Номер провадження: 11-кп/813/915/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001478 від 02 липня 2019 року відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, офіційно не працевлаштований, не одруженого, зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України вважається таким, що не має судимості,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених
обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2020 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.
Зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_8 строк його попереднього ув`язнення з моменту фактичного затримання, а саме з 20 серпня 2019 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Строк відбуття покарання відраховується з 20 серпня 2019 року.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою залишений без змін до набрання вироком законної сили.
Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.
Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просила змінити вирок та перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_8 з ч.2 ст.186 КК України на ч.1 ст.125 КК України.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 звернувся до суду з усним клопотанням про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.
Відповідно до ч.1 ст.350 КПК України клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала. Відмова в задоволенні клопотання не перешкоджає його повторному заявленню з інших підстав.
Заслухавши суддю-доповідача., захисника ОСОБА_7 , яка підтримала клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 , думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти його задоволення, апеляційний суд дійшов висновку про таке.
Згідно з положеннями ч.3 ст.176 КПК України, запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Відповідно до ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Апеляційний суд бере до уваги, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював (у справі Фокс, Кембелл і Гартлі проти Сполученого Королівства, Феррарі-Браво проти Італії, Мюррей проти Сполученого Королівства) що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях статей 177, 178, 183 КПК України.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване. Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст.183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Оскаржуваним вироком Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2020 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Таким чином у даному кримінальному провадженні беззаперечно існує, та під час апеляційного розгляду продовжує існувати ризик того, що з метою уникнення відбування значного терміну призначеного покарання обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватись від апеляційного суду, змінити місце проживання, або взагалі залишити територію України.
З урахуванням тяжкості призначеного ОСОБА_8 покарання жодні більш м`які запобіжні заходи у даному випадку не дадуть змогу контролювати місце знаходження обвинуваченого.
Крім того, апеляційний суд враховує те, що обвинувачений ОСОБА_8 до обрання йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою не був працевлаштований та не мав офіційних джерел доходу, то існує ризик того, що він може вчинити інший корисливий злочин.
Також апеляційний суд враховує відсутність міцних соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки останній не одружений та не має осіб, що перебувають на його утриманні.
Приймаючи до уваги вищенаведене та керуючись нормами кримінального процесуального закону, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 193, 194, 376, 405, 407, 418, 419, КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт на час апеляційного розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0001478 від 02 липня 2019 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3