напад на потерпілого ОСОБА_14 , погрожуючи застосувати до нього насильство, небезпечне для життя останнього, а саме: ОСОБА_10 спостерігав за навколишньою обстановкою з метою уникнення викриття вчинення злочину, в той час, коли ОСОБА_11 продемонстрував потерпілому предмет, схожий на ніж. Під час здійснення розбійного нападу, в ОСОБА_10 та ОСОБА_11 раптово виник прямий умисел, направлений на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_14 , який намагався перешкодити ОСОБА_10 та ОСОБА_11 заволодіти належним йому майном, при цьому ОСОБА_10 та ОСОБА_11 усвідомлювали суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачали їх суспільно-небезпечні наслідки та бажали їх настання, посягаючи на найвищу соціальну цінність - життя людини, діяли з корисливих мотивів з метою незаконного збагачення, попередньо змовившись між собою, а саме: ОСОБА_10 , керуючись з ОСОБА_11 спільним умислом, спостерігав за навколишньою обстановкою задля запобігання викриття вчинення злочину, а ОСОБА_11 , ножем, наніс 1 удар в область грудної клітини ОСОБА_14 , після ОСОБА_10 та ОСОБА_11 заволоділи майном ОСОБА_14 , а саме: мобільним телефоном «HUAWEI» TIT-U02, золотистого кольору на дві сім-картки та грошовими коштами в сумі 500 гривень. Смерть ОСОБА_14 наступила внаслідок проникаючого колото-різаного поранення грудей з ушкодженням легені та аорти, розвитком крововтрати. Проникаюче колото-різане поранення відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Після цього, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з місця вчинення злочину зникли на автомобілі таксі «Део Ланос», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням свідка ОСОБА_15 , викраденим майном розпорядилися на власний розсуд, чим заподіяли потерпілому ОСОБА_14 матеріального збитку на загальну суму 2913,33 гривень.

На даний вирок суду подані апеляційні скарги прокурором, потерпілою та захисником.

В апеляційній скарзі прокурор Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеності вини та правильність кваліфікації дій обвинувачених, просить вирок скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 призначити покарання за ч. 4 ст. 187 КК України у виді 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна; та ОСОБА_10 призначити покарання за ч. 4 ст. 187 КК України у виді 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинання покарання за попереднім вироком Апеляційного суду Київської області від 05.04.2018 року, остаточно визначити покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. В решті вирок залишити без змін.
За доводами прокурора, суд першої інстанції призначив обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_10 покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені санкцією вказаної статті Кримінального кодексу України, але за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції, остаточно призначаючи основне покарання обвинуваченим за ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, 70 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 14 років та 14 років 6 місяців відповідно, не врахував винятково високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вбивства потерпілого за попередньою змовою групою осіб та з корисливих мотивів, а саме те, що зазначений злочин відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та є тим випадком, спеціально передбаченим КК України, коли призначається довічне позбавлення волі
На переконання прокурора, у вироку суду при вирішенні питання про обґрунтованість та справедливість призначеного обвинуваченим покарання взагалі не надано оцінки тому, що обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 протягом короткого проміжку часу вчинили два умисні злочини, які є особливо тяжкими, характеру і ступеню тяжкості злочину - умисного вбивства, вчиненого за попередньою змовою групою осіб та з корисливих мотивів; даним про осіб обвинувачених, які являють собою підвищену небезпеку для суспільства, їхні конкретні дії по позбавленню життя незнайомого молодого чоловіка: чіткий удар в грудну клітину зліва, а саме: проникаюче колото-різане поранення грудей з ушкодженням легені та аорти (колото-різана рана передньої поверхні грудей справа, від якої в напрямку знизу-вліво-назад відходить рановий канал, що через ушкодження II міжребір`я та хряща III ребра справа по кологрудинній лінії проникає в праву плевральну, утворює наскрізне ушкодження переднього краю верхньої частки правої легені, навколосерцевої сумки та проникаюче ушкодження висхідної частини дуги аорти на відстані 9 см від рани шкіри; знаряддя злочину - ніж, який був у обвинуваченого ОСОБА_11 при собі, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та наявність обтяжуючої обставини - рецидив злочинів.
На думку апелянта, суд першої інстанції повинен був призначити обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 за ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, 70 КК України найсуворіше покарання у виді довічного позбавлення волі, але, незважаючи на справедливість саме такого покарання, суд цього не зробив, обмежившись посиланням на положення ст. 65 КК України, та не давши відповідь на питання, що саме вплинуло на його рішення про можливість застосувати позбавлення волі на певний строк, що в даному випадку суперечить принципу справедливості, який є однією із ключових засад всієї системи права, й особливе місце посідає цей принцип у кримінальному праві, де однією із складових принципу справедливості виступає співрозмірність вчиненого особою злочину та призначеного за нього покарання.
Прокурор зазначає, що поведінка обвинувачених на всіх етапах досудового та судового слідства свідчить про чітко виражену антисоціальну спрямованість, зневажливе ставлення до закону та загальноприйнятих норм моралі, а їхнє відношення до скоєного свідчить про жорстокість та винятковий цинізм, крім того, суд не врахував й посткримінальну поведінку обвинувачених, які, незважаючи на наявність беззаперечних доказів вини, не лише не розкаялись у вчиненому, а намагались ввести суд в оману з метою уникнення відповідальності за вчинене, ш;о вказує на особливу небезпечність таких осіб та їхню загрозу для суспільства, саме тому обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підлягають постійній ізоляції від суспільства, якою відповідно до положень Кримінального кодексу України є довічне позбавлення волі, яке буде необхідним і справедливим за вчинені ними злочини.
На думку апелянта, також, заслуговує уваги той факт, що обвинувачені неодноразово змінювали свою позицію, давали непослідовні свідчення, на одні й ті самі запитання давали різні відповіді, не визнали вину. Вказані дії обвинувачених не ґрунтуються на належній критичній оцінці протиправної поведінки та не характеризуються щирим осудом скоєного.
Також апелянт вказує на те, що суд належним чином не врахував, що обвинувачені раніше неодноразово судимі, в тому числі і заст.187 КК України, та знову вчинили особливо тяжкі злочини, що свідчить про схильність обвинувачених до скоєння тяжких та особливо тяжких злочинів та їхню антисоціальну спрямованість, а тому, на думку прокурора, призначене обвинуваченим покарання є м`яким і не є достатнім та необхідним для їхнього виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Апелянт зазначає, що неодноразовість притягнення обвинувачених до кримінальної відповідальності поряд із відбуттям реальних покарань засвідчує усталеність протиправної поведінки обвинувачених і неефективність для досягнення мети виправлення призначення строкового покарання. Зазначені обставини у своїй сукупності безсумнівно свідчать про підвищену суспільну небезпечність обвинувачених, що унеможливлює виправлення останніх протягом визначено судом строку покарання.
Також прокурор вказує на те, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 жорстоко та безжально, шляхом нанесення ножового удару, холоднокровно вбили незнайомого раніше їм чоловіка, який не створював для них ніякої небезпеки, не чинив щодо них протиправних дій та опору, що, на думку апелянта, свідчать про те, що обвинувачені представляють для суспільства особливу загрозу і крайню небезпеку для всіх оточуючих. Виправлення в умовах ізоляції з наступним поверненням до суспільства обвинувачених, які, позбавили, в тому числі й з корисних мотивів життя безневинного молодого чоловіка, на переконання сторони обвинувачення є неможливим.
На думку прокурора, про неможливість виправлення обвинувачених в майбутньому, після відбуття строкового терміну позбавлення волі, свідчить і той факт, що вони у вчинених діях не розкаялись, тобто за їхнім внутрішнім переконанням вони вчинили правильно при тих обставинах, які склалися.
Окрім цього апелянт вказує на те, що залишено судом поза увагою і той факт, що потерпіла наполягала на призначенні обвинуваченим найсуворішого покарання, однак суд в своєму вироку не врахував її думку.
Відтак, на переконання прокурора, з урахуванням наведеного, можливо прийти до висновку, що остаточно призначене обвинуваченим за сукупністю злочинів основне покарання у вигляді позбавлення волі не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів, не відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів і особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просить вирок щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених внаслідок його м`якості та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , винними у вчиненні злочинів передбачених ч. 4 ст. 187, п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України і врахувавши відсутність каяття у вчиненому, рецидив злочинів, матеріали, що характеризують особу кожного з обвинувачених, небажання ставати на шлях виправлення, остаточно призначити покарання у виді довічного позбавлення волі кожному. В решті вирок залишити без змін.
За доводами потерпілої, призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особам обвинувачених, не є достатнім для виправлення винних.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував особи обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та обставини вчинених ними кримінальних правопорушень, що призвело до призначення покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені ч. 2 ст. 115 КК України, але за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.
Потерпіла вказує на те, що судом не взято до належної уваги те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , мають численні судимості за умисні злочини, упродовж нетривалого проміжку часу після звільнення з місць позбавлення волі вчиняють нові умисні тяжкі злочини, на шлях виправлення не стають, вживають наркотичні засоби, на роботу не влаштовуються, заробляють собі на життя шляхом вчинення злочинів, що, на думку потерпілої, свідчить про небажання ОСОБА_10 та ОСОБА_11 виправлятись, не вчиняти нових злочинів та вести законослухняний спосіб життя.

В апеляційній скарзі захисник обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_12 просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_11 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

За доводами захисника, вирок суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим та невмотивованим.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 свою вину у вчиненні злочинів визнали частково, а саме не погодились з фактичними обставинами, викладеними у обвинувальному акті, та правовою кваліфікацією їх дій. Так, обвинувачений ОСОБА_10 визнав свою вину у відкритому викладенні мобільного телефону марки «HUAWEI», золотистого кольору з сім-картами, а обвинувачений ОСОБА_11 визнав свою вину у нанесенні удару ножем потерпілому ОСОБА_14 , від якого останній помер.

Захисник зазначає, що під час судового розгляду обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 повідомили суду обставини, які повністю підтверджуються зібраними та дослідженими судом доказами.

Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції повністю погодився з версією обвинувачення, не дивлячись на те, що прокурором не надано жодного доказу на підтвердження обставин, викладених в обвинувальному акті, зокрема: відсутні докази на підтвердження змови обвинувачених щодо заволодіння майном потерпілого ОСОБА_14 ; не надано доказів, які стали підставою для висновку сторони обвинувачення про те, що саме з «метою введення потерпілого ОСОБА_14 в оману, задля того, щоб він не здогадався про дійсні наміри обвинувачених», 22.04.2017 року близько 18.30 год. вони вказали потерпілому прибути до магазину «Новус», що знаходиться за адресою; Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Святошинська, 28 а, де ОСОБА_11 вийшов із салону автомобіля під керуванням ОСОБА_14 , а ОСОБА_10 поїхав з ним до буд. АДРЕСА_3 ; не надано доказів, які стали би підтвердженням висновку, викладеному в обвинувальному акті, щодо того, що прибувши на місце, ОСОБА_11 направився до будинку АДРЕСА_3 , «знаючи про те, що ОСОБА_10 перебуває там разом з потерпілим ОСОБА_14 »; не надано жодного доказу з якого сторона обвинувачення визначила, що під час нападу на потерпілого обвинувачений ОСОБА_10 спостерігав за навколишньою обстановкою з метою уникнення викриття вчинення злочину, в той час, коли ОСОБА_11 продемонстрував потерпілому предмет схожий на ніж; жодним доказом не підтверджується те, що потерпілий ОСОБА_14 намагався чинити перешкоди ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у заволодінні його майном; відсутні докази наявності у потерпілого взагалі будь-яких коштів, а тим більше саме 500 грн., у заволодінні якими обвинувачуються ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Захисник вказує на те, що суд першої інстанції фактично перейняв на себе функції сторони обвинувачення - передопитував свідків, задавав повторно запитання, які ставив прокурор, з`ясовував у свідків обставини, які не з`ясовувались стороною обвинувачення, а саме: під час допиту свідка ОСОБА_16 , суд, шляхом постановки одних і тих самих запитань, намагався з`ясувати у свідка вартість поїздки, скільки грошей мав потерпілий та інше. У такому стилі судом допитувались всі свідки. Під час допиту обвинувачених суд задавав запитання з обвинувальним ухилом, порушуючи при цьому принцип безсторонності.

Зазначені дії суду, на думку апелянта, безперечно є порушенням вимог ст. 22, 321, 352 КПК України, оскільки однією із позитивних рис сучасного змагального процесу важливо зазначити те, що суд, зокрема головуючий у судовому засіданні, керує ходом судового засідання, забезпечує дотримання послідовності та порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками кримінального провадження їхніх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінального провадження, усуваючи з судового розгляду все, що не має значення для справи (ст. 321 КПК України).

Крім цього захисник вказує на те, що в оскаржуваному вироці суд виклав показання деяких свідків та обвинувачених, які не підтверджуються технічними записами судових засідань, під час яких вони були допитані.

Щодо доказів, на підставі яких суд першої інстанції вважав доведеною вину обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вчиненні ними злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187. п.п. 6, 12 ч. 2 ст.115 КК України, апелянт зазначає, що у вироку судом першої інстанції перераховуються такі докази як, протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.04.2017 року, які проведено за участю свідка ОСОБА_17 , яка впізнала ОСОБА_10 та ОСОБА_11 як осіб, які в ніч з 20 на 21 квітня 2017 року орендували номер в готелі «Ватра» у м. Львові, однак, на думку захисника, дані протоколи не можуть бути підтвердженням винуватості ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в інкримінованих їм злочинах, оскільки подія відбулась в іншому регіоні України після спливу майже півтори доби від зазначеної в протоколах дати.

Захисник вказує на те, що речові докази, описані судом у вироку так, що при його прочитанні складається враження, що ці докази є прямими доказами вини обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в умисному вбивстві потерпілого ОСОБА_18 .

Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції у вироку детально проаналізовано трафіки з`єднань мобільних операторів, в результаті чого зроблено висновок, що ОСОБА_11 та ОСОБА_10 не були разом в період часу з 18 години 51 хвилину до 19 години 10 хвилин, а потерпілий станом на 19 годину 12 хвилин 58 секунд був живий, проте судом не пояснено факт здійснення телефонного дзвінка ОСОБА_19 19 годині 32 хвилини 01 секунда.

Крім цього, для сторони захисту залишається незрозумілим, з яких доказів суд встановив, що мобільний номер НОМЕР_3 належить свідку ОСОБА_20 , а мобільний номер НОМЕР_4 належить свідку ОСОБА_16 , оскільки вказані свідки під час допиту в ході судового розгляду номерів телефонів, якими користувались не повідомляли.

Відтак, на переконання захисника, висновок суду про наявність між обвинуваченими попередньої змови, умислу на розбій та вбивство потерпілого ще у м. Львові, введення останнього в оману щодо реальної змоги оплатити надані ним послуги, а також те, що під час вчинення злочину перебували разом в тупику безлюдної вулиці, оточеної приватними будинками та гаражами, який вони обидва добре знали та умисно наказали потерпілому ОСОБА_14 , який не був місцевим мешканцем та не міг знати місцевість куди їхати, ґрунтуються виключно на припущеннях, що є протиправним та незаконним.

Також апелянт вказує на те, що при призначені покарання, суд неправомірно послався на обставини, яких не було, а саме введення суду в оману шляхом частої зміни обвинуваченими показань щодо обставин вчинення злочинів та висловлювання погроз на адресу прокурора безпосередньо після судових засідань.

Щодо «частої зміни показань» захисник зазначає, що дане твердження спростовується матеріалами кримінальної справи, оскільки обвинувачені були допитані всього один раз, а саме: розпочато допит обвинувачених 06.02.2020 року, а закінчено 07.02.2020 року. Що стосується додаткового допиту обвинуваченого ОСОБА_10 02.07.2020 року, то він не відбувся у зв`язку із раптовим гіпертонічним кризом, що стався у ОСОБА_11 під час судового розгляду.

Апелянт стверджує, що у даному кримінальному провадженні стороною обвинувачення не надано жодного доказу, яким би спростовувалась версія обвинувачених про відсутність ОСОБА_10 під час вбивства потерпілого ОСОБА_14 обвинуваченим ОСОБА_11 , а тому, на думку захисника, вчинення кримінального правопорушення дії обвинуваченого ОСОБА_10 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 186 КК України - відкрите заволодіння чужим майном (грабіж), вчинений повторно, а дії обвинуваченого ОСОБА_11 - за ч. 1 ст. 115 КК України - вбивство, тобто протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Потерпіла ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду апеляційних скарг, в судове засідання не з`явилася, проте до апеляційного суду подала заяву, в якій висловила позицію щодо підтриманя своєї та прокурора апеляційих скарг та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, а також просила розгляд справи проводити без її участі. Враховуючи, що потерпіла, не бажає брати участь в судовому засідання, та враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено без участі потерпілої.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка підтримала подані прокурором та потерпілою апеляційні скарги та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника; доводи обвинувачених та їх захисника, які підтримали подану захисником апеляційну скаргу та заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої, допитавши під час апеляційного розгляду свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_21 ; провівши судові дебати; заслухавши останнє слово обвинувачених, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку про те, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України за обставин, викладених у вироку обґрунтовані сукупністю досліджених в судовому засіданні й наведених у вироку доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, згідно аудіозапису судового розгляду в суді першої інстанції вбачається, що, будучи допитаним під час судового розгяляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 , не визнав свою провину у пред`явленому обвинувачені, щодо вчинення вбивства потерпілого за попередньою змовою з ОСОБА_11 , та зазначив, що 22.04.2017 близько 19 годин 00 хвилин, перебуваючи на вул. Весняній, він лише взяв у потерпілого ОСОБА_14 його мобільний телефон марки «HUAWEI» TIT-U02» для здійснення дзвінків. Не дозвонившись та зрозумівши під час цього, що гроші для сплати послуг потерпілого йому не привезуть, він розмовляючи по вказаному телефону, зник від потерпілого між гаражів, тобто таким чином викрав мобільний телефон потерпілого. При цьому обвинувачений ОСОБА_10 стверджував, що його мобільний телефон розрядився, та він не здійснював з нього дзвінків у період часу перебування з потерпілим та після цього. Крім того обвинувачений ОСОБА_10 стверджував, що пішов від автомобілю потерпілого, ще до того як на місце приїхав його брат ОСОБА_11 , та він не бачив сутичку між братом і потерпілим, не бачив самого нанесення удару ножем, та не приймав в цьому участь. Крім того, обвинувачений не зміг повідомити суду, який саме особистий номер телефону у нього перебував, а також який номер телефону брата ОСОБА_22 , оскільки вони впродовж дня ними мінялися.
В свою чергу, обвинувачений ОСОБА_11 , при допиті в суді першої інстанції також заперечував наявність попередньої змови між ним та ОСОБА_10 щодо вбивства ОСОБА_14 , та зазначив, що він також не мав умислу позбавляти потерпілого життя, а лише наніс йому ножове поранення, внаслідок раптово виниклої між ними сварки. Крім того, обвинувачений ОСОБА_11 в судовому засіданні заперечував ту обставину, що після його прибуття до вул. Весняна у с. Софіївська Борщагівка він зустрівся із братом ОСОБА_10 ,та вказав, що на місці, яке зазначив ОСОБА_23 , перебував тільки потерпілий. Також, обвинувачений стверджував, що на момент його прибуття у потерпілого був відсутній телефон, оскільки його забрав ОСОБА_10 , та що він ( ОСОБА_24 ) намагався зв`язатись із братом з місця події, але мобільний телефон брата був вимкнений.
За результатами судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку про те, що показання обвинувачених є непослідовними, нелогічними, а їх вина у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, підтверджуються сукупністю досліджених під час судового розгляду доказів.

Зокрема, детальними та послідовними показаннями допитаної в судовому засіданні суду першої інстанції потерпілої ОСОБА_9 дружини ОСОБА_14 про те, що з чоловіком проживала у м. Львів, де чоловік працював водієм у місцевій службі таксі. Так, 22.04.2017 року близько 15 години 30 хвилин її чоловік прийняв замовлення та повідомив, що повернеться близько 2-ої ночі, оскільки прямує до м. Житомир з пасажирами. Після чого, вже наступна розмова, по телефону, з чоловіком була приблизно о 17 годині 30 хвилин, коли потерпіла зателефонувала йому. Під час даної розмови чоловік не повідомив їй, де саме він знаходився. Дана розмова була останньою. Потерпіла зазначила, що при ОСОБА_14 було 2 мобільні телефони: «HUAWEI» золотистого кольору та «LG» білого кольору, також у нього було близько 500 гривень. Пояснила, що вночі 23.04.2017 року, близько 2-ої години вона телефонувала ОСОБА_14 , однак телефони останнього вже були вимкнені. Зранку потерпіла зателефонувала до колеги її чоловіка - ОСОБА_25 , який повідомив їй, що йому невідомо де ОСОБА_14 .. Разом із тим, пізніше того ж дня ОСОБА_26 повідомив потерпілій, що до офісу служби таксі приходила поліція, та повідомили, що ОСОБА_14 вбили у Київській області. Крім того, потерпіла пояснила, що їй відомо, що 22.04.2017 року з її чоловіком по телефону також розмовляв ОСОБА_27 та він йому повідомив, що їде до Києва. Також в судовому засіданні суду першої інстанції потерпіла підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити.
Судом першої інстанції обґрунтовано покладено в основу вироку показання потерпілої ОСОБА_9 , оскільки вони повністю узгоджується з показаннями свідків у даному провадженні, та іншими зібраними по справі та дослідженими судом доказами, які в тому числі, з достатньою повнотою спростовують доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності доказів наявності у потерпілого мобільного телефону та грошових коштів, саме у сумі 500 грн., якими заволоділи обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

З показань допитаного в судовому засіданні суду першої інстанції свідка ОСОБА_16 , вбачається, що з потерпілою ОСОБА_9 перебуває у дружніх відносинах, оскільки вона є дружиною його померлого друга ОСОБА_14 .. Також свідок показав, що 22.04.2017 його друг ОСОБА_9 повідомив, що отримав замовлення в напрямку м. Київ з двома хлопцями та сказав, що передзвонить при можливості. Пізніше, того ж дня, свідок і ОСОБА_14 спілкувалися по телефону вдруге, та ОСОБА_14 повідомив свідку, що везе двох хлопців, які за національністю не є українцями, але в той же час, просив не перейматися. Повідомив, що хлопці по дорозі будуть його заправляти. Разом із тим, під час даної розмови ОСОБА_14 повідомив, що не знає кінцевої зупинки даного замовлення, та що кожні 3-4 години буде виходити на зв`язок. Останній, третій, раз він зателефонував ОСОБА_14 близько 19 години 00 хвилин та повідомив, що він разом із двома клієнтами в м. Києві, та на даний момент його клієнти перебувають біля автомобілю та розмовляють з кимось щодо грошей, які їм повинні віддати. Також, потерпілий повідомив, що після цього він везе їх назад до Львову. Вони домовились, що коли вони, при виїзді з міста, заїдуть на заправку, він йому зателефонує, але дзвінка не було. Після даної розмови, зв`язок з ОСОБА_14 в період з 20 години 00 хвилин до 21 години 00 хвилин був відсутній. Крім того, свідок зазначив, йому відомо, що дане замовлення до м. Київ ОСОБА_14 отримав через диспетчера служби таксі, а про смерть ОСОБА_14 свідок дізнався наступного дня зранку, саме від дівчат, які працюють в службі таксі диспетчерами, в офіс, до яких, приходили поліцейські та повідомили, що ОСОБА_14 був знайдений мертвим в Київській області.

Допитаний в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференц зв`язку свідок ОСОБА_16 підтвердив свої показання, надані в суді першої інстанції, наголосивши на тому, що під час останньої телефонної розмови з ОСОБА_28 близько 19 години 00 хвилин, останній йому повідомив, що знаходиться в м. Києві, та неподалік від його автомобіля перебувають двоє хлопців, яких він привіз до Києва та які розмовляють з кимось щодо грошей, які вони йому повинні віддати.

З показань свідка ОСОБА_15 в суді першої інстанції водія таксі, вбачається, що він працює на автомобілі «ДЕО Ланос» білого кольору та 22 квітня 2017 року приблизно о 19 годині 00 хвилин, він прийняв замовлення з Вишневого на Нивки в м. Київ, по «Мобайл таксі». Після чого, під`їхав на замовлення за вказаною у мобільній програмі адресою до магазину «Новус» у м. Вишневе по вул. Святошинська. Під час очікування клієнта, останній декілька разів набирав на його мобільний номер з мобільного номера НОМЕР_5 та намагався знайти де він його очікує. До його автомобілю підійшов високий чоловік з темним волоссям, на вигляд не слов`янської зовнішності. В судовому засіданні суду першої інстанції свідок суду пояснив, що цим чоловіком був обвинувачений ОСОБА_11 .. Близько о 19 годині 05 хвилин вони виїхали від «Новусу» та клієнт зазначив, що потрібно забрати його брата у с. Софіївка Борщагівка, куди саме він покаже. Вони поїхали до вул. Соборна, де на світлофорі вул. Соборна б. 51, повернули ліворуч та навпроти двоповерхової будівлі знову повернули ліворуч у двір. По часу їхали приблизно 10 хвилин. У дворі вони зупинилися, та ОСОБА_29 пішов до стежки між гаражами біля червоного паркану, та зник з обзору. Деякий час, приблизно хвилин 10 він очікував, після чого йому зателефонував ОСОБА_29 та попросив ще почекати, оскільки брат збирається. Приблизно через 30 хвилин після очікування до нього із того ж проходу між гаражами вийшов ОСОБА_29 . Обвинувачений був схвильований та сказав йому швидше виїжджати. Вони виїхали з двору та повернули праворуч у бік вул. Соборної, в той же момент обвинувачений сказав зупинитися та здати трохи назад, оскільки треба забрати брата, що він і зробив. До автомобілю підійшов не високий чоловік, з темним волоссям на вигляд не слов`янської зовнішності та сів на заднє сидіння автомобілю. В судовому засіданні свідок суду пояснив, що цей чоловік це ОСОБА_30 . Після чого, ОСОБА_29 почав з ним розмовляти на підвищених тонах, але на незнайомій йому мові. Далі йому сказали направлятися в м. Вишневе, куди саме показували по дорозі. Під час руху з ОСОБА_31 у напрямку Свято-Петровського, ОСОБА_23 передав ОСОБА_32 мобільні телефони, останній висунув з них картки та по ходу руху викинув через вікно. Які саме телефони, та що ще він викинув, він не бачив. Коли вони приїхали в м. Вишневе на вул. Святошинську, вони зупинилися та близько 10 хвилин чекали. Через деякий час, вийшов чоловік слов`янської зовнішності із пакетом та сів до автомобілю на заднє сидіння. Після чого вони всі разом поїхали у м. Київ на вул. Симиренка 5, а саме до ломбарду «Скарбниця». По прибуттю з ним розрахувався ОСОБА_23 , та сплатив йому гроші, та він поїхав працювати далі.
В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_15 підтвердив свої показання, надані в суді першої інстанції, та на запитання захисника вказав, що на даний час не пам`ятає, як ОСОБА_11 при поїздці на Софіївську Борщаговку звертався до особи, що знаходилась на задньому сидінні авто, як до "брата" чи "товариша". Наскільки він пам`ятає станом на теперішній час, звернення було як до брата.

З показань допитаного в судовому засіданні суду першої інстанції свідка ОСОБА_33 , вбачається, що у квітні 2017 року, точної дати не пам`ятає, до нього зателефонував раніше знайомий ОСОБА_10 з невідомого номерута повідомив, що заїде, та попросив бути вдома, а в подальшому також сказав вийти до нього та взяти з собою «олімпійку» та паспорт, оскільки їм ( йому та брату) потрібно щось здати в ломбард. Коли, приблизно о 20 годині 00 хвилин ОСОБА_10 та ОСОБА_11 приїхали до нього під будинок, на таксі, а саме на автомобілі білого кольору марки «Деу Ланос», він сів до автомобіля на заднє сидіння, де перебував ОСОБА_23 . Свідок зазначив, що ОСОБА_11 сидів на передньому пасажирському сидінні, був одягнений в білу «олімпійку», на якій було декілька якихось плям, які ОСОБА_34 , в подальшому, намагався витерти серветками. Так, ОСОБА_11 взяв у свідка «олімпійку», яку ОСОБА_10 просив взяти із собою, та перевдягнувся. Разом із тим, свідок зазначив, що під час руху автомобіля, обвинувачені по черзі вдягали його «олімпійку», мінялись своїм верхнім одягом. На вказаному таксі вони поїхали в м. Київ на Борщагівку до ломбарду «Скрабниця». Біля ломбарду обвинувачені запитали свідка, чи взяв він паспорт, та показали телефон, який необхідно було здати у ломбард, але він відповів, що не взяв свій паспорт. Тоді, біля ломбарду, ОСОБА_35 та ОСОБА_34 сперечались, на чиї документи вони будуть здавати мобільний телефон. Після цього, обвинувачені здали мобільний телефон «HUAWEI» та отримали більше однієї тисячі гривень. На чиє ім`я здавали телефон та хто точно заходив у ломбард, він точно не пам`ятає. Вони розрахувались з водієм таксі та останній поїхав. Після цього, викликали інше таксі. На замовлення приїхав автомобіль марки «Опель Астра» темного кольору, та вони домовились поїхати на ньому до Львова. По дорозі вони заїжджали кудись та Огли давали гроші водієві таксі, за які водій приніс їм наркотичні засоби, які вони вжили по дорозі до Львову. По приїзду, вже наступного дня, у Львів обвинувачені мали з кимось зустрітись, щоб забрати гроші, вони чекали весь час дзвінка цієї особи. Вони заїжджали в кафе, щоб перекусити, після чого заїхали в магазин, придбали коньяк та їжу, та поїхали на площадку у жилому дворі, щоб розпити спиртне. Разом із тим, вони не встигли відкрити пляшку алкогольного напою, як в цей момент під`їхала поліція та затримала обвинувачених і його. Після затримання їх відвезли до відділку поліції. Свідок, також, зазначив, що під час перебування разом із обвинуваченими бачив у останніх ніж, але точно не пам`ятає, в кого саме ніж був в руках. Також, свідок повідомив, що його допитували поліцейські двічі, а саме у ОСОБА_36 після затримання та вже після повернення додому у м. Боярка. Про те, що обвинувачені в день їх зустрічі того дня вбили чоловіка, він дізнався від поліції.

Окрім того, з показань допитаного в судовому засіданні суду першої інстанції свідка ОСОБА_37 , вбачається, що він, працював водієм у службі таксі на автомобілі марки «Опель Астра» чорного кольору. 22.04.2017 року ввечері прийняв замовлення за адресою: м. Київ, вул. Симиренко 5. Коли приїхав за адресою замовлення до ломбарду, побачив трьох чоловіків, які сіли в автомобіль та попросили везти їх в сторону Нивок, як було зазначено в замовленні. Зазначив, що по дорозі вони заїжджали в аптеку. Під час поїздки ОСОБА_11 вживав наркотики. Він з обвинуваченими наркотичні засоби не вживав. Після того, як вони приїхали на Нивки, обвинувачені запропонували йому 4 000 гривень за те, щоб він відвіз їх до Львову, на що він погодився. Свідок повідомив, що по дорозі до Львова вони зупинялися лише на АЗС. Також, свідок повідомив, що по дорозі, коли вони направлялись до Львову, ОСОБА_24 передавав ОСОБА_38 пакет, в якому була кофта з бурими плямами. Коли заїхали у Львів, вони зателефонували товаришу, щоб той скинув гроші свідку на картку, але гроші не прийшли, та він не зміг заправити автомобіль. В цей момент обвинувачені запропонували йому здати його телефон до ломбарду. Телефон здав ОСОБА_24 , та віддав йому усі кошти, а саме близько 1 500 гривень, на частину яких свідок заправив свій автомобіль. Після чого, він завіз обвинувачених та їхнього товариша до магазину, де останні купили продукти та спиртне. Після цього вони під`їхали в приватний сектор на дитячий майданчик, та свідок відійшов в туалет. В цей час ОСОБА_24 взяв без дозволу ніж, який належав свідку, в дверцятах, та нарізав їжу. Після чого, приїхала поліція та всіх затримали. Працівники поліції повідомили свідку про вбивство таксиста в Київській області та про те, що він міг бути наступним. Працівники поліції затримали обвинувачених та їх знайомого, провели з ними слідчі дії, під час яких вилучили пакет, в якому була кофта з плямами бурого кольору, схожими на кров.
Згідно ж показань допитаних в судовому засіданні суду першої інстанції свідків ОСОБА_39 та ОСОБА_40 , вбачається, що вони 22.04.2017 приблизно о 20 годині 00 хвилин, проходячи по вул. Весняній в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, в тупику зазначеної вулиці побачили, що на дорозі, спиною до землі, лежить чоловік без ознак життя, видимих ознак побиття не було, біля нього на землі лежали окуляри. Неподалік, за 10 метрів, стояв відкритий автомобіль «Шевроле Лачетті» срібного кольору. Після чого вони викликали поліцію, яка приїхала і почала проводити слідчі дії та виявила на чоловікові поранення на тілі. Під час огляду, поліцейськими, місця злочину, вони повідомили, що цей чоловік таксист.

Показання зазначених свідків суд першої інстанції, дослідивши в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, безпосередньо сприймаючи їх, обґрунтовано визнав допустимими та достовірними, оскільки вони отримані з дотриманням вимог КПК України, є логічними, послідовними і такими, що узгоджуються між собою та взаємодоповнюються, а також дійшов правильного висновку, що вони повністю узгоджуються з іншими, долученими до матеріалів кримінального провадження і безпосередньо дослідженими під час судового розгляду, письмовими доказами, які доповнюють один одного та в своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вчиненні злочинів за обставин, встановлених судом.

Так, відповідно до протоколу огляду місця події від 22.04.2017 року по вул. Весняній в с. Софіївська Борщагівка Київської області та ілюстративної таблиці до нього, безпосереднім місце огляду була земельна ділянка по вул. Весняній в с. Софіївська Борщагівка Київської області, де біля будинку № 26 було знайдено тіло гр. ОСОБА_14 , який був вдягнутий в куртку, полосатий светр, та сині джинси, а також виявлено та вилучено: окуляри потерпілого ОСОБА_14 ; змиви з лівої та правої руки потерпілого ОСОБА_14 на марлевий тампон; змив речовини бурого кольору вилучений біля потерпілого ОСОБА_14 з асфальтованого покриття; зрізи нігтів з правої та лівої руки потерпілого ОСОБА_14 ; змив речовини бурого кольору вилучений на марлевий тампон з шиї потерпілого ОСОБА_14 ; скляну пляшку з під пива марки «BAD», ємністю 0,75 л.; паперовий стаканчик; паспорт громадянина України виданий на ім`я ОСОБА_14 , посвідчення водія, ідентифікаційний код, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «CHEVROLET LACETTI», д.н.з. НОМЕР_1 ; передній лівий коврик з автомобіля, який упаковано до спец пакету №3280113; чохол з переднього правого сидіння автомобіля, який упаковано до спец пакету №3280114; чохол з переднього лівого сидіння автомобіля, який упаковано до спец пакету №3280116; чохол з заднього сидіння автомобіля, який упаковано до спец пакету №3280115; ізолююча стрічка та засіб для полірування з салону автомобіля, які упаковано до спец пакету №04817819; картка вилучена з салону автомобіля, яка упакована до спец пакету №04817817; 4 пластикові картки з візитками вилучені з салону автомобіля, які упаковані до спец пакету №04817818; передній правий коврик вилучений з автомобіля, який упакований до спец пакету №3280112; задній лівий коврик вилучений з автомобіля, який упакований до спец пакету №3280111; задній правий коврик вилучений з автомобіля, який упакований до спец пакету №3280110; пластикова пляшка, об`ємом 0,5 л., вилучена з підлоги автомобіля до паперового конверту; 4 ключі вилучені з салону автомобіля, які упаковані до паперового конверту; панель магнітоли марки «Соні», вилучена з салону автомобіля, яка упакована до паперового конверту; пачка з-під цигарок марки «Мальборо», вилучена з салону автомобіля, та пачка сірників, які упаковані до паперового конверту; чеки, фрагменти тканини, поліетиленовий пакет та паперовий пакет, вилучений з автомобіля, які поміщені до паперового конверту; 5 пачок з-під цигарок марки «LM», які вилучені з лівої передньої водійської дверцяти, які упаковані до паперового конверту; волосся з заднього сидіння автомобіля, яке упаковано до паперового конверту; волосся з переднього правого пасажирського сидіння автомобіля, яке упаковане до паперового конверту; два чеки вилучені з переднього пасажирського сидіння, які упаковані до паперового конверту; дві пляшки вилучені з автомобіля, які поміщено, що паперової коробки; поліетиленовий пакет білого кольору, вилучений з багажника автомобіля, який упакований до паперового конверту; USB кабель білого кольору, вилучений з автомобіля, який поміщено до паперового конверту; змиви в кількості 11 штук з керма автомобіля, з коробки передач автомобіля, водійської дверцяти автомобіля, правої передньої пасажирської дверцяти автомобіля, правої задньої пасажирської дверцяти автомобіля, лівої задньої пасажирської дверцяти, як з зовнішніх так і внутрішніх сторін, з багажника автомобіля, 2 вільні зразки марлевих тампонів, які поміщено до паперових конвертів; 8 слідів папілярних узорів пальців рук, вилучених з автомобіля, які поміщено до паперових конвертів; 2 ключі до автомобіля марки «CHEVROLET LACETTI», д.н.з. НОМЕР_1 , які упакованого до спец пакету №1276179; автомобіль марки «CHEVROLET LACETTI», д.н.з. НОМЕР_1 .
Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 238 від 01.09.2017 року смерть ОСОБА_14 наступила внаслідок проникаючого колото-різаного поранення грудей з ушкодженням легені та аорти, розвитком крововтрати, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті;
Відповідно до висновку судово-медичної криміналістичної експертизи № 83-мк від 04.08.2017 року, на клапті шкіри гр. ОСОБА_14 виявлено 1 пошкодження з ознаками колото-різаного, яке виникло від дії одностороннє-гострого колюче-ріжучого предмету типу клинка ножа, що мав обух «П»-подібного перетину з найбільшою товщиною слідоутворючої частини близько 2,5 мм та лезо. Найбільша ширина слідоутворюючої частини клинка ранячого знаряддя була близько 13мм +- 5 мм. Індивідуальні ознаки травмуючого предмету при дослідженні пошкодження на клапті шкіри не виявлені. На стінках пошкодження на клапті шкіри виявлено волокна тканини чорного кольору. По краях та на стінках пошкодження на клапті шкіри виявлено металізацію сполуками заліза аналогічні висновки також, містяться й в інших висновках судових експертиз, зокрема судово-медичній експертизі № 185/Д/238/2017 від 06.10.2017 року, № 238 від 01.09.2017 року;
Даними висновку молекулярно-генетичної експертизи № 19/10-3/382-СЕ/17 від 22.06.2017 року підтверджується, що на поверхні пачки з-під цигарок «Мальборо», вилученої з салону автомобіля «Шевроле Лачетті», містяться генетичні ознаки клітин, які містять генетичні ознаки зразка крові потерпілого ОСОБА_14 та зразка букального епітелію ОСОБА_10 .
Згідно з висновком дактилоскопічної експертизи № 8-1/1878 від 25.04.2017 року сліди пальців рук, виявлених в автомобілі потерпілого ОСОБА_14 , залишені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 ;
Відповідно до даних протоколу тимчасового доступу до речей і документів в приміщенні Київського відділення № 18 ПТ Ломбард «Кредит Юніон» від 24.04.2017року, вилучено відеозапис камер спостереження, з якого встановлено, що 22.04.2017 року о 20 годині 30 хвилин до ломбардного відділення ОСОБА_11 був зданий мобільний телефон марки «HUAWEI» TIT-U02;
Висновком судової товарознавчої експертизи № 12-4/649тв від 03.07.2017 року підтверджується, що ринкова вартість мобільного телефону марки «HUAWEI» TIT-U02, золотистого кольору з урахуванням зносу пошкоджень на момент скоєння злочину, тобто 22.04.2017 року становила 2413,33 грн.;
Згідно з даними протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.04.2017 року, який проводився за участі свідка ОСОБА_41 в присутності двох понятих, остання впізнала ОСОБА_11 та ОСОБА_10 як осіб, які в ніч з 20 на 21 квітня 2017 року орендували номер у готелі «Ватра» у м. Львові, де вона працювала адміністратором.
Відповідно до даних, зафіксованих у протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_15 від 25.04.2017 року, останній впізнав ОСОБА_10 як особу, яка 22.04.2017 року приблизно о 19 годині 30 хвилин разом з іншим пасажиром сів до нього в автомобіль в с. Софіївська Борщагівка, а ОСОБА_11 впізнав як особу, яку 22.04.2017 року близько 19 години 03 хвилин забрав у м. Вишневе біля магазину «Новус», після чого завіз в с. Софіївська Борщагівка, щоб забрати брата.

Згідно з протоколом проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_15 від 13.05.2017 року, та відеозаписом його проведення, оглянутим у судовому засіданні, встановлено, що свідок детально показав, куди саме він привіз ОСОБА_11 та де його очікував 22.04.2017р.;
Зведеною роздруківкою трафіків з`єднань абонентських номерів обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , отриманою на підставі ухвали суду про тимчасовий доступ до мобільних номерів обвинувачених ТОВ Лайфсел та Київстар, встановлено місце знаходження абонентів у певний час та у певному місці.
Днаними про з`єднання абонентів, наданими оператором телекомунікацій ПрАТ «Київстар» за номером - НОМЕР_6 , яким 22.04.2017 року користувався потерпілий ОСОБА_14 , ТОВ « Лайфселл» за номерами НОМЕР_7 та НОМЕР_8 , якими 22.04.2017 року користувались обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , підтверджується факт знаходження вказаних осіб в межах дії сусідніх базових станцій.
Даними дослідженої інформації з мобільного телефону марки «HUAWEI» TIT-U02, встановлено, що останній вхідний дзвінок на мобільний телефон потерпілого був здійснений о 19 годині 11 хвилин 13 секунд, 22.04.2017 року з телефону свідка ОСОБА_16 з тривалістю розмови в 1 хвилину 45 секунд. Інших вихідних дзвінків у період з 18 годин 30 хвилин до 20 годин 00 хвилин 22.04.2017 року з мобільного телефону не здійснювалось;
Згідно з фіскальним чеком та договором з ломбарду «Кредит Юніон» від 22.04.2017 року ОСОБА_11 здав мобільний телефон марки «HUAWEI» TIT-U02», який належав потерпілому, за 1700 гривень;
З досліджених під час судового розгляду «Олімпійки» марки «Адідас», яка належить обвинуваченому ОСОБА_10 , встановлені плями бурого кольору; а кофти-футболки потерпілого ОСОБА_14 , виявлений розріз та сліди крові у її верхній частині.
Наведені докази судом першої інстанції належним чином досліджені, детально викладені у вироку, та їм надана відповідна оцінка, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності та їх достатності. Зазначені докази у справі узгоджуються між собою, не містять суперечностей, а тому суд правильно обґрунтував ними обвинувачення ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , та вірно кваліфікував дії за п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України.

На переконання колегії суддів, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції ретельно перевірив версію обвинувачених та правильно визнав її безпідставною, оскільки така версія суперечить встановленим фактичним обставинам, спростовується доказами по справі, які у своїй сукупності дають підстави вважати, що дії та поведінка обвинувачених були направлені на реалізацію свого спільного злочинного умислу, спрямованого на розбій, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, та умисне вбивство потерпілого з корисливих мотивів, спрямованого на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_14 .

Так, вчинене з корисливих мотивів умисне вбивство кваліфікується у разі, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб (заволодіти грошима, коштовностями, цінними паперами, майном тощо), одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків (одержати спадщину, позбавитися боргу, звільнитися від платежу тощо) або досягти іншої матеріальної вигоди. При цьому не має значення, чи одержав винний ту вигоду, яку бажав одержати внаслідок вбивства, а також коли виник корисливий мотив - до початку чи під час вчинення цього злочину. У разі вчинення умисного вбивства під час розбійного нападу дії винного кваліфікуються за п. 6 ч. 2 ст. 115 та ч. 4 ст. 187 КК України.
При цьому вчинення за попередньою змовою групою осіб умисного вбивства вважається тоді, коли у позбавленні потерпілого життя брали участь декілька осіб (дві і більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його виконання. За цей злочин несуть відповідальність і ті особи, котрі хоча й не вчинювали дій, якими безпосередньо була заподіяна смерть потерпілому, але, будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення потерпілого життя, виконали хоча б частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації цього умислу. З урахуванням конкретних обставин справи та змісту спільного умислу осіб, що вчинюють убивство за попередньою змовою, до таких дій належать: зокрема, надання особі, яка згідно з домовленістю заподіює смерть потерпілому конкретної допомоги під час учинення вбивства (у вигляді порад, передачі зброї тощо); ведення спостереження за потерпілим, іншими особами чи обстановкою безпосередньо перед убивством або під час його вчинення з метою забезпечити реалізацію спільного умислу тощо.
Судом першої інстанції було проаналізовано показання потерпілої, свідків та самих обвинувачених, а також трафіки з`єднань мобільних операторів, а саме мобільних номерів обвинувачених ОСОБА_10 (мобільний номер НОМЕР_7 ), ОСОБА_11 (мобільний номер НОМЕР_8 ), потерпілого ОСОБА_14 (мобільний номер НОМЕР_6 ) та свідків ОСОБА_15 (мобільний номер НОМЕР_3 ) та ОСОБА_16 (мобільний номер НОМЕР_4 ), та встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_10 не були разом один з одним лише в період часу з 18 години 51 хвилини, коли ОСОБА_11 отримав СМС-повідомлення зі служби таксі та знаходився біля магазину «Новус» у м. Вишневе на вул. Святошинська 28а, до близько 19 години 10 хвилин, коли обвинувачений ОСОБА_11 приїхав на таксі до с. Софіївська Борщагівка на вулицю Соборна, яка розташована неподалік вулиці Весняна 26, де і було вчинено обвинуваченими злочини. Після чого ОСОБА_11 вийшов з автомобіля та по ґрунтовій стежці пішов у напрямку вул. Весняна 26, де в той момент, згідно трафіків з`єднань, знаходився обвинувачений ОСОБА_10 , який розмовляв по мобільному телефону з абонентом номер якого - НОМЕР_9 . Вказані обставини спростовують доводи апеляційної скарги захисника та показання обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що у нього був вимкнений телефон, та він в цей час вже залишив вул. Весняну з мобільним телефоном потерпілого.
Крім того, з досліджених доказів встановлено, що ОСОБА_10 у період часу з 18 годин 51 хвилин до 19 години 32 хвилини постійно був на зв`язку, мав при собі мобільний телефон з номером НОМЕР_7 , яким і користувався. Жодного вихідного телефонного дзвінка з мобільного телефону потерпілого ОСОБА_14 22.04.2017 у період з 19 годин 00 хвилин до 20 годин 00 хвилин, крім вхідного об 19 годині 11 хвилин від свідка ОСОБА_16 , вчинено не було. Зазначені обставини, на переконання колегії суддів, повністю узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_16 про те, що розмова з ОСОБА_14 мала місце 22.04.2017 близько о 19 годині 11 хвилин, під час якої потерпілий ОСОБА_14 повідомив його, що він з хлопцями, яких привіз, перебувають у Києві та вони ці хлопці знаходяться поряд, а саме біля його автомобілю, на що обгрунтовано послався суд в оскаржуваному вироку, і вказані обставини у своїй сукупності повністю спростовують показання обвинувачених про відсутність ОСОБА_10 на місці вчинення злочину та заволодіння телефоном ОСОБА_14 близько 19 год. та подальшого уходу ОСОБА_10 з місця вчинення злочинів.
Сукупністю доказів у кримінальному провадженні доведено, що дії ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з самого початку були узгодженими та послідовними. Так, обвинувачені, ще, перебуваючи у м. Львові, замовили таксі до Києва. При цьому, не маючи реальної змоги оплатити надані їм потерпілим послуги, ввели його в оману, також під час вчинення злочину перебували разом із потерпілим в тупику безлюдної вулиці, оточену приватними будинками та гаражами, який вони обидва добре знали та умисно наказали їхати в цей тупік потерпілому ОСОБА_14 , який не є місцевим мешканцем та не міг знати місцевість. Більш того, під час апеляційного розгляду обвинувачені зазначили про те, що вони знали, що вказане місце є безлюдним та знаходиться у тупіку, при цьому на питання щодо мети приїзду саме у це місце обвинувачені не відповили, вказавши тільки, що вони там жили та знали, що це місце безлюдне та тупікове.
Також колегія суддів враховує, що є непереконливими доводи апеляційної скарги захисника про відсутність доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_11 прибувши в с. Софіївську Борщагівку направився до будинку АДРЕСА_3 , знаючи про те, що там ОСОБА_10 перебуває разом з потерпілим ОСОБА_14 , та показання обвинувачених з приводу того, що ОСОБА_11 вийшов раніше тому, що він повинен був зустрітися біля магазину із знайомим, оскільки, як встановлено з наявних доказів та не заперечується обвинуваченими, ОСОБА_24 ні з ким не зустрічався та нікому не телефонував, окрім здійснення телефонного дзвінку для виклику таксі. Більш того, ОСОБА_11 на таксі приїхав недалеко до місця, куди був завезений потерпілий ОСОБА_14 , попросив таксиста почекати його, пішов до місця, де знаходилися ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , що свідчить про прийняття обвинуваченими заходів не бути виявленими сторонніми людьми.

При цьому колегія суддів враховує, що такий спосіб вчинення кримінальних правопорушень притаманний обвинуваченим, з огляду на обставини вчинення ними злочинів, за які обвинувачені були раніше засуджені, і встановлені під час судового розгляду в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду обставини, у своїй сукупності як раз і свідчать про умисел обвинувачених на вчинення ними узгоджених дій для досягнення умислу.
На переконання колегії суддів не грунтуються на сукупності доказів у кримінальному провадженні й доводи апеляційної скарги захисника про відсутність будь-яких доказів того, що потерпілий чинив супротив обвинуваченим. Відповідно до висновку експерта № 238 від 1 вересня 2017 року у ОСОБА_14 , окрім проникаючого колото-різаного поранення грудей, виявлені синець, ссадна та поверхнева забита рана лівої скроневої ділянки з крововиливом в ліву скроневу ділянку зліва, садна тилу кистей, крововилив потиличної ділянки зліва, садна тилу кистей, подряпина лівої долоні, що спростовує наведені доводи апеляційної скарги. Окрім того, з показань ОСОБА_24 як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, встановлено, що потерпілий вимагав повернення телефону, внаслідок чого між ними відбулась бійка, що також спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність доказів того, що потерпілий чинив супротив.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що здійснення розбою та спричинення смерті потерпілому відбулось у тупику безлюдної вулиці серед приватних будинків та гаражів, де кожен з обвинувачених мав змогу бачити та усвідомлювати дії один одного, погоджувався із ними та продовжував свої протиправні дії, направлені на розбій та позбавлення життя потерпілого з корисливих мотивів, а саме з метою заволодіння майна потерпілого.
Крім того, як правильно встановив суд першої інстанції, про спільний умисел свідчить і поведінка обвинувачених після вчинення сукупності злочинів, а саме після нанесення ОСОБА_11 удару ножем в ліву частину грудної клітки потерпілого, які залишили місце вчинення злочину, не намагаючись будь-яким чином допомогти потерпілому врятувати його життя, зокрема, наданням першої медичної допомоги або викликом швидкої допомоги. А навпаки, залишивши місце вчинення злочину направились на таксі під керуванням свідка ОСОБА_15 до ломбарду, щоб збути мобільний телефон потерпілого та по дорозі заїхали за своїм знайомим свідком ОСОБА_42 .. Після того, як ОСОБА_11 заклав у ломбард вищевказаний телефон, вони разом із ОСОБА_10 та свідком ОСОБА_43 викликали інше таксі, щоб поїхати і придбати наркотичні засоби. Після придбання та вживання наркотичних засобів обвинувачені й свідок ОСОБА_43 запропонували водію таксі, відвезти їх до м. Львів, де наступного дня й були затримані обвинувачені.
При цьому, колегія суддів зауважує, що неправдивість показань, зокрема, обвинуваченого ОСОБА_10 не тільки по обставинах вчинення кримінальних правопорушень, а і в інших деталях, зокрема, про те, що він телефонував свідку ОСОБА_44 виключно для того, щоб запропонувати поїхати з ними на м.Львів, повністю спростовуються показаннями самого свідка ОСОБА_33 , наданими в судовому засіданні, який вказав, що ОСОБА_23 дійсно, зателефонувавши, запитав чи не бажає він (свідок) поїхати з обвинуваченими на м. Львів, а, окрім того, ще й просив винести «олімпійку» та взяти паспорт, як потім було з`ясовано, для здачі телефону потерпілого у ломбард. Свідок вказав, що виніс обвинуваченим свою «олімпійку», і під час руху в м.Львів обвинувачені неодноразово переодягалися, та ОСОБА_34 вологою серветкою витирав плями крові на своїй «олімпійці». Крім того, свідок вказав, що паспорта не захотів виносити обвинуваченим, тому біля ломбарду вони вирішували між собою на паспорт кого із них здавати телефон.
Вказані показання свідка, який є знайомим обвинувачених, на переконання колегії суддів, також свідчать про спільні дії обвинувачених по розпорядженню обвинуваченими викраденим майном, та про те, що обвинувачені знищували сліди кримінальних правопорушень.
За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність доказів на підтвердження змови обвинувачених щодо заволодіння майном потерпілого ОСОБА_14 , є безпідставними та повністю спростовуються сукупністю доказів у справі, а саме, слідчим експериментом з свідком ОСОБА_15 , висновками досліджених судових експертиз, трафіками мобільних з`єднань, які визнані судом допустимим та належним доказом, а також показаннями допитаних свідків, з якими безпосередньо спілкувались обвинувачені після вчинення злочинів та які описали поведінку обвинувачених, що у своїх висновках суд першої інстанції належним чином мотивував.
Окрім того, є безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про відсутність у загиблого грошових коштів у сумі 500 грн., оскільки вони спростовуються показаннями потерпілої.
Є необгрунтованими й доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції не проаналізовано здійснення телефонного дзвінка ОСОБА_19 о 19 год. 32 хв., оскільки судом першої інстанції з достатньою повнотою проаналізовано трафіки з`єднань мобільних операторів, які в сукупності з іншими дослідженими судом доказами вказують на те, що дзвінок о 19 годині 32 хвилини між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 відбувся в проміжок часу, після вчинення злочину до повернення ОСОБА_11 в машину таксі, що в свою чергу підтверджує, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , з метою уникнення покарання за вчинений ними злочин, окремо один від одного, залишили місце вчинення злочину та обвинувачений ОСОБА_11 тією ж дорогою між гаражами повернувся до автомобіля таксі, на якому виїхавши з двору і повернувши у бік вул. Соборної, наказав водію зупинитись та забрав ОСОБА_10 .
Не знайшли свого підтвердження і доводи апеляційної скарги захисника про те, що наведені у вироку показання деяких свідків та обвинувачених не підтверджуються технічними записами судових засідань, під час яких вони були допитані, оскільки як вбачається з оскаржуваного вироку, наведені в ньому показання обвинувачених та свідків повністю відповідають тим, які вони надали в ході розгляду кримінального провадження, що всупереч доводам апеляційної скарги захисника цілком підтверджується технічним записом судових засідань від 12.12.2018, 03.04.2019, 03.12.2019, 16.12.2019, 10.01.2020, 06.02.2020, 07.02.2020, в ході яких судом першої інстанції було допитано свідків. Більш того, під час апеляційного розгляду судом за клопотанням сторони захисту допитані свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , та колегія суддів впевнилась у правильності викладених у вироку показань свідків.
Є безпідставними доводи захисника й з приводу того, що висновок суду про зміну показань ОСОБА_38 спростовується матеріалами кримінальної справи, оскільки обвинувачені були допитані всього один раз, а саме: розпочато допит обвинувачених 06.02.2020 року, а закінчено 07.02.2020 року. Згідно з даними технічного аудозапису судових засідань обвинувачені допитувались, дійсно, 6 та 7 лютого 2020 року, проте, під час надання відповідей на уточнючи запитання, ОСОБА_38 вказував різні обставини, що і знайшло своє відображення у вироку суду.

Не вбачає колегія суддів і порушень судом першої інстанції вимог ст. 22, 321, 352 КПК України під час допиту обвинувачених та свідків, оскільки право головуючого та суддів ставити запитання обвинуваченим та свідкам прямо передбачено кримінальним процесуальним законом та жодним чином не може свідчити про упередженість чи зацікавленість суду. Більш того, сумніви сторони захисту в неупередженості суду могли бути реалізовані у встановленому законом порядку, шляхом заявлення відводу, проте, таких заяв захисник не заявляла.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 під час допиту не вказували номерів телефонів, яким користувались, не свідчить про те, що наведені у вироку телефони їм не належать, а навпаки з огляду на їх показання та трафіки з`єднань мобільних операторів підтверджують, що саме наведені у вироку номери мобільних телефонів використовувались даними свідками в період інкримінованих обвинуваченим злочинів. Більш того, і сам обвинувачений ОСОБА_11 не заперечував, що свідок ОСОБА_15 йому телефонував з наведеного у вироку номеру телефону.
Колегія суддів не погоджується і з доводами апеляційної скарги захисника про те, що такі досліджені і наведені у вироку докази, як протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.04.2017, які проведені за участю свідка ОСОБА_45 , не можуть бути підтвердженням винуватості її підзахисних, оскільки, хоч такі докази самі по собі і не вказують прямо на винуватість ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні ними злочинівза встановлених судом обставин, однак, відповідно до ст.91 КПК України, ці докази підтверджують інші обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема, хронологію подій, і у сукупності з іншими, дослідженими в судовому засіданні доказами, підтверджують обставини, зазначені свідками.
Таким чином, судом першої інстанції, всупереч доводам апеляційної скарги захисника обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 , всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, а тому доводи захисника в цій частині є безпідставними.

З урахуванням обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було встановлено та детально викладено у вироку обставини, за яких обвинуваченими ОСОБА_11 та ОСОБА_10 за попередньою змовою групою осіб було вчинено розбійний напад та вбивство ОСОБА_14 . При цьому зазначено, яку саме роль при цьому виконував кожен із обвинувачених для досягнення єдиної мети.

За наведеного вище, посилання захисника про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 186 КК України та дій обвинуваченого ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 115 КК України, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вони стростовуються комплексом зібраних по справі та перерахованих вище доказів.

З приводу доводів апеляційних скарг прокурора, потерпілої та захисника щодо незаконності вироку в частині призначеного ОСОБА_10 та ОСОБА_11 покарання, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ст.50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Всупереч доводам апеляційних скарг прокурора, потерпілої та захисника, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону.
Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між призначеним судом у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Так, зі змісту вироку вбачається, що призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до особливо тяжких злочинів; конкретні фактичні обставини вчинення обвинуваченими розбою та умисного вбивства з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб, поведінку обвинувачених до, в момент та після вчинення злочинів; також судом врахована поведінка обвинувачених під час розгляду справи в суді, а саме введення в оману суд, шляхом частої зміни обвинуваченими своїх показань щодо обставин вчинення злочинів; відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та наявність обставини, яка обтяжує покарання відповідно до ст. 67 КК України - рецидив злочинів.
Також, судом першої інстанції досліджено дані щодо особи обвинуваченого ОСОБА_11 , який раніше неодноразово судимий, останній раз вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.05.2011 за ч. 1 ст. 187, ст. 71 КК України, таким чином, вчинив сукупність нових умисних особливо тяжких злочинів, маючи не зняту та не погашену судимість, не одружений, офіційно не працює, згідно характеристики депутата Бучанської міської ради від 10.07.2018 виховує синів 2003 року народження та 2005 року народження, у лікаря психіатра та лікаря нарколога на обліках не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, а також його роль у вчиненому злочині, зокрема те, що саме він наніс один удар ножем потерпілому ОСОБА_14 ..
Також, судом першої інстанції досліджено дані щодо особи обвинуваченого ОСОБА_10 , який раніше неодноразово судимий, останній раз вироком Апеляційного суду Київської області від 05.04.2018 року за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке належить йому на праві власності, офіційно не працює, у лікаря психіатра та нарколога на обліку не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, а також його роль у вчинених злочинах, а саме, що за його ініціативи розпочався конфлікт між потерпілим ОСОБА_14 і обвинуваченими.
Крім того, судом першої інстанції враховано факт нанесення обвинуваченим ОСОБА_11 саме одного ножового поранення потерпілому ОСОБА_14 , яке виявилось смертельним.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, при його ухваленні судом першої інстанції не лише було враховано характер і ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченими злочину, дані, які їх характеризують та роль кожного із обвинувачених у вчиненні злочину, а й взято до уваги, конкретні фактичні обставини вчинення обвинуваченими злочину, поведінку обвинувачених до, в момент та після вчинення злочинів, а саме, вчинення ними умисного вбивства під час здійснення розбою, через малозначний привід, тобто заволодіння майна потерпілого у вигляді мобільного телефону та грошовими коштами у розмірі 500 гривень, та подальший збут викраденого телефону безпосередньо після вчинення нападу та вбивства. Враховано той факт, що вбито потерпілого, шляхом нанесення одного ножового поранення, і що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_10 залишили місце вчинення злочину та намагалися уникнути відповідальності за вчинене, шляхом виїзду до іншого міста.

Таким чином, судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 були враховані всі обставини, передбачені статтею 65 КК України, в тому числі і ті, на які посилаються в своїх апеляційних скаргах прокурор та потерпіла.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора, про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченим не було враховано, що обвинувачені раніше неодноразово судимі, в тому числі і за ст. 187 КК України за аналогічних обставин, то колегія вважає їх неспроможними, оскільки суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченим, врахував їх попередні судимості, а також визнав обставиною, яка обтяжує покарання обвинувачених рецидив злочинів. Те, що попередні злочини, передбачені ст. 187 КК України були вчинені обвинуваченими за аналогічних обставин, на переконання колегії суддів, не може свідчити про явну несправедливість при призначенні покарання за даними злочинами, та не може бути безумовною підставою для призначення обвинуваченим покарання у виді довічного позбавлення волі, адже за попередні злочини обвинувачені відбули покарання.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора та потерпілої про неврахування судом першої інстанції позиції потерпілої щодо призначення обвинуваченим найсуворішої міри покарання у виді довічного позбавлення волі, то колегія суддів зауважує, що позиція потерпілого про визначення винному виду та розміру покарання є не процесуальною вимогою, а лише є думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.
Що ж стосується іншого доводу апеляційної скарги потерпілої того, що обвинувачені в день вбивства вживали наркотичні засоби, що на її думку помилково не взято до уваги судом першої інстанції при призначенні покарання, то колегія суддів відмічає, що з показань свідка ОСОБА_37 вбачається, що дійсно такий факт мав місце, проте, ці події відбувались вже після вчинених кримінальних правопорушень, коли він на прохання ОСОБА_11 та ОСОБА_10 возив їх по м. Києву перед поїздкою на м.Львів.
На переконання колегії суддів, доводи апеляційної скарги захисника про те, що при призначені покарання обвинуваченим суд неправомірно послався на обставини, яких не було, а саме введення суду в оману шляхом частої зміни обвинуваченими показань щодо обставин вчинення злочинів, є безпідставними, оскільки з аудіозаписів встановлено, що обвинуваченими дійсно змінювались показання, а, окрім того, зі змісту вироку встановлено, що судом вказані обставини враховані, як відношення обвинувачених до вчинених ними злочинів.

Саме зазначені у мотивувальній частині вироку обставини, які як характеризують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, так і особи обвинувачених, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, що обтяжує покарання, дали підстави місцевому суду прийти до висновку про призначення ОСОБА_11 та ОСОБА_10 покарання ближче до максимальної санкції, передбаченої ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на певний строк та відсутності підстав для призначення покарання у виді довічного позбавлення волі.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі ближче до верхньоїмежі санкції ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для їх виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України і підстав для призначення обвинуваченим найсуворішої міри покарання у виді довічного позбавлення волі, як про це просить прокурор та потерпіла, колегія суддів не вбачає.

Також, колегія суддів погоджується і з застосованим судом першої інстанції принципом призначення покарання ОСОБА_11 та ОСОБА_10 за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим відповідно до ч.1 ст. 70 КК України, а також, з урахуванням того, що ОСОБА_10 після постановлення вироку Апеляційного суду Київської області від 05.04.2018, яким його засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке належить йому на праві власності, винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення вироку Апеляційного суду Київської області, вважає, правильним визначений судом першої інстанції вид та розмір остаточного покарання, відповідно до вимог ч.4 ст. 70 КК України.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що доводи прокурора та потерпілої щодо невідповідності призначеного судом покарання тяжкості злочину та особі обвинувачених через м`якість не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Враховуючи все вищенаведене, колегія суддів вважає, що вирок суду і в частині призначеного обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційні скарги прокурора, потерпілої та захисника не підлягають задоволенню.
Пред`явлений у даному кримінальному провадженні цивільний позов до ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вирішений судом першої інстанції за правилами, встановленими в Главі 9 КПК України з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав такого рішення, в правильність його вирішення не заперечувалась апелянтами.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про законність, обгрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги захисника, прокурора та потерпілої.
Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги прокурора Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 та захисника обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Вирок Ірпінського міського суду Київської області від 21 серпня 2020 року щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 за ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченими, які тримаються під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4