ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2296/20 Номер провадження 11-кп/814/949/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001087, за апеляційними скаргами прокурора Полтавської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_11 та обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 09 червня 2021 року яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Полтави, громадянку України, із середньою спеціальною освітою, розлучену, непрацюючу, раніше не судиму, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винуватою та засуджено:
-за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Звільнено ОСОБА_7 від цього покарання, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України з випробуванням на 2 роки, якщо вона протягом зазначеного строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Задоволено цивільний позов прокурора та стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави в особі Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради 10963,86 грн витрат на лікування потерпілого у кримінальному провадженні.

Задоволено цивільний позов потерпілого та стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 відшкодування заподіяної кримінальним правопорушенням моральної шкоди в розмірі 150000 грн.

Скасовано заходи забезпечення кримінального провадження, застосовані за ухвалами слідчих суддів Октябрського районного суду м. Полтави від 20.12.2019, 05.02.2020 та 08.07.2020 у виді тимчасового доступу до речей і документів, а також арешту майна.

Вирішено долю речових доказів та порядок стягнення процесуальних витрат.

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Згідно з вироком суду, 16.12.2019 близько 17 год. 20 хв., у темну пору доби, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (висновок медичного огляду №521 від 16.12.2019), у порушення п.2.9 а Правил дорожнього руху України, керуючи технічно справним транспортним засобом автомобілем марки «NissanAlmera», номерний знак НОМЕР_1 , рухалась по проїзній частині поблизу будинку №1/2 по вулиці Вузькій у м.Полтаві з боку під`їзду №3, у напрямку під`їзду № 1 вказаного будинку.
Пересуваючись на вказаному автомобілі, біля під`їзду №2 будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 допустила наїзд переднім правим колесом автомобіля «Nissan Almera», номерний знак НОМЕР_1 , на ліву ногу пішохода ОСОБА_9 , який стояв нерухомо на правому краю проїзної частини відносно напрямку її руху.
У результаті наїзду пішохід ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого внутрішньо-суглобового перелому внутрішньої кісточки лівої гомілки та заднього краю дистального метаепіфізу лівої великогомілкової кістки; закритого косого скалкового перелому нижньої третини діафізу лівої малогомілкової кістки зі зміщенням, розривом дистального міжгомілкового синдесмозу, підвивихом лівої ступні та значним набряковим синдромом; закритого лінійного перелому задньо-зовнішнього відділу лівої п`яткової кістки, які кваліфікуються як ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
За вказаних обставин, причиною дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків, що перебувають у причинному зв`язку з виникненням даної пригоди, стало порушення п.12.3 Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_7 , згідно з яким: у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням вказаної дорожньо-транспортної пригоди та ОСОБА_7 мала технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, що знаходився у нерухомому стані, екстреним гальмування при вибраній швидкості, для чого у неї не було будь-яких перешкод технічного характеру.
Таким чином ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватою та призначити покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. Викласти абзац другий резолютивної частини вироку в наступній редакції: «Звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання на підставі ст.ст. 75, 76 КК України з випробуванням на 2 роки, якщо вона протягом зазначеного строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання».

На обґрунтування таких вимог вказує, що звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на 2 роки, суд не виокремив застосування положень ст. 75 КК України до основного покарання у виді обмеження волі. Натомість вказав, що особа звільняється від цього покарання, звільняючи таким чином і від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

У зв`язку з цим, прокурор вважає що судом порушено закон України про кримінальну відповідальність, а тому абзац другий резолютивної частини підлягає приведенню у відповідність до закону шляхом заміни словосполучення «цього покарання» на словосполучення «основного покарання».

Обвинувачена ОСОБА_7 просить вирок суду змінити та зменшити розмір суми, яка підлягає стягненню з неї у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_9 до 20 000 грн.

На обґрунтування таких вимог посилається на те, що суд не в повному обсязі дослідив всі обставини, які впливають на розмір стягненої на користь ОСОБА_9 моральної шкоди.

Так, судом не було встановлено суму відшкодування завданої йому матеріальної шкоди страховою компанією, а також чи відшкодовувалася страховою компанією моральна шкода.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що потерпілий був непрацездатним тривалий час, однак під час розгляду справи не було встановлено чи отримував потерпілий ОСОБА_9 , перебуваючи на лікарняному, заробітну плату або інші виплати (лікарняні), оскільки він офіційно працює на посаді робітника по обслуговуванню будівель та споруд ПЗШ №2.

Також не враховано, що під час перебування потерпілого в лікарні вона неодноразово передавала йому передачі, та домовилася з потерпілим про відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 25 000 грн., на що він спочатку погодився, а коли вона принесла йому грошові кошти, відмовився їх отримувати та почав збільшувати розмір завданої йому моральної шкоди спочатку до 50 000 грн., потім до 100 000 грн., а в кінцевому варіанті зажадав вже 150 000 грн.

Стверджує, що судом, під час визначення розміру моральної шкоди, не було враховано її матеріальний стан, що вона офіційно не працює і сума у 150 000 грн. є для неї непомірною.

Вказує на відмінності у тексті вироку, де зазначено, що вона позов потерпілого визнала, проте просила зменшити суму відшкодування, посилаючись на майновий стан та у протоколі судового засідання, де зазначено, що у вирішенні позову потерпілого вона покладається на розсуд суду.

Вважає, що стягнення з неї моральної шкоди в розмірі 150 000 грн. за вчинення кримінального проступку суд першої інстанції належним чином не обґрунтував, оскільки визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає тим наслідкам, які настали для потерпілого в результаті її винних дій, а також її майновий стан. Крім цього, на переконання ОСОБА_7 матеріальна та моральна шкода повинні також бути співрозмірними, а в даному випадку розмір матеріальної шкоди судом не встановлювався.

Позиції учасників судового провадження.
В суді апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник підтримали подану обвинуваченою апеляційну скаргу та просили її задовольнити з підстав у ній наведених. Також сторона захисту заперечила проти доводів апеляційної скарги прокурора. Прокурор підтримав подану державним обвинувачем апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав у ній наведених, заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої. Потерпілий ОСОБА_9 та його представник адвокат ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу прокурора та заперечили проти доводів апеляційної скарги обвинуваченої, просили суд апеляційної інстанції залишити вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову без змін.

Мотиви суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому обґрунтованим є рішення ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в апеляційному суді може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а згідно п. 2 ч. 1 ст. 413 цього Кодексу неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, за вчинення якого її засуджено, ґрунтується на зібраних у провадженні і перевірених у суді доказах, оцінених у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України та учасниками провадження не оспорюється.

Також учасниками кримінального провадження не оспорюється вид і розмір призначеного ОСОБА_7 як основного, так і додаткового покарання.

Разом з тим, звільняючи обвинувачену від відбування додаткового покарання, суд першої інстанції порушив вимоги закону України про кримінальну відповідальність.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного звільнення обвинуваченої від додаткового покарання, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною 1 ст. 75 КК України передбачено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до ст. 77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Згідно абзацу 1 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі постанова Пленуму №7) судам необхідно мати на увазі, що частиною 1 ст. 75 КК України передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Відповідно до абзацу 5 п. 9 постанови Пленуму №7 при звільненні з випробуванням від відбування основного покарання суд відповідно до ст. 77 КК України може призначити додаткові покарання: штраф (за умови, що він передбачений санкцією закону, за яким засуджується особа); позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу. Додаткові покарання підлягають реальному виконанню, про що суд зазначає у резолютивній частині вироку.

Отже із змісту вказаних норм закону та керівних роз`яснень Пленуму Верховного Суду України вбачається, що звільнити від відбування покарання з випробуванням можливо лише в частині, що стосується основного покарання, а призначені судом додаткові міри покарання підлягають реальному і самостійному виконанню і про це зазначається у резолютивній частині вироку.

Суд першої інстанції всупереч наведеній нормі закону звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання як основного, так і додаткового.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги прокурора обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Доводи потерпілої про неправильне вирішення судом першої інстанції цивільного позову є слушними. Так, при вирішенні цивільного позову неправильно застосовано норми права, які регулюють порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст.1187 ЦК України).
Разом із цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст.1 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року № 85/96-ВР).
Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV).
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (ст. 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5).
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи.
Згідно з ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
За загальним правилом, викладеним у п. 5 ч. 1 ст. 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7 була застрахована полісом цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів (поліс №АО/3254391 ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП»).
Потерпілим ОСОБА_9 до ОСОБА_7 заявлено цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодування втраченого заробітку та витрат на правову допомогу, який місцевим судом задоволений повністю.
У апеляційному суді стороною захисту було надано відповідь ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» №7112 від 15.07.2021, з якої вбачається, що ОСОБА_7 повідомила страховика про страховий випадок та 23.06.2020 ОСОБА_9 було здійснено страхове відшкодування в розмірі 20569, 53 грн.
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Частиною 5 ст. 128 КПК України встановлено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, указаним Кодексом не врегульовано, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ч. 2 ст. 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Проте, суд першої інстанції не вірно встановив, що суб`єктом, який має задовольнити вимогу потерпілого є лише ОСОБА_7 , не залучив до участі у кримінальному провадженні страхову компанію, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність останньої, та дійшов до необґрунтованого висновку про необхідність стягнення з обвинуваченої на користь потерпілого ОСОБА_9 моральну шкоди у розмірі 150 000 грн. 00 коп.
Із огляду на те, що ОСОБА_7 виконала обов`язок щодо надання письмового повідомлення про ДТП встановленого зразка третій особі, шкода у межах встановленого розміру має бути відшкодована не заподіювачем, а його страховою компанією.
Колегія суддів вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Відповідно до п. 5 ст.12 ЦПК України суд керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Проте, всупереч вказаній правовій нормі районний суд не сприяв всебічному і повному з`ясуванню фактичних обставин справи, не роз`яснив позивачу/потерпілому порядку розгляду його цивільного позову та можливості залучення до участі у кримінальному провадженні в якості цивільного відповідача страхової компанії.
Враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), колегія суддів приходить до переконання про неправильність висновків суду щодо неналежного встановлення суб`єкта, який має задовольнити позовні вимоги потерпілого.
Згідно ст. 26 Закону № 1961-IV страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Окрім того, враховуючи, що розмір відшкодування моральної шкоди пов`язаний з виплатами за шкоду, заподіяну здоров`ю, то рішення суду про стягнення із ОСОБА_7 на користь потерпілого 150 000 грн. 00 коп. у рахунок відшкодування моральної шкоди є передчасним та неузгодженим з вимогами закону.
Допущені судом першої інстанції порушення кримінального процесуального закону, на думку апеляційного суду, є істотними в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК України, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 .
Із метою забезпечення реалізації абсолютного права потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а вирок місцевого суду у частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, за результатами якого суду слід ухвалити законне, обґрунтоване й вмотивоване рішення.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу потерпілої слід задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Полтавської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_11 задовольнити.

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 09 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 в частині звільнення від відбування покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки та покласти обов`язки згідно ст. 76 КК України не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 09 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4