"06" грудня 2021 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря - ОСОБА_2 ,
Досудовим розслідуванням встановлено, що приблизно влітку 2021 року, більш точний час в ході досудового слідства не встановлено, ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , вступили у злочинну змову, та діючи умисно, з корисливих мотивів, реалізуючи спільний намір на придбання права на майно шляхом обману, а саме права на квартиру АДРЕСА_2 , що належала на праві приватної власності ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх наслідки у вигляді незаконного набуття членами злочинної групи права власності на зазначену квартиру, та бажаючи настання цих наслідків, замовили виготовлення та отримали від невстановлених в ході досудового розслідування осіб, виготовлену заздалегідь довіреність на розпорядження нерухомим майном від імені ОСОБА_12 на ім`я ОСОБА_13 посвідчену приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_14 за №496 від 19.10.2021, а саме на розпорядження належною ОСОБА_12 квартирою АДРЕСА_2 , яка містила завідомо неправдиві відомості, щодо волевиявлення ОСОБА_12 , з метою її подальшого використання при шахрайському заволодінні правом на нерухоме майно.
20.10.2021, в денний час, більш точного часу в ході досудового слідства не встановлено, ОСОБА_9 , продовжуючи реалізовувати спільний злочинний умисел, діючи згідно заздалегідь розробленого плану, за попередньою змовою з ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , виконуючи відведену їй роль, прибула до офісу приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , спільно з ОСОБА_13 , де надали нотаріусу завідомо підроблену довіреність, на останню
на право розпорядження квартирою належною ОСОБА_12 , ввівши тим самим в оману приватного нотаріуса.
Після чого ОСОБА_17 та ОСОБА_13 , надали приватному нотаріусу ХМНО ОСОБА_2 документи, які необхідні відповідно до положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, для посвідчення нотаріусом договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який укладався від імені ОСОБА_12 , в інтересах якої діяла ОСОБА_13 , як продавця та ОСОБА_9 , як покупця, а саме завідомо підроблену довіреність на розпорядження нерухомим майном від імені ОСОБА_12 на ім`я ОСОБА_13 посвідчену приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_14 за №496 від 19.01.2021, яка містила завідомо неправдиві відомості, щодо волевиявлення ОСОБА_12 , та правовстановлюючі документи на зазначене нерухоме майно, та переконали нотаріуса, щодо наявності у ОСОБА_12 , справжнього волевиявлення на відчуження нерухомого майна.
Таким чином, в результаті вказаних спільних злочинних дій ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_18 , останні, діючи умисно і з корисливим мотивом, шляхом обману (шахрайства), у тому числі використання завідомо підробленого документа незаконно набули право власності на майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 , яка перебувала у приватній власності ОСОБА_12 , вартістю, згідно з висновком про вартість майна б/н від 28.10.2021 1 754 967 (один мільйон сімсот п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот шістдесят сім) грн., що є особливо великим розміром, яким розпорядилися на власний розсуд вчинивши правочин із майном, а саме уклавши з громадянкою ОСОБА_6 , договір позики зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій № 2126 від 27.10.2021, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 , та іпотечний договір зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за №2128 та №2129 від 27.10.2021 посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 , спричинивши тим самим потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду.
В ході досудового розслідування встановлено наявність майна у підозрюваного ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, санкцією статті, яка інкримінується підозрюваним, передбачено конфіскацію майна.
Також в ході досудового розслідування потерпілою ОСОБА_12 заявлено цивільний позов на загальну суму 1 887 367 грн.
Таким чином, у органу досудового розслідування виникла необхідність в арешті майна, в порядку п. 3, п.4 ч. 2 ст. 170 КПК України, яке належить підозрюваному ОСОБА_20 , з метою забезпечення в подальшому можливості призначення судом покарання у вигляді конфіскації майна та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).
У судове засідання прокурор ОСОБА_21 не з`явився, повідомлений належним чином та своєчасно, на електронну адресу суду спрямував заяву, в якій він просить розглянути клопотання за його відсутності, клопотання підтримав, та просив про його задоволення.
Неприбуття слідчого, прокурора у судове засідання відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України не перешкоджає розгляду клопотання.
Підозрюваний ОСОБА_10 як власник майна та третя особа у судове засідання не викликались на підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, з метою забезпечення арешту майна.
27.10.2021 в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні злочинів затримані ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , яким 28.10.2021 повідомлено про підозри у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 4 ст.190 КК України.
В ході досудового розслідування потерпілою ОСОБА_12 заявлено цивільний позов на загальну суму 1887367 грн.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 цього Кодексу, а саме: запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
До матеріалів клопотання залучено цивільний позов ОСОБА_12 , яка просить стягнути на свою користь з ОСОБА_19 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 шкоду заподіяну внаслідок злочину в розмірі 1887367 грн.
За змістом ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.
Як зазначено вище, 27.10.2021 ОСОБА_20 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбачено ч.4 ст. 190 КК України, тобто шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах або організованою групою.
Санкція ч.4 ст. 190 КК України передбачає позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.
Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
У відповідності до абз. 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Тобто, іпотека виступає забезпеченням виконання особою своїх зобов`язань за іпотечним договором та не є безумовною підставою для переходу права власності на таке майно до іпотекодержателя.
Водночас, у разі припинення основного зобов`язання за іпотечним договором, закінчення строку його дії або визнання іпотечного договору недійсним така іпотека припиняється, а майно може бути відчужене його власником (ст. 17 Закону України «Про іпотеку»).
Згідно ч. 7 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу. Відтак, кримінально-правовий арешт має пріоритет перед арештами накладеними відповідно до інших актів законодавства, в тому числі й перед встановленням заборони на відчуження майна за іпотечним договором.
За викладених обставин, слідчий суддя приходить до висновку, що перебування квартири в іпотеці не перешкоджає накладенню на неї арешту, оскільки у передбачених Законом України «Про іпотеку» випадках іпотека може бути припинена, що надасть підозрюваній можливість відчужити чи передати таке майно на користь третіх осіб з метою його приховування.
Захід забезпечення кримінального правопорушення ніяким чином не погіршує становища третіх осіб, які мають майнові вимоги, оскільки відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, а тому арешт майна, застосований ухвалою слідчого судді стосується лише становища власника майна.
На переконання слідчого судді, додані до клопотання прокурора матеріали свідчать про наявність правових підстав для накладення арешту, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, а також відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) для запобігання можливості його відчуження чи передання на користь третіх осіб з метою приховування. Стороною обвинувачення доведено необхідність накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_7 , а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.
Захід забезпечення у вигляді арешту майна підозрюваного, шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди, стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію та відчуження вказаного майна, належного підозрюваному, відповідає завданням кримінального провадження.
Слідчий суддя вважає розумним та співрозмірним обмеження права власності підозрюваного ОСОБА_7 завданням кримінального провадження.
Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, слідчим суддею не встановлено.
Застосування заходу забезпечення у вигляді арешту майна у вказаний спосіб відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження, а від так клопотання прокурора підлягає задоволенню.
Згідно з ч. 4 ст. 107 КПК України у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.
На підставі викладеного, керуючись ст. 107, 170-173, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,-
Відповідно до ст. 175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя - ОСОБА_1