УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2021 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , представника власника тимчасово вилученого майна ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого СУ ГУ НП у Київській області ОСОБА_5 щодо неповернення тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000036 від 11.02.2021,

ВСТАНОВИВ:
До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого СУ ГУ НП у Київській області щодо неповернення тимчасово вилученого у кримінальному провадженні № 0000036 від 11.02.2021 майна.

На обґрунтування скарги зазначено, що 06.05.2021 у вказаному вище кримінальному провадженні проведені обшуки у приміщеннях та автомобілі, які перебувають у користуванні ОСОБА_4 .

Під час вказаної слідчої дії вилучені грошові кошти, записник та мобільний телефон, що належать ОСОБА_4 .

У подальшому, стороною обвинувачення ініційоване накладення арешту на вилучене майно, однак ухвалами слідчих суддів від 13.05.2021 та 17.06.2021 у застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження до переліченого вище майна відмовлено. Вказані рішення слідчих судді Київським апеляційним судом залишені без змін.

У той же час, на день розгляду скарги майно власнику не повернуте, тобто протиправно утримуються органом досудового розслідування.
Керуючись наведеним та вважаючи це майно тимчасово вилученим, заявник просила зобов`язати слідчого повернути його власнику.
У судовому засіданні представник власника скаргу підтримала та просила її задовольнити.
Слідчий ОСОБА_5 просив відмовити у задоволенні скарги, зазначивши, що грошові кошти та речі, на поверненні яких наполягає заявник, визнані речовими доказами, тому потребують збереження шляхом подальшого перебування під контролем органу досудового розслідування.
Слідчий суддя, заслухавши заявника та заперечення слідчого, дослідивши скаргу та долучені до неї документи, дійшов висновку про таке.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.
Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичне позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.
Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що позбавлення будь-якої особи права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на законних підставах майном у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправним.
Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.
З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.
У контексті клопотання, що є предметом цього розгляду, першочергово має бути надана оцінка правомірності втручання державного органу у реалізацію особою свого права власності, таке втручання полягає у примусовому, тобто без добровільної згоди власника, обмеженні його права розпорядження нерухомим майном.
Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження, до яких, серед інших, віднесені законність (ст. 9 КПК) та недоторканність права власності (ст. 16).
Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Європейська Конвенція захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) є частиною національного законодавства України.
Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа мають право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, що передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішенні «Смірнов проти Росії» від 07.06.2007 ЄСПЛ зазначив, що найбільш важлива вимога ст. 2 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-який акт втручання державного органу у здійснення права на безперешкодне користування своїм майном повинен бути законним.
Крім того наведена засада закріплена у ст. 16 КПК та визначає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.
Сукупність наведених норм кримінального процесуального законодавства, їх внутрішній, змістовний зв`язок доводять, що будь-які процесуальні рішення, дії слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинені під час досудового розслідування, мають відповідати вищевказаним засадам.
Крім того, процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.
Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень покликаний забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачених законом заходів для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.
Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має запобігти зловживанню стороною обвинувачення зазначеними повноваженнями з метою суворого дотримання закону, забезпечення рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.
Як встановлено під час розгляду скарги, слідчим 06.05.2021 проведений обшук у домоволодіннях та автомобілі, які перебувають у користуванні ОСОБА_4 .

У ході здійснення зазначеної слідчої дії вилучені, зокрема, грошові кошти, записник, коричневого кольору, мобільний телефон, що належать ОСОБА_4 .

У подальшому, рішеннями слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва від 13.05.2021 (справи № 761/16854/21, 761/16857/21) та 17.06.2021 (справа № 761/20944/21) стороні обвинувачення відмовлено у накладенні арешту на грошові кошти у сумі 53 200 грн, записник коричневого кольору із чорновими записами та мобільний телефон «1+», ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , які на день розгляду скарги набрали законної сили.

У силу ст. 169 КПК тимчасово вилучене майно повертається особі, зокрема, у разі відмови у задоволенні клопотання про накладення арешту.
Отже, наявність рішень слідчих суддів про відмову у застосуванні арешту до вилученого під час обшуків майна, свідчить про відсутність підстав для його подальшого утримання органом досудового розслідування та покладає на слідчого обов`язок щодо негайного повернення вилученого особі, якій майно належить.
Невиконання вказаної вище норми свідчить про бездіяльність сторони обвинувачення, яка відповідно до ч.1 ст. 303 КПК може бути оскаржена до слідчого судді.
Отже відмова рішеннями слідчих судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13.05.2021 (справи № 761/16854/21, 761/16857/21) та 17.06.2021 (справа № 761/20944/21) у накладенні на вилучене у ОСОБА_4 майно арешту зобов`язувало сторону обвинувачення повернути речі власнику.
Таким чином майно, на поверненні якого наполягає заявник, є тимчасово вилученим, подальше перебування цього майна під безпосереднім контролем органу досудового розслідування порушує право власності ОСОБА_4 , що вимагає від слідчого судді прийняття рішення, яке б усунуло негативні наслідки та відновило у повному обсязі право власності вказаної особи.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 2, 7, 16, 167 169, 303, 307, 395 КПК України, слідчий суддя
УХВАЛИВ:
Скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого СУ ГУ НП у Київській області ОСОБА_5 щодо неповернення тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000036 від 11.02.2021, задовольнити.

Зобов`язати слідчого СУ ГУ НП у Київській області ОСОБА_5 , яким здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000036 від 11.02.2021, повернути майно, вилучене під час обшуку у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, грошові кошти у розмірі 53 200 грн, записник коричневого кольору із чорновими записами ОСОБА_4 , вилучений під час обшуку у приміщенні Димерської селищної ради за адресою: вул. Соборна, 19, смт Димер, Вишгородського району Київської області, мобільний телефон марки «1+», IMEI НОМЕР_3 , IMEI НОМЕР_2 , з двома сім картками мобільних операторів МТС та Київстар, вилучений під час обшуку автомобіля марки «Lexus GX 460», н.з. НОМЕР_4 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає, однак проти неї можуть бути подані заперечення під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1