Справа № 216/6282/18
Провадження № 1-кп/216/254/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року місто Кривий Ріг

Дніпропетровської області
Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000145 від 01 жовтня 2018 року відносно:

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжя, який є громадянином України, має професійно-технічну освіту, раніше військовослужбовця військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , який обіймав посаду номера обслуги 2 гаубичної самохідно-артилерійської батареї 1 гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону, у військовому званні «молодший сержант», є учасником бойових дій, перебуває у зареєстрованому шлюбі, утриманців не має, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 402 КК України,-

учасники кримінального провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

захисник ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

Указом Президента України №607/2014 від 21.07.2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №1595-VII від 22.07.2014, відповідно до ст.ст.106 ч.1 п.п.1, 17, 20; 112 Конституції України та ст.ст.4, 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 оголошено проведення, зокрема, на території Кіровоградської області часткової мобілізації та постановлено здійснити призов військовозобов`язаних для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву.

Досудовим розслідуванням встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.07.2017 № 7 молодшого сержанта ОСОБА_3 прийнято у добровільному порядку на військову службу за контрактом та призначено на посаду номера обслуги 2 гаубичної самохідно-артилерійської батареї 1 гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону, зараховано до списків особового складу та поставлено на всі види забезпечення.

У відповідності до вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, молодший сержант ОСОБА_3 , згідно з вимогами ст.ст. 9, 11, 16, 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог ст.ст. 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази, забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Командир (начальник) має право віддавати підлеглому накази, а підлеглий зобов`язаний їх виконати сумлінно, точно та у встановлений строк.

Згідно Указу Президента України № 303/2014 від 17.03.2014 «Про часткову мобілізацію» затвердженого Верховною Радою України № 1126-VII, ст.ст. 1, 4 ч. 8, ст. 5 ч. 1, ст. 10, 11, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», на території України з 17.03.2014 по теперішній час почав діяти особливий період, який визначений як період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Разом з тим, молодший сержант ОСОБА_3 всупереч наведених вимог закону, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, посягаючи на встановлений порядок підлеглості, порушуючи військову дисципліну, з мотивів хибно зрозумілих інтересів служби, відкрито відмовився виконувати наказ командира (начальника), за наступних обставин.

Так, на підставі наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_6 молодший сержант ОСОБА_3 повинен був разом з іншими військовослужбовцями 02.06.2018 вибути в оперативне підпорядкування Керівника операції об`єднаних сил в адміністративних межах Донецької та Луганської областей. У зв`язку з цим, 02.06.2018 командиром військової частини НОМЕР_1 , було видано відповідний наказ № 169. При цьому, вищезазначений наказ, виданий у встановленому Законом порядку відповідними особами в межах наданих їм повноважень, зміст наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.06.2018 № 169 не суперечив чинному законодавству та не був пов`язаний з порушенням конституційних прав і свобод молодшого сержанта ОСОБА_3 , не носив в собі явно злочинного змісту, у зв`язку з чим підлягав беззастережному та неухильному виконанню з боку останнього.

02.06.2018 близько 08 годині 30 хвилин тимчасово виконуючий обов`язки командира частини майор ОСОБА_6 , будучи, згідно зі ст. 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальником за військовим званням та за посадою по відношенню до молодшого сержанта ОСОБА_3 , на виконання вимог ст.ст. 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, на території військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), ознайомив та роз`яснив молодшому сержанту ОСОБА_3 зміст і вимоги наказу №169 від 02.06.2018 та ознайомив з вказаним наказом під особистий підпис.

Однак, 02.06.2018 молодший сержант ОСОБА_3 всупереч вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 28, 30, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, порушуючи військову дисципліну, діючи умисно, відкрито відмовився виконувати наказ тимчасово виконуючий обов`язки командира частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_6 від 02.06.2018 №169 щодо відбуття в оперативне підпорядкування Керівника операції об`єднаних сил в адміністративних межах Донецької та Луганської областей.

Таким чином ОСОБА_3 своїми умисними діями вчинив непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника, вчинену в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто вчинив кримінальне правопорушення злочин, передбачений ст.402 ч.3 КК України.

26.07.2021 під час судового розгляду між прокурором та обвинуваченим і його захисником було укладено угоду про визнання винуватості, яку вони підписали, при чому обвинувачений беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних вище обставин і кваліфікації.

За змістом угоди сторони погоджуються на призначення обвинуваченому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 402 КК України, та призначити узгоджену сторонами угоди міру покарання з застосуванням ст. 69 КК України перейти до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч. 3 ст. 402 КК України та з застосуванням ст. 53 КК України призначити ОСОБА_3 покарання у вигляді штрафу у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто у розмірі 3400 (три тисячі чотириста) гривень 00 копійок.

Прокурор в судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні даної угоди дотриманні вимоги КПК України та КК України, просив її затвердити та призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання.

Обвинувачений, захисник, кожен окремо в судовому засіданні також просили затвердити угоду та призначити узгоджену в ній міру покарання, при цьому обвинувачений беззаперечно визнав себе винним у вчиненні інкримінованого злочину за викладених обставин.

Перед затвердженням угоди учасникам кримінального провадження роз`яснено наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ч. 1 ст. 473 КПК України, відповідно до якої наслідком укладення та затвердження угоди про визнання винуватості є:

1) для підозрюваного чи обвинуваченого - обмеження права оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 і 424 цього Кодексу та відмова від здійснення прав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 474 цього Кодексу;

2) для потерпілого - обмеження права оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 і 424 цього Кодексу та позбавлення права вимагати в подальшому притягнення особи до кримінальної відповідальності за відповідне кримінальне правопорушення і змінювати розмір вимог про відшкодування шкоди.

Згідно із ч. 5 ст. 474 КПК України перед прийняттям рішення про затвердження угоди про визнання винуватості суд під час судового засідання з`ясував в обвинуваченого, що він цілком розуміє:

1) що він має право на справедливий судовий розгляд, під час якого сторона обвинувачення зобов`язана довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, а він має такі права:

мовчати, і факт мовчання не матиме для суду жодного доказового значення;

мати захисника, у тому числі на отримання правової допомоги безоплатно у порядку та випадках, передбачених законом, або захищатися самостійно;

допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь;

2) наслідки укладення та затвердження угод, передбачені статтею 473 цього Кодексу;

3) характер кожного обвинувачення;

4) вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Відповідно до ч. 6 ст. 474 КПК України суд переконався у судовому засіданні, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Згідно із ч. 7 ст. 474 КПК України суд перевірив угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Підстав для відмови в затвердженні угоди не вбачається, оскільки:

1) умови угоди не суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону;

2) умови угоди відповідають інтересам суспільства;

3) умови угоди не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;

4) не існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися;

5) відсутня очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;

6) наявні фактичні підстави для визнання винуватості.

Учасникам кримінального провадження роз`яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим може бути оскаржений в апеляційному порядку:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Вирішуючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості укладену 26.07.2021 між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості скоєного правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який є учасником бойових дій, перебуває у зареєстрованому шлюбі, утриманців не має, на обліку у лікаря-психіатра і лікаря нарколога не перебував і не перебуває.

Ураховуючи викладене, суд прийшов до висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором і обвинуваченим в підготовчому судовому засіданні згідно із п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України та призначення обвинуваченому узгодженої між сторонами угоди міри покарання.

Матеріальної шкоди даним кримінальним правопорушенням не завдано.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати відсутні.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 370, 374-376, 475 КПК України,

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 26 липня 2021 року між прокурором Криворорізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 у присутності захисника - адвоката ОСОБА_7 , у рамках кримінального провадження №000145 від 01 жовтня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 402 КК України.

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 402 КК України та призначити узгоджену сторонами угоди міру покарання з застосуванням ст.ст. 53, 69 КК України у вигляді штрафу у розмірі двохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто у розмірі 3400 (три тисячі чотириста) гривень 00 копійок.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не обирався.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Подання апеляційної скарги на вирок зупиняє набрання ним законної сили та його виконання. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Роз`яснити обвинуваченому його право подати клопотання про помилування Президенту України, право ознайомитись із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження, право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції (у разі перебування під вартою).

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Особливості та обмеження права оскарження даного вироку визначені ст. 394 та ч. 2 ст. 473 КПК України.

Головуючий суддя ОСОБА_1