ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1360/21 Справа № 174/700/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6
захисників (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7 , ОСОБА_8
обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч.2 ст. 186 КК України та ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України,
В с т а н о в и л а:
Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року:
ОСОБА_9 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, який обчислюється з 16 год. 50 хв. 11 березня 2021 року по 16 год. 50 хв. 09 травня 2021 року, з можливістю внесення застави в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 68100 гривень.
ОСОБА_10 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, який обчислюється з 16 год. 50 хв. 11 березня 2021 року по 16 год. 50 хв. 09 травня 2021 року, з можливістю внесення застави в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 68100 гривень.

Рішення суду обґрунтовано тим, що під час досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні встановлена наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 можуть переховуватися від суду, оскільки за вчинення інкримінованих злочинів їм загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до 6 років. Це надало достатні підстави вважати реальним такий ризик з боку обвинувачених, які, знаючи про тяжкість покарання за вчинені діяння, зможуть переховуватись від суду. Крім того, обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 утриманців не мають, постійного місця роботи також не мають, а отже відсутність міцності соціальних зв`язків є ризиком їхнього зникнення у разі перебування на волі. Також ОСОБА_9 та ОСОБА_10 раніше неодноразово судимі, що є ризиком вчинення ними нових злочинів.

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року та обрати щодо нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, посилаючись на те, що він не скоював інкримінованого йому кримінального правопорушення.

- обвинувачений ОСОБА_9 просить скасувати оскаржувану ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року і постановити свою ухвалу, якою обрати щодо нього запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі, а також зменшити розмір застави.
Зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою. Просить застосувати до нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Доводи прокурора щодо наявності заявлених ризиків вважає необґрунтованими. Вказує на те, що має погане самопочуття, тяжкі захворювання та міцні соціальні зв`язки.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.06.2019 року № 4-р/2019 визнано таким, що є неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Відповідно до абзацу 15 пункту 2.4. мотивувальної частини зазначеного рішення Конституційного суду України, надання особі права на апеляційний перегляд судового рішення про продовження строку тримання під вартою під час судового провадження є проявом гарантії виконання державою міжнародних зобов`язань зі створення умов із забезпечення кожному підозрюваному, обвинуваченому (підсудному) дієвого юридичного засобу захисту його конституційних прав і свобод відповідно до міжнародних стандартів, потрібною гарантією відновлення порушених прав, свобод і інтересів людини, додатковим механізмом усунення помилок, допущених судом першої інстанції під час розгляду кримінальних справ до ухвалення рішення по суті.
14 січня 2021 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо забезпечення виконання рішення Конституційного Суду України стосовно оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлена на стадії судового розгляду, є предметом апеляційного перегляду, у зв`язку з чим подані апеляційні скарги підлягають розгляду в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.
Апеляційний суд вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора дотримані в повному обсязі та вирішуючи питання щодо продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинувачених під вартою.
З матеріалів провадження слідує, що на розгляді П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження №0000087 стосовно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.1 ст.309, ч.2 ст.186 КК України, та ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України.
Прокурором під час судового провадження подано клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з тих підстав, що обвинувачені не мають міцних соціальних зв`язків, а ризики, які існували на час обрання міри запобіжного заходу, не зникли, а тому наразі відсутні підстави для застосування до останніх більш м`якого запобіжного заходу.
Розглядаючи таке клопотання прокурора, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, суд повинен був з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Разом з цим, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції», «Labita v.Italy» від 06.04.2000 року).
Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд зауважує, що суд першої інстанції правильно встановив факт існування ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які стали підставою для обрання обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме, що обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , перебуваючи на свободі, можуть переховуватись від суду та вчинити інші кримінальні правопорушення, враховуючи тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, за що передбачено законом покарання у виді позбавлення волі на строк до шести років, особи обвинувачених, які не мають постійного офіційного місця роботи та законного джерела доходу, раніше судимі, утриманців не мають, а також відсутність міцних соціальних зв`язків.
Ці висновки суду узгоджуються і з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, в частині того, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Таким чином, доводи апеляційних скарг обвинувачених не можуть слугувати самодостатніми підставами для застосування більш м`якого запобіжного заходу з огляду на встановлені вище обставини та особи обвинувачених, оскільки заявлені ризики не зменшилися та продовжують існувати і для їх запобігання судом першої інстанції обґрунтовано продовжений строк тримання під вартою, оскільки обмеження права обвинувачених на свободу в даному випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб забезпечити належне виконання ними своїх процесуальних обов`язків.
Крім того, колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування як обвинуваченого ОСОБА_9 , так і обвинуваченого ОСОБА_10 під вартою, та в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту не доведені.
Посилання ж обвинуваченого ОСОБА_9 у своїй скарзі на те, що суд першої інстанції встановив завеликий розмір застави, який є непомірним для нього та його родичів, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки зазначені в апеляції підстави були враховані судом під час вирішення питання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою з урахуванням того, що ризики, встановлені судом, є реальними, і запобігти їхньому уникненню, окрім як застосуванням найбільш суворого запобіжного заходу неможливо. Суд під час продовження даного запобіжного заходу належним чином врахував обставини кримінальних правопорушень, майновий та сімейний стан обвинуваченого, дані про його особу та ризики, які визнав доведеними, та як вимагають приписи норми ч.5 ст. 182 КПК України, призначив ОСОБА_9 як особі, яка обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, заставу в розмірі, наближеному до мінімальної межі, передбаченої п.2 ч.5 ст. 182 КПК України, а саме - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 68100 гривень, а тому апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_9 в частині зменшення йому розміру застави є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Враховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини щодо порушення статті 5, пункту 1 статті 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод (право на справедливий суд) у зв`язку з надмірно тривалим триманням обвинувачених під вартою та тривалим кримінальним провадженням, апеляційний суд у даному конкретному випадку звертає увагу на рух кримінального провадження, його складність, періодичність призначення судових засідань, об`єм матеріалів, які досліджуються судом, і за результатами апеляційного розгляду не вважає тривале тримання як ОСОБА_9 , так і ОСОБА_9 під вартою надмірним.
Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих останнім кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, дані про особи обвинувачених, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Крім того, враховуючи, що на цей час судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення й судовий розгляд триває, а також з огляду на положення ст. 28, ч.1 ст. 318 КПК України і ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.
Будь-яких порушень кримінального процесуального закону при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а подані у провадженні апеляційні скарги-залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 183, 194, 331, 405, 407, 419, 422 КПК, колегія суддів

П О С Т А Н О В И ЛА :
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - залишити без задоволення.
Ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч.2 ст. 186 КК України та ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4