ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11-кп/818/1084/22 Доповідач ОСОБА_1
Категорія: у порядку КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові матеріали за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 16.12.2021 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001305 від 12.06.2021, за частиною 2 статті 121, частиною 2 статті 296 КК України, -

встановила:

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 16.12.2021, крім іншого клопотання прокурора задоволено.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м.Харкова, запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» на шістдесят днів, тобто до 14 лютого 2022 року включно, без визначення розміру застави.

Не погодившись з вказаною ухвалою, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу в частині продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави ОСОБА_6 скасувати; відмовити у задоволенні клопотання прокурора Салтівської окружної прокуратури м.Харкова ОСОБА_8 ; змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 з тримання під вартою на інший, не пов`язаний із позбавленням волі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що при розгляді клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу порушено вимоги КПК України та норми міжнародного права, які полягали у наступному:
-суд розглядав клопотання прокурора після вирішення питання про відкладення судового засідання у зв`язку з неявкою обвинуваченого ОСОБА_9 ;
-прокурор заявив клопотання про продовження застосування запобіжного заходу одночасно всім обвинуваченим, формально перелічивши передбачені статтею 177 КПК України ризики, без надання доказів наявності їх стосовно кожного обвинуваченого;
-прокурором до початку судового засідання не було надано копій клопотань про продовження застосування запобіжного заходу обвинуваченим та їх захисникам;
-до клопотання не було долучено жодних додатків, які б обґрунтовували необхідність продовження застосування запобіжного заходу до обвинувачених, або неможливості застосування до них більш м`якого запобіжного заходу;
-суд порушив вимоги статті 2 КПК України у частині охорони прав та законних інтересів обвинувачених та права на застосування належної правової процедури, статті 7 КПК України у частині, що передбачає рівність перед законом і судом;
-при розгляді клопотання прокурора обвинуваченим не було надано необхідного часу для того, щоб підготуватися до захисту своїх прав;
-суд розглянув клопотання про застосування запобіжного заходу стосовно всіх трьох обвинувачених одночасно та виніс одну ухвалу стосовно продовження застосування запобіжного заходу до трьох обвинувачених;
-приймаючи судове рішення, суд дослідив лише клопотання прокурора (жодних доказів, додатків прокурором надано не було), та взяв до уваги думку прокурора, порушивши вимогу КПК про безпосередність дослідження доказів, у той же час безпідставно відкинув доводи сторони захисту;
-суд одночасно розглянув клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу до обвинувачених та клопотання захисника про зміну запобіжного заходу, хоча така можливість не передбачена КПК.
Відповідно до положень частини 4 статті 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється без участі прокурора, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 .
Згідно з частиною 4 статті 107 КПК України фіксування кримінального провадження за допомогою технічних засобів в суді не здійснюється.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, за таких підстав.
Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, суд, враховуючи конкретні обставини справи, особи обвинувачених вважав, що клопотання прокурора про продовження обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , неповнолітньому ОСОБА_11 на стадії судового провадження запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає задоволенню, оскільки останні обвинувачуються у вчиненні тяжкого та нетяжкого злочинів, та з метою уникнення спроб обвинувачених переховуватися від суду, можливості незаконного впливу на свідків, які не допитані судом, вчинення інших кримінальних правопорушень, дійшов висновку, що стосовно обвинувачених необхідно продовжити строк тримання під вартою на шістдесят днів.

З таким висновком суду погоджується й суд апеляційної інстанції, вважає його обґрунтованим та вмотивованим.

Оскільки захисником обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_7 ухвала оскаржується лише в частині продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , колегія суддів переглядає ухвалу в межах доводів апеляційної скарги.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що ухвала суду першої інстанції є обґрунтованою та постановлена з дотриманням вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Разом з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

З матеріалів провадження встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 статті 121, частиною 2 статті 296 КК України, серед яких є тяжкий злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років, у зв`язку з чим обвинувачений може також переховуватися від суду та органу досудового розслідування, на що обґрунтовано послався суд в оскаржуваному судовому рішенні.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого ОСОБА_6 переховуватися від суду, незаконно впливати на учасників кримінального провадження або вчинити інше кримінальне правопорушення, суд апеляційної інстанції бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів, може вдатися до відповідних дій.

Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та тієї обставини, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину проти життя та здоров`я особи, а також у вчиненні злочину проти громадського порядку, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства та потерпілого.

При цьому, належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що, в свою чергу, призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також до неналежного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо недоведеності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.

Посилання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на недоведеність існування ризиків колегія суддів вважає безпідставним, оскільки існування ризиків, в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду, об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні та на час апеляційного розгляду вони не зникли та не зменшилися.

Отже, на час проведення апеляційного перегляду ризики, що існували на час обрання запобіжного заходу обвинуваченому, не зменшились, а суспільний інтерес, внаслідок висунутого йому обвинувачення, об`єктивно переважає принцип поваги до особистої свободи.

Враховуючи вищенаведені відомості, колегія суддів вважає обґрунтованими та доведеними ризики, якими прокурор обґрунтовує необхідність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження.

З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, не зможе забезпечити виконання ним його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Доводи сторони захисту про те, що питання продовження запобіжного заходу розглядалось одночасно щодо всіх обвинувачених після вирішення питання про відкладення судового засідання, а також про одночасний розгляд клопотання про продовження запобіжного заходу та клопотання захисника про зміну запобіжного заходу не спростовують висновків суду про доцільність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання піл вартою та не свідчать про зменшення ризиків, передбачених статтею 177 КПК України.

Крім того, чинний КПК України не містить застереження або заборони розгляду питання продовження запобіжного заходу одночасно щодо всіх обвинувачених в одному кримінальному провадженні або про одночасний розгляд клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу та клопотання захисника про зміну запобіжного заходу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та відсутності підстав для скасування ухвали Московського районного суду міста Харкова від 16.12.2021 за доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 .

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 16.12.2021 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 424 КПК України.

Головуючий

Судді: