Дата документу 20.12.2021 Справа № 331/3702/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1504/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/3702/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 13 липня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Запоріжжя, проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 21 червня 2021 року о 14 годині 10 хвилин, знаходячись у торговому залі гіпермаркету «Ашан», який розташований за адресою: м.Запоріжжя, вул.Запорізька, буд.1-Б, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переконавшись в тому, що за її злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу з торгових полиць зазначеного гіпермаркету намагалась таємно викрасти майно, яке належить ТОВ «Ашан Україна Гіпермаркет», сховавши його під сорочку, чим намагалась спричинити ТОВ «Ашан Україна Гіпермаркет» матеріальну шкоду на загальну суму 337 грн. 18 коп. без урахування ПДВ, але не довела кримінальне правопорушення до кінця з причин, які не залежали від її волі, оскільки була зупинена працівниками охорони гіпермаркету з викраденим товаром після проходження касової зони та в подальшому передана працівникам поліції.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), під час якого особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі. Їй призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачена просила вирок змінити, призначивши їй покарання у виді 80 годин громадських робіт, оскільки суд призначив їй занадто суворе покарання, хоча вона визнала свою вину та щиро розкаялася у скоєному.

Заслухавши доповідь судді, захисника та обвинувачену, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка її діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченою ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо дотримання судом першої інстанції вимог закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченій покарання та звільнення від його відбування колегія суддів виходила з наступного.

Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст.50 КК) визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Згідно зі ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За правилами ст.75 КК у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

В результаті перевірки кримінального провадження в порядку апеляційної процедури було встановлено, що наведених вимог закону суд першої інстанції не порушив.

Так, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_8 покарання, районний суд врахував, що обвинувачена вчинила кримінальний проступок, внаслідок протиправних дій обвинуваченої будь-яких негативних наслідків не настало. Крім того, суд зважив на особу винної, яка раніше не судима, заміжня, офіційно не працевлаштована, має постійне місце проживання, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої, суд визнав щире каяття. Обставин протилежного змісту суд не встановив.

Урахувавши всі ці встановлені у провадженні фактичні дані, належним чином умотивувавши свою позицію, районний суд дійшов переконання про можливість досягти мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства за умови контролю за її поведінкою впродовж іспитового строку, передбаченого законом. З таким рішенням погоджується і колегія суддів.

Статтею 421 КПК встановлено заборону на погіршення правового становища обвинуваченого. Зокрема, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Вимога обвинуваченої про призначення їй покарання у виді громадських робіт не може бути задоволена. Адже покарання у виді громадських робіт належить відбувати реально, тоді як вироком суду її звільнено від відбування покарання.

Призначення обвинуваченій покарання у виді громадських робіт фактично означало би погіршення її становища, що є недопустимим за апеляційною скаргою захисту.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів зазначає, що про скасування звільнення від покарання на підставі ст.75 КК, може звертатися прокурор чи потерпіла, а не обвинувачена. Ці ж учасники можуть просити про ухвалення нового вироку і обрання іншого більш суворого покарання.

За таких обставин апеляційний суд не вбачає підстав для зміни вироку суду, про що просить обвинувачена.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 13 липня 2021 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4