ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №641/4705/19 Головуючий 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/932/22 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: п.13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.153, ч.2 ст.15 п.п.1,10,13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15 п.п.1,4,13 ч.2 ст.115 КК України
УХВАЛА
Іменем України

25 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
потерпілої - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника та обвинуваченого на ухвалу Комінтернівського районного суду міста Харкова від 02.12.2021 стосовно ОСОБА_8 , -

ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою, обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою, який не може перевищувати шістдесяти днів, тобто до 29 січня 2022 року.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та продовжують існувати.

Захисник та обвинувачений, не погоджуючись з судовим рішенням, подали апеляційні скарги, в яких просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, в задоволенні клопотання прокурора про застосування будь-якого запобіжного заходу відмовити.

Зазначає, що станом на 02.12.2021 року справа по суті не розглядається, не вивчено жодного доказу, свідків та потерпілого не допитано, внаслідок чого обвинувачений тривалий час безпідставно перебуває під вартою. Апелянти вертають увагу суду на обставини того, що ще на етапі розгляду питання щодо обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених останньому та ризики передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на теперішній час, ані прокурором, ані судом інших підстав для продовження запобіжного заходу не наводиться. Формально розглядалося питання щодо неможливості застосування іншого запобіжного заходу. Відсутнє належне обґрунтування ризиків.

Апелянти вказують, що на початку судового засідання, сторона захисту заявила клопотання про перенесення розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 на іншу дату, у зв`язку з тим, що обвинувачений отримавши тілесні ушкодження в умовах Харківського слідчого ізолятору, у вигляді перелому верхньої та нижньої щелепи, дуже погано себе почував, належну медичну допомогу в умовах державної установи, фактично не отримував.

Однак, як вказують апелянти, суд першої інстанції лише обмежився з`ясуванням здоров`я ОСОБА_8 , обставинам отримання тілесних ушкоджень останнього та направлення запиту до медичної частини №27 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Харківській та Луганській областях. На думку сторони захисту, суд першої інстанції мав викликати швидку медичну допомогу для огляду ОСОБА_8 у суді та з`ясувати його стан здоров`я з можливістю приймати участь у судовому засіданні.

Захисник звертає увагу, що клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і раніше поданні клопотання, ні обвинувачений, ні його захисник, заздалегідь вручено не було, як того вимагає КПК України.

На початку судового провадження, в порядку передбаченому ч.1 ст. 330 КПК України, оскільки обвинувачений порушував порядок у залі судового засідання та не підкорявся розпорядженням головуючого, після попереднього попередження, його було видалено за ухвалою суду з зали засідання на весь час судового розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши думку захисника та потерпілої, які просили задовольнити апеляційні скарги, вивчивши доводи апеляційних скарг, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції були дотримані.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 153, ч. 2 ст. 15 п. п. 1, 10, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. п. 1, 4, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, за які може бути призначене покарання, аж до довічного позбавлення волі.

З урахуванням цих обставин, на думку судової колегії, існує певна ймовірність, що обвинувачений ОСОБА_8 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд першої інстанції вирішуючи питання щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою, встановив, що ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України продовжують існувати та не вбачав підстав для застосування іншого запобіжного заходу.

Апеляційний суд погоджується з зазначеними висновками з огляду на вказані для даного провадження обставини. Зокрема ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів та нетяжкого кримінального правопорушення. Як зазначено у клопотанні прокурора намагався зникнути з місця вчинення злочину, але був затриманий працівниками поліції. Даних, які б вказували на міцність соціальних зв`язків обвинуваченого за місцем мешкання, наявність законних джерел доходу, місця роботи, родини, які б суттєво знижували можливість настання встановлених ризиків, суду не надано. Обґрунтованими є доводи сторони обвинувачення щодо можливості обвинуваченого здійснювати вплив на потерпілих та свідків. Крім того, як зазначає прокурор одна з потерпілих є співмешканкою обвинуваченого. Щодо ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, то в даному контексті небезпідставними є посилання прокурора на ту обставину, що обвинувачений раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності. Колегія суддів приймає до уваги, що внаслідок кримінального правопорушення настала смерть ОСОБА_9 , іншим потерпілим спричинені тілесні ушкодження. Зміст обвинувального акту та значимі для даного кримінального провадження обставини вказують на неможливість в даному конкретному випадку застосувати до обвинуваченого інший більш м`який запобіжний захід.

Відповідно до фактичних обставин справи та згідно обвинувального акту, ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий, а саме: вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.09.1990 за ч. 2 ст. 140 до 3років позбавлення волі з застосуванням ст. 46-1 КК України з відстрочкою виконання вироку на 2 роки; вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 11.04.1991 за ч. 3 ст. 101, 17 ч. 3 ст. 141, ч .2 ст. 206, ч. 2 ст. 145, 42, 43КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна; вироком Харківського обласного суду від 11.04.2001 за ч. 3 ст. 142, п. п. А, І ст. 93, ч. 2 ст. 188-1, ч. 1 ст. 189-4, ч. 2 ст. 190, 42 КК України до 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнився 24.12.2012 по відбуттю строку покарання. Наведені обставини свідчать про кримінальне минуле цього обвинуваченого та його певну спрямованість, що об`єктивно підтверджують наявність ризику переховування від суду та можливості впливу на недопитаних у суді осіб.

Крім того, ОСОБА_8 не одружений, офіційно не працевлаштований, вчинив ряд особливо тяжких злочинів у тому числі проти статевої свободи та статевої недоторканності та проти життя і здоров`я особи, тож колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав та інтересів як суспільства, так й іншої потерпілої і свідків.

Заперечення обвинуваченим своєї причетності до вчиненого не спростовує правильності висновків суду першої інстанції. Крім того, безпідставними на даний час є доводи щодо необґрунтованості пред`явленого обвинувачення, оскільки суд, вирішуючи питання щодо запобіжного заходу не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину. Суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Підстави для продовження запобіжного заходу вмотивовані, наявність ризиків об`єктивно вбачається з обставин злочину та даних про особу обвинуваченого.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Заслуговують на увагу доводи захисника щодо тривалості судового розгляду, що має бути враховано судом першої інстанції, разом з тим, з плином часу ризики не зменшилися та з урахуванням пред`явленого обвинувачення і особи обвинуваченого не втратили своєї актуальності і дотепер, у зв`язку із чим підстав для застосування іншого запобіжного заходу чи взагалі незастосування будь-якого запобіжного заходу не вбачається.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та відсутності на цей час жодних підстав для зміни чи скасування цього рішення за доводами апеляційних скарг захисника та обвинуваченого.

Крім того, з урахуванням часу перебування цього кримінального провадження в суді першої інстанції та доводів апелянтів, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду на необхідність дотримання розумних строків встановлених ст.28 КПК України.

Керуючись ст. ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалу Комінтернівського районного суду Харківської області від 12.10.2021 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Звернути увагу суддів на необхідність дотримання вимог розумності строків.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді