ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/520/21 Справа № 691/698/20 Категорія: ст. 331 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
обвинуваченого в режимі відеоконференції з Городищенським районним судом: прокурора захисникаОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси виділені матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 07 червня 2021 року, якою відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 115, ч.3 ст. 185 КК України, продовжено строк тримання під вартою, на 60 діб, по 05 серпня 2021 року, з утриманням в Державній установі «Черкаський слідчий ізолятор»,-

в с т а н о в и л а :

В провадженні Городищенського районного суду Черкаської області перебувають матеріали об`єднаного кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 115, ч.3 ст. 185 КК України.

Прокурор звернувся до суду із клопотанням про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , строком на 60 діб, оскільки обвинувачений ОСОБА_6 , будучи раніше притягнутим до кримінальної відповідальності, а саме відносно нього за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, 31.10.2018 обвинувальний акт було направлено до суду, на шлях виправлення не став та скоїв умисний, особливо тяжкий злочин за яким законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, а тому існують ризики того, що останній може: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, а саме: на жителів будинку в якому обвинувачений проживає, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення.

Ухвалою районного суду від 07.06.2021 обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою на 60 діб, по 05.08.2021 року.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати ухвалу про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та винести обґрунтоване, вмотивоване, справедливе рішення. Зазначив, що він у своєму запереченні на подане клопотання стороною обвинувачення був проти не лише щодо продовження йому запобіжного заходу, але й щодо кваліфікації його дій за ч.1 ст. 115 КК України. Вважає, що прокурор у своєму клопотанні не надав обґрунтованих та об`єктивних доказів, а також матеріалів на підставі яких можливо застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а лише обмежився виключно переліком ризиків. Так, стороною обвинувачення не надано жодних вагомих доказів, які б підтверджували факт можливого його переховування від органів розслідування чи суду, незаконного впливу на свідків, чи переховування будь-яких речей, документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Апелянт вказує, що під час застосування запобіжних заходів у виді тримання під вартою він не порушував дисципліну, виконував законні вимоги працівників правоохоронних органів та слідчого ізолятора, однак такі відомості в матеріалах справи відсутні.

Обгрунтовуючи свої апеляційні вимоги, обвинувачений ОСОБА_6 просив суд взяти до уваги дані про погіршення його стану здоров`я, оскільки він має ряд тяжких захворювань, зокрема четверту (останню) клінічну стадію ВІЛ інфекції, та перехворів туберкульозом, у зв`язку з чим потребує належного медичного лікування, яке отримати в умовах СІЗО неможливо.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_7 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу місцевого суду залишити без змін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст. 392 КПК України ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До закінчення продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вбачається з ч.3 ст. 407 КПК України, постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Ухвала суду про продовження строку тримання під вартою повинна відповідати вимогам ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 177, 178, 183 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що вказані вимоги місцевим судом дотримані в повному обсязі.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є вірним висновок суду першої інстанції про наявність ризиків, наведених прокурором, а саме те, що: обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, може переховуватись від суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.
Отже, приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що ризики, які мали місце, до теперішнього часу не припинили існувати і не зменшились, та виправдовують необхідність тримання під вартою обвинуваченого під час судового розгляду.
На стадії судового розгляду кримінального провадження на підставі обвинувального акту апеляційний суд позбавлений права вирішувати питання щодо обгрунтованості та доведеності обвинувачення, які повинен вирішити суд першої інстанції по суті висунутого обвинувачення особі, а тому доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо безпідставної кваліфікації його дій за ч.1 ст.115 КК України, є неприйнятними.
Крім того, перевіркою матеріалів встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні 10.04.2020 особливо тяжкого кримінального правопорушення, наслідком якого стала смерть особи, хоча ще 31.10.2018 відносно нього обвинувальний акт по іншому кримінальному провадженню за ч.3 ст.185 КК України було направлено до суду, його розгляд триває, він офіційно не працевлаштований та не одружений, що вказує на відсутність у нього постійного, легального джерела прибутку та відсутність міцних соціальних зв`язків, за місцем проживання характеризується негативно.
Зазначені обставини дають достатні підстави вважати про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які наведені в клопотанні прокурора та оскаржуваній ухвалі суду та свідчать про неспроможність доводів обвинуваченого про відсутність доказів, якими підтверджується існування таких ризиків.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що відсутні підстави для зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, оскільки таке рішення не зможе запобігти ризикам, які продовжують існувати на стадії судового розгляду.
Саме продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою як досудового, так і судового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою, що визначено в рішенні Європейського суду за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії».
Як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час апеляційного розгляду, не здобуто даних, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_6 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважали ризики, передбачені ст.177 КПК України.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо погіршення його стану здоров`я та наявності тяжких захворювань, є необгрунтованими, оскільки будь-яких доказів, які б свідчили про тяжкий стан його здоров`я, що унеможливлювало б перебування останнього під вартою, обвинуваченим суду надано не було.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що діючі норми права встановлюють, що особа, яка перебуває під вартою, не позбавлена права отримувати належну медичну допомогу.
У підпункті 1 пункту 3 розділу І Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 2019 року №1769/5, зазначено, що ув`язнені та засуджені, яких тримають у СІЗО, користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених законодавством України і встановлених вироком суду (для засуджених). Обмеження прав, які застосовуються до ув`язнених та засуджених, мають бути мінімально необхідними для досягнення обґрунтованих цілей. Такі обмеження не можуть застосовуватись, якщо для ефективного досягнення поставлених цілей існує менше альтернативне обмеження.
У підпункті 1 пункту 4 розділу І вказаних вище Правил, серед іншого, зазначено, що ув`язнені і засуджені мають право:
на охорону здоров`я в обсязі, встановленому Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», за винятком обмежень, передбачених законодавством;
за висновком лікуючого лікаря отримувати від родичів або інших осіб (у фабричній закритій непошкодженій упаковці) лікарські засоби або їх аналоги, призначені для проходження курсу лікування, та медичні вироби, а також купувати їх за безготівковим розрахунком;
купувати протягом місяця за безготівковим розрахунком продукти харчування і предмети першої потреби, письмове приладдя, газети і книги через торговельну мережу на замовлення на суму та у кількості, що передбачені Законом України «Про попереднє ув`язнення», КВК та цими Правилами.
Пунктами 3 та 4 Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі,затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 серпня 2014 року за № 990/25767 (із змінами), встановлено, що:
медичне обслуговування (амбулаторне, стаціонарне лікування, реабілітація), контроль та аналіз стану здоров`я засуджених організовуються і проводяться медичними працівниками відповідно до законодавства про охорону здоров`я, системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів в порядку, передбаченому законодавством;
у закладах охорони здоров`я ДКВС надаються медична допомога при невідкладних станах, первинна медична допомога, вторинна (спеціалізована) та паліативна допомога, медична реабілітація, здійснюється санітарно-епідеміологічний нагляд, проводяться санітарно-гігієнічні та протиепідемічні заходи, у тому числі із впровадження превентивної медицини (пропаганда здорового способу життя, зокрема з питань дотримання особистої гігієни, запобігання інфекційним захворюванням, алкоголізму та наркоманії, попередження самогубств, гігієнічне навчання), організовується цілодобове чергування медичних працівників, забезпечення засуджених лікарськими засобами, медичними виробами, технічними та іншими засобами реабілітації, проводиться реабілітація та лікування після захворювань і травм.
Вказані норми права дають підстави вважати, що у обвинуваченого ОСОБА_6 є можливість реалізувати своє право на охорону здоров`я та отримати адекватну медичну допомогу за місцем ув`язнення.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , які були б безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
З врахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, та задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6 .

Керуючись ст. 183, 199, 331, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 07 червня 2021 року, якою відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 115, ч.3 ст. 185 КК України, продовжено строк тримання під вартою, на 60 діб, по 05 серпня 2021 року, - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення іоскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді