УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2021 року

м. Київ
справа № 243/6777/16-к
провадження № 51-1273ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув матеріали провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 08 грудня

2020 року щодо нього.
Обставини, встановлені рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст рішень судів
Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня

2020 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 415 Кримінального кодексу України (далі КК) та призначено йому покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 ухвалено обчислювати з дня його фактичного затримання після набрання вироком законної сили.
Вирішено питання щодо цивільних позовів, судових витрат та речових доказів

у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за таких обставин. Так, старшина ОСОБА_4 призначений на посаду начальника радіостанції військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу командира цієї військової частини

від 29 жовтня 2009 року № 6ПМ.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26 листопада

2014 року № 489 за ОСОБА_4 був тимчасово закріплений автомобіль

Урал 4320, в/н НОМЕР_2 .
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26 листопада 2014 року № 261 ОСОБА_4 вибув у розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ) з метою забезпечення боєприпасами військових частин ЗСУ, які беруть участь в антитерористичній операції.
За наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 28 листопада 2014 року № 1305 був організований марш з метою перевезення боєприпасів у період з 29 по 30 листопада 2014 року зведеним підрозділом у складі п`яти машин за маршрутом:

м. Балаклія смт Савинці м. Ізюм м. Слов`янськ базовий табір антитерористичного центру м. Краматорська - м. Артемівськ, у тому числі автомобілем Урал 4320, в/н НОМЕР_2 , під керуванням прапорщика ОСОБА_4 .
Так, згідно з пунктами 31.1, 31.4, 31.4.1, 31.4.5 Правил дорожнього руху

(далі Правил), технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємстввиробників та іншої нормативно-технічної документації; забороняється експлуатація транспортних засобів за наявності таких технічних несправностей та невідповідності таким умовам: а саме вантажних автомобілів з дозволеною максимальною масою вище 3,5 т, які мають остаточну висоту малюнка протектора шин менше 1 мм, а також транспортних засобів зі зміненою конструкцією гальмівних систем.
Водночас ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, який безпосередньо керує рухом транспортної машини, 29 листопада 2014 року близько 04:00 перед виїздом транспортного засобу на марш із військової частини НОМЕР_3 , усупереч вищевказаним правилам експлуатації транспортної машини, порушуючи покладені на нього

та передбачені пунктами 2.3, 31.4, 31.4.1, 31.4.5 Правил обов`язки, не перевірив справного стану транспортного засобу та допустив виїзд із технічно несправною гальмівною системою автомобіля Урал 4320, в/н НОМЕР_2 , через від`єднання гальмівного механізму лівого колеса середньої вісі від гальмівної системи, у зв`язку з чим ефективність гальмування була зниженою, тобто зі зміненою конструкцією гальмівної системи, а також із шинами коліс задньої вісі та шиною лівого колеса середньої вісі автомобіля Урал 4320, в/н НОМЕР_2 , які перебували в технічно несправному стані через повний знос малюнка протектора, експлуатація якого за наявності зазначених технічних несправностей та невідповідності передбаченим умовам була заборонена.
Крім того, відповідно до обов`язків водія, передбачених пунктами 2.3 та 12.1 Правил, для забезпечення безпеки дорожнього руху прапорщик ОСОБА_4 був зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування транспортним засобом у дорозі та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, під час вибору

у встановлених межах безпечної швидкості руху враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.
Так, згідно з повідомленням метеорологічної станції Артемівськ 29 листопада 2014 року спостерігалися такі погодні умови, а саме з 6:00 до 08:40 передбачався серпанок із видимістю 24 км, на дорогах передбачалася ожеледиця, висота снігового покриву складала 2 см, при цьому середньодобова температура складала 2,3 градуси морозу.
29 листопада 2014 року близько 06:00, в районі 665 км + 500 м автодороги сполученням КиївХарківДовжанське на території Слов`янського району Донецької області військовослужбовець військової частини польова пошта НОМЕР_1 прапорщик ОСОБА_4 , безпосередньо керуючи рухом транспортної машини

автомобілем Урал 4320, в/н НОМЕР_2 , усупереч статтям 14, 16 Закону України «Про дорожній рух», пунктами 2.3 та 12.1 Правил під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, у результаті чого на спуску

по слизькій дорозі втратив керованість транспортного засобу та допустив виїзд

на зустрічну смугу руху керованого автомобіля із подальшим зіткненням

з автомобілем «Тoyota Сorolla», державний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_5 .
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажирам автомобіля «Тoyota Сorolla» було заподіяно тілесні ушкодження, а саме: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були спричинені тілесні ушкодження, які у сукупності мали ознаки тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, від яких настала смерть потерпілих;

ОСОБА_8 і ОСОБА_9 отримали ушкодження, які у сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, а водію вказаного транспортного засобу

ОСОБА_5 були спричинені ушкодження, які у сукупності належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеності винуватості у вчиненні злочину, та кваліфікації дій свого підзахисного, просив змінити оскаржуване рішення, вважаючи призначене йому покарання надто суворим, та, враховуючи ряд обставин, що пом`якшують покарання, звільнити його від відбування покарання

з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 08 грудня 2020 року вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість. Просить призначити покарання із застосуванням
ст. 75 КК. Аргументуючи свою вимогу, скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували в повній мірі того, що ОСОБА_4 визнав свою винуватість і покаявся у скоєному, одружений і має на утриманні двох малолітніх дітей 2012 та 2015 років народження. Також на цей час його визнано учасником бойових дій та особою з інвалідністю другої групи, яка пов`язана з проходженням військової служби. Вказує, що військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення суду подані заявки і найближчого часу потерпілим будуть виплачені всі суми, присуджені судом на відшкодування шкоди. За його твердженням суди обох інстанцій не врахували, що на час ДТП він перебував на військовій службі та ДТП сталася у зв`язку з проходженням такої під час виконання бойового наказу, за технічний стан автомобіля і його випуск у рейс відповідали інші військові посадові особи військової частини, під час руху в колоні він був позбавлений можливості самостійно незалежно обирати швидкість руху.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій

судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також достовірність фактичних обставин кримінального провадження, як про це ставить питання у касаційній скарзі засуджений, посилаючись на суперечності щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, зокрема, що стосується технічного стану керованого ним автомобіля, який зобов`язані були перевірити інші посадові особи військової частини та у зв`язку

з цим фактично посилається на неповноту судового розгляду, що полягає

у неналежному встановленні ступеню його винуватості та наявності вини інших осіб, діяння яких перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з ДТП та наслідками, що наступили. Зазначає, що вищевказані порушення, допущені місцевим судом були проігноровані судом апеляційної інстанції.
Водночас Верховний Суд звертає увагу, що невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК).
Проте, відповідно до статті 438 КПК суд касаційної інстанції вправі скасувати або змінити оскаржені судові рішення лише у випадку допущених судами істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Суд не має права скасовувати або змінювати судові рішення, постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частинами 1 та 3 статті 26 КПК сторони кримінального провадження

є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а суд вирішує лише питання, винесені на його розгляд сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 404 КПК апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції в межах питань, винесених на його розгляд сторонами.
Однак, у касаційній скарзі засудженого наводяться доводи, які не були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Водночас питання законності вироку місцевого суду в частині засудження ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 415 КК на стадії апеляційного перегляду жодна зі сторін також не порушувала.

Більше того, із вироку місцевого суду вбачається, що винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 415 КК, ОСОБА_4 визнав у повному обсязі та відмовився від пояснень щодо фактичних обставин справи, на підставі ст. 63 Конституції України.
Апеляційний суд при розгляді справи повністю дотримався вимог процесуального закону, розглянувши справу в межах апеляційної скарги і прийнявши відповідні рішення за доводами, порушеними сторонами перед апеляційною інстанцією.
Таким чином, не розглянувши доводів, наведених у касаційній скарзі засудженого, апеляційний суд діяв у відповідності до вимог процесуального закону.
Отже, Суд відхиляє такі доводи засудженого, оскільки дотримання апеляційним судом процесуальних правил не може бути підставою для скасування постановленого вироку
Що стосується призначеного ОСОБА_4 покарання, яке, на його думку,

є суворим, до нього безпідставно не застосовано приписи ст. 75 КК, то суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винуватого та обставини,

які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Так, у статті 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності

призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень видно, що не встановлено обставин

на підтвердження того, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням вказаних засад.

Як убачається з судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання наближене до мінімального розміру санкції ч. 2 ст. 415 КК, місцевий суд, із висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК відноситься до тяжких злочинів, дані про особу винуватого, який раніше не судимий, визнав винуватість в повному обсязі, має на утриманні двох малолітніх дітей, позитивно характеризується

за місцем мешкання та служби, є учасником АТО, вибачився перед потерпілими

в судовому засіданні, а також врахував позицію потерпілих, які просили призначити йому покарання на розсуд суду.
Також, розглядаючи питання щодо можливості призначення покарання, яке б не перевищувало 5 років позбавлення волі та застосування положень ст.75 КК, суд першої інстанції врахував, що кримінальне правопорушення призвело до непоправних наслідків, а саме смерті двох осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , завдання двом потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень та водію ОСОБА_5 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Крім того, ухвалюючи рішення щодо неможливості застосування положень ст.75 КК, місцевий суд врахував також і особу ОСОБА_4 , який хоча і висловив жаль

з приводу скоєного у судовому засіданні, однак жодним чином з моменту події злочину (з 29 листопада 2014 року) не намагався відшкодувати потерпілим заподіяну шкоду, жодного разу не надавав будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей, матері яких загинули в ДТП. Крім того, суд послався на те,

що потерпілі в судовому засіданні пояснювали, що ОСОБА_4 та його колеги після ДТП не намагалися надати будь-якої допомоги постраждалим, що засудженим не було спростовано під час судового розгляду, тому з урахуванням такого ставлення засудженого до вчиненого та наслідків його дій, навіть беручи до уваги те, що ОСОБА_4 є учасником АТО, має власну родину, в якій виховує двох малолітніх дітей, та позитивні характеристики, суд не знайшов підстав для застосування положень ст.75 КК.
Крім того, апеляційний суд переглянув вирок щодо ОСОБА_4 за апеляційною скаргою захисника і постановив мотивовану ухвалу, якою відмовив у задоволенні скарги, а вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Так, апеляційний суд вказав, що міра покарання ОСОБА_4 призначена у відповідності з вимогами статей 50, 65 КК, з урахуванням всіх обставин, а доводи апеляційної скарги захисника про можливість призначення ОСОБА_4 покарання з іспитовим строком, на думку колегії суддів, не є слушними, оскільки щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, участь в зоні АТО та наявність захворювань, не є безумовним обов`язком суду для застосування положень

ст. 75 КК.
Також, колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано зазначила, що не заслуговують на увагу і доводи захисника, що ОСОБА_4 має на утриманні двох малолітніх дітей, оскільки потерпілі, які постраждали та загинули під час ДТП, також мають дітей.
Отже, доводи про суворість призначеного покарання були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано визнав їх безпідставними. Ухвала суду відповідає вимогам КПК. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Крім того, як вбачається з оскаржуваних судових рішень, суд призначив

ОСОБА_4 покарання ближче до найнижчої межі, передбаченої

санкцією інкримінованої йому статті та навів у вироку підстави ухвалення

такого рішення.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винуватою, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які з достатнім обґрунтуванням було реалізовано під час ухвалення вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим немає.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не має підстав вважати рішення суду апеляційної інстанції таким, що суперечить нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, та не вбачає невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 08 грудня 2020 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3