н/п 1-кп/953/706/21

"11" червня 2021 р. Київський районний суд м. Харкова у складі суду:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника адвоката ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з кваліфікацією кримінального правопорушення передбаченого ст.. 187 ч.1 КК України, запобіжний захід тримання під вартою до 12.06.2021р. -
У підготовчому судовому засіданні прокурор звернувся до суду з письмовим клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого.
В обґрунтування клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, прокурор посилалася на те, що існує обґрунтована підозра обвинуваченого у вчиненні інкримінованого тяжкого кримінального правопорушення, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до семи років, а також обвинувачений не має офіційного місця роботи та доходу, а тому вважає, що існують ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, які стали підставою для обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу, та продовжують існувати і наразі їх вагомість не зменшилась, а саме, переховування від органів досудового розслідування та/або суду, незаконний вплив на потерпілих та свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення. Прокурор вважає, що застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу не зможе запобігти вказаним ризикам, які на цей час не зменшились та не змінились.
Захисник заперечувала проти продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вважала , що вже не існують ризики зазначені прокурором.
Обвинувачений ОСОБА_4 погодився з захисником.
Потерпілий ОСОБА_6 покладався на розсуд суду , просив повернути йому вилучений телефон.
За вимогами частини третьої статті 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.
При вирішенні питання про доцільність продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.
У рішенні по справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.
Так, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Так, вирішуючи питання про доцільність продовження раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_4 , суд враховує дані про особу обвинуваченого , який зареєстрований в Донецької області, мешкає в м.Харкові без реєстрації, не одружений, не працює , раніше не судимий, не має офіційного місця роботи та доходу.
З огляду на конкретні обставини та на суспільну небезпечність діяння, а також тяжкість покарання за тяжкий злочин, у вчиненні якого обвинувачуються останний та обставини вчинення злочину, що інкриміновано, а саме, із застосуванням насильства небезпечного для життя та здоров`я особи, суд прийшов до висновку, що наразі не перестали існувати ризики, які стали підставою для обрання відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме, визначені пунктами 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України: можливість переховування від суду, можливість незаконного впливу на потерпілих і свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення.
Виходячи з викладеного, враховуючи характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому злочину , що в сукупності вказує про підвищену суспільну небезпеку як самого діяння, так і особи, яка обвинувачуються у його вчинення, а також те, що інкримінований злочин віднесено, згідно статті 12 КК України, до тяжких злочинів, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 7 років, виходячи з положень статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог частини першої статті 197 КПК України, обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід відповідає характеру і тяжкості діяння, яке йому інкримінується, а разом з іншим, допомагає уникнути виникненню ризиків, існування яких доведено, тому суд приходить до висновку про доцільність продовження строку тримання під вартою.
Судом вирішувалося питання про можливість вжиття до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу, але наявність вказаних вище ризиків та обставин виключає, на думку суду, застосування таких.
Суд, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177, 178 КПК України, керуючись ст. 183 ч.4 КПК України, не визначає розмір застави у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 , при продовженні строку тримання його під вартою, оскільки останньому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 187 ч.1 КК України.
Крім того, під час підготовчого судового засідання прокурор вважав за можливе призначити кримінальне провадження до судового розгляду, зазначив, що відсутні підстави для прийняття рішення, передбаченого п.п.1-4 ч.2 ст. 314 КПК України, перешкод для призначення судового розгляду немає.
Захисник та обвинувачений погодились з думкою прокурора.
Потерпілий також не заперечував проти призначення справи до судового розгляду.
Суд, вислухавши учасників процесу, ознайомившись з обвинувальним актом та доданими до нього матеріалами, дійшов до наступного висновку.
Так, на стадії підготовчого провадження суд зобов`язаний перевірити матеріали кримінального провадження, з`ясувати достатність фактичних і юридичних підстав для прийняття судових рішень, передбачених ч. 3 ст. 314 КПК України, вирішити питання, пов`язані з підготовкою кримінального провадження до судового розгляду, у тому числі, визначити дату, час та місце судового розгляду, форму проведення судового засідання, склад суду тощо.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення, зокрема, про повернення обвинувального акту, прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.
Вимоги до обвинувального акту передбачені ст. 291 КПК України, де п. 5 передбачено, що в обвинувальному акті повинні бути викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
П. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України встановлено, що обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України. Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.
При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Положеннями ст. 91 КПК України, передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Частиною 3 статті 42 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.
Згідно положення п. а ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 р., кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Обвинувачення повинно бути конкретним, обвинувачена особа реалізує своє право на захист від пред`явленого їй конкретного обвинувачення (відомості про час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). При цьому можливість зміни обвинувачення прокурором під час судового розгляду справи, коли суд звертає увагу на неконкретність обвинувачення на підготовчому судовому засіданні, а прокурор має можливість у стислі терміни усунути вказані порушення, фактично призводить до порушення як права обвинуваченого на захист, так і до порушення розумних строків судового розгляду кримінального провадження та в кінцевому результаті призводить по порушень вимог ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, нечіткість та неоднозначність обвинувачення порушує права обвинуваченого на захист вже з моменту надання йому копії обвинувального акта, оскільки захищатися від неконкретного обвинувачення неможливо.
Суд вважає, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України з наступних підстав:
Так, згідно обвинувального акту дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст.187 КК України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Натомість, як у фактично встановлених обставинах, так і у формулюванні обвинувачення , які вказані в обвинувальному акті, не вказано мотив та мету вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.187 КК України, оскільки мотив та мета є обов`язковими ознаками складу корисливих злочинів проти власності, а саме суб`єктивної сторони складу корисливих злочинів.
Таким чином, в корисливих злочинах проти власності, повинні бути вказані мотив та мета в обвинувальному акті, оскільки відсутність в обвинувальному акті визначення мотивів та мети, свідчить про неконкретність пред`явленого обвинувачення.
В обвинувальному акту як при викладені фактичних обставин, так і в формулюванні обвинувачення , органом досудового розслідування наведено твердження щодо умислу на відкрите викрадання майна потерпілого, а дії обвинуваченого кваліфіковані за ст.. 187 ч.1 КК України.
Крім того, в обвинувальному акті наведено твердження органу досудового розслідування , що після заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, які є небезпечними для життя та здоров`я потерпілого, обвинувачений ОСОБА_4 припинив злочин , а потерпілий пішов до річці умитися , а ОСОБА_4 вирішив продовжити злочин, підійшов до потерпілого та витягнув з карману його куртки мобільний телефон.
При формулювання обвинувачення слідчий повинен встановити та розкрити характерні ознаки відповідного злочину , тобто встановити об`єкт , суб`єкт , об`єктивну та суб`єктивну сторони кримінального правопорушення. Про те , слідчим не розкрито та не зазначено об`єктивної сторони злочину передбаченого ст. 187 КК України , та не розкрито суб`єктивної сторони такого кримінального правопорушення.
Суд вважає, що вищевказані порушення призвели до пред`явлення неконкретної підозри, що тягне за собою порушення права обвинуваченого на захист від конкретного обвинувачення, та з огляду на рішення Європейського суду з прав людини (у справі «Абрамян проти Росії», «Камінські проти Австрії») може відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.
Враховуючи, що вказані факти є підставою для повернення обвинувального акта прокурору, як такого, що не відповідає вимогам КПК України, в порядку п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд дійшов висновку, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.
Керуючись ст.ст. 291, 314-317, 369 КПК України, суд
Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого задовольнити.
Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у ДУ «Харківській слідчий ізолятор» на 60 днів до 10.08.2021р.
Ухвала в частині продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає негайному виконанню та може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 00003678 від 13.04.2021р. року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з кваліфікацією кримінального правопорушення передбаченого ст.. 187 ч.1 КК України - повернути прокурору для усунення недоліків та виконання вимог КПК України.
Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова протягом семи днів з дня її проголошення та набирає законної сили по закінченню строку на її оскарження.

Головуючи суддя ОСОБА_1