Ухвала
іменем України
09 грудня 2021 року

м. Київ
справа № 524/1390/18

провадження № 51-5715 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22 червня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року,

встановив:

За вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22 червня 2021 рокуОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Грузії, уродженця с. Дуісі Ахметського району Республіки Грузія, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, засуджено за частиною 3 статті 186Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Строк покарання ОСОБА_4 ухвалено обчислювати з моменту його фактичного затримання в порядку виконання вироку.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.
19 лютого 2018 року близько о 22:00 ОСОБА_4 , маючи умисел на відкрите заволодіння чужим майном, перебуваючи біля приміщення охорони автостоянки, розташованої по вул. Молодіжній, буд. 3 у м. Кременчуку Полтавської області, шляхом вільного доступу проник на територію автостоянки, яка охороняється, та відкрито для оточуючих, а саме контролера-приймальника ОСОБА_6 та її співмешканця ОСОБА_7 , заволодів велосипедом марки «Ardis Fold», сіро-фіолетового кольору. Після цього ОСОБА_4 на вказаному велосипеді виїхав за межі території автостоянки та на вимогу ОСОБА_7 зупинитись і повернути велосипед ніяким чином не відреагував. Такими діями ОСОБА_4 завдав потерпілій ОСОБА_8 матеріальної шкоди в розмірі 2129 грн.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22 червня 2021 року щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник не погоджується з вказаними судовими рішеннями щодо його підзахисного. Вважає, що є підстави для звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням за статтею 75 КК. При цьому посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.
Обґрунтовує тим, що засуджений визнав свою вину під час розгляду кримінального провадження апеляційним судом, а також підзахисний є особою, раніше не судимою, до адміністративної відповідальності не притягувався та протягом трьох років після вчинення цього злочину не вчиняв інших злочинів. Одночасно зазначає про те, що засуджений не перебував у розшуку, з`являвся в судові засідання і до нього не було застосовано жодної міри запобіжного заходу, а його поведінка свідчить про бажання стати на шлях виправлення.
Також вказує на те, що ОСОБА_4 працював за окремими цивільно-правовими договорами, виховував разом із дружиною двох неповнолітніх дітей, які проживали з ним та перебували на його матеріальному утриманні, що і стало причиною відшкодування шкоди потерпілій лише у 2021 році. Одночасно наголошує на тому, що діти засудженого фактично позбавлені як матеріального утримання від батька, так і його батьківського виховання. При цьому захисник зважає на національність засудженого, який є грузином, не володіє державною мовою, не є громадянином України, що, на думку захисника, також було перепоною для його працевлаштування.
До того ж захисник посилається на те, що будь-якої реальної матеріальної шкоди нікому не спричинено, оскільки засуджений був затриманий одразу після події, а велосипед вилучено та повернуто потерпілій. Водночас акцентує увагу на тому, що засуджений відшкодував і заподіяну потерпілій моральну шкоду.
Крім того, захисник зазначає про неврахування судами судових доповідей, які свідчать про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення засудженим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 186 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються.
Доводи захисника про невідповідність призначеного засудженому покарання через суворість та можливість призначення йому покарання без ізоляції від суспільства є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
За частиною 1 статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 мінімальне покарання в межах санкції частини 3 статті 186 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 4 роки, врахував досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої виправлення засудженого можливе без позбавлення або обмеження волі, середній ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення та середній ризик його небезпеки для суспільства, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу засудженого, який задовільно характеризується за місцем проживання, на час судового розгляду кримінального провадження офіційно не працевлаштований, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, стан здоровя засудженого, який на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, думку потерпілої, яка не наполягала на призначенні суворого покарання.

Також районний суд урахував те, що засуджений не розкаявся, щирого жалю з приводу вчиненого йосуду своєї поведінки не висловлював, бажання виправити наслідки не виявив, матеріальну шкоду потерпілій не відшкодував.
Місцевий суд зважив і на обставини, що пом`якшують покарання засудженому, а саме те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні двох неповнолітніх дітей сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Наведені обставини дали суду першої інстанції підстави для висновку, що саме така форма відбування покарання засудженому буде достатньою і необхідною для його виправлення й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Колегія суддів апеляційного суду погодилась із таким рішенням суду першої інстанції.
Так, апеляційний суд врахував, що ОСОБА_4 незаконно проникнув на територію охоронюваної та огородженої автостоянки, де він не мав законних прав і обєктивних причин перебувати, та відкрито викрав чуже майно, а саме, не приховуючи свого наміру протиправно заволодіти ним, ігноруючи той факт, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності вони мають відкритий характер, зокрема, для ОСОБА_11 , та усвідомлюючи їх здійснення поза волею останнього, який казав засудженому зупинитись та повернути викрадене майно і гнався за ним тривалу відстань.
Разом з тим апеляційний суд не вбачав сукупності характерних рис засудженого як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, які б підтверджували готовність останнього належно виконувати покладені на нього процесуальні обовязки й досягти мети заходу примусу в умовах лише певного контролю за його поведінкою.

Водночас суд апеляційної інстанції вважав безпідставними доводи засудженого про наявність у нього щирого каяття, оскільки останній під час розгляду кримінального провадження протягом більш ніж 3 років не визнавав повністю винуватості у вчиненому та не надав критичного осуду своїй протиправній поведінці. Наведене, на думку, апеляційного суду, також стверджується і суперечливим змістом апеляційної скарги, у якій ОСОБА_4 поряд із проханням призначити покарання із застосуванням положень статті 75 КК, паралельно вказував про недоведеність його винуватості поза розумним сумнівом.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду врахувала те, що засуджений здійснив переказ грошових коштів у сумі 515 грн потерпілій ОСОБА_8 за день до судового засідання в суді апеляційної інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що вказане було здійснено ОСОБА_4 під тиском тягаря реального відбування покарання, призначеного за вироком місцевого суду, оскільки матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що засуджений протягом більш ніж 3 років намагався будь-яким чином компенсувати потерпілій шкоду, працевлаштуватись для отримання правомірних доходів, а на роботу влаштувався 18 травня 2021 року, в той час як злочин ним було вчинено 19 лютого 2018 року.
З огляду на зазначене апеляційний суд дійшов висновку про те, що така посткримінальна поведінка засудженого протягом тривалого часу (більш ніж 3 роки) під час провадження в суді в більшій мірі свідчить про його намагання уникнути справедливого покарання за вчинене, а не про спроби виправлення та перевиховання останнього.
Також апеляційний суд зважив на доводи апеляційної скарги засудженого, а саме про те, що останній раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має двох малолітніх дітей на утриманні та дані досудової доповіді, при цьому у своїх висновках зазначив, що такі дані про особу засудженого були належним чином враховані судом першої інстанції, а тому не вбачав підстав для їх повторного врахування.
Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій у колегії суддів не викликають сумнівів, оскільки призначене покарання відповідає характеру і ступеню тяжкості вчиненого засудженим злочину та всім обставинам кримінального провадження. При цьому колегія суддів враховує, що вчинений засудженим злочин відповідно до статті 12 КК є тяжким злочином, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, призначив останньому мінімальне покарання в межах санкції частини 3 статті 186 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 4 роки. А що стосується доводів касаційної скарги захисника стосовно визнання ОСОБА_4 своєї вини, то апеляційний суд правильно врахував, що він не визнавав своєї вини протягом більш ніж 3 роки, що, на думку колегії суддів, свідчить про намагання останнього уникнути покарання.

Крім того, врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу захисник.
Водночас переконливих доводів щодо зміни судових рішень та призначення засудженому покарання із застосуванням положень статті 75 КК у касаційній скарзі захисника не наведено.
Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Враховуючи викладене, підстав вважати, що покарання, призначене засудженому ОСОБА_4 , є явно несправедливим через суворість, немає.

Ухвала ж суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які потребують перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Зважаючи на викладене, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:
Відмовити захиснику засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22 червня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3