Справа № 446/834/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/472/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Городище Городищенського району Черкаської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

за ч. 3 ст. 286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

та його захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

представника потерпілих ОСОБА_12 ,

за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 на вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 березня 2021 року,

в с т а н о в и л а :

вищезазначеним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 вирішено обчислювати з 5 січня 2020 року.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 строк його попереднього ув`язнення з 5 січня 2020 року до набрання даним вироком законної сили з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Цивільний позов ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 до ОСОБА_6 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта Січ» про стягнення моральної та матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 шкоду завдану транспортному засобу «Chevrolet Malibu» реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 190 024 (сто дев`яносто тисяч двадцять чотири гривні).

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта Січ» на користь ОСОБА_9 шкоду завдану транспортному засобу «ChevroletMalibu» реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта Січ» на користь ОСОБА_9 витрати на лікування та відновлення у розмірі 6 181,30 (шість тисяч сто вісімдесят одну гривню тридцять копійок).

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта Січ» на користь ОСОБА_9 витрати на поховання ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у розмірі 95 751 (дев`яносто п`ять тисяч сімсот п`ятдесят одну гривню).

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 витрати на поховання ОСОБА_14 у розмірі 82 069 (вісімдесят дві тисячі шістдесят десять гривень).

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта Січ» на користь ОСОБА_9 моральну шкоду пов`язану зі смертю ОСОБА_14 у розмірі 28 338,00 (двадцять вісім тисяч триста тридцять вісім гривень).

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта Січ» на користь ОСОБА_10 моральну шкоду пов`язану зі смертю ОСОБА_14 у розмірі 28 338,00 (двадцять вісім тисяч триста тридцять вісім гривень).

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта Січ» на користь ОСОБА_10 моральну шкоду пов`язану зі смертю ОСОБА_15 у розмірі 28 338,00 (двадцять вісім тисяч триста тридцять вісім гривень).

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта Січ» на користь ОСОБА_11 моральну шкоду пов`язану зі смертю ОСОБА_15 у розмірі 28 338,00 (двадцять вісім тисяч триста тридцять вісім гривень).

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч гривень) .

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч гривень) .

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 300 000 (триста тисяч гривень) .

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 50 000 (п`ятдесят) тисяч гривень витрат на правову допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами та арештом транспортних засобів. Зокрема, автомобіль «Lexus GS 300» реєстраційний номер НОМЕР_2 , конфісковано в дохід держави.

ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що 4 січня 2020 близько 22:00 год., керуючи автомобілем «Lexus GS 300» реєстраційний номер НОМЕР_2 , та рухаючись по автодорозі Київ-Чоп у напрямку до м. Київ, при проїзді ділянки дороги в районі 508 км, у с. Банюнин, Кам`янка-Бузького району, Львівської області, порушив вимоги Розділу 1 п.п. 1.2,1.5 Розділу 2 п. 2.3.б), д) Розділу 10п.10.1; Розділу 14 п.14.2 в), 14.6 г) та вимоги дорожньої розмітки 1.1. (вузька суцільна смуга) дод.2 Правил Дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, які виразились у тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед зміною напрямку руху - початком виконання маневру обгону, не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; не переконався, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані; перетнув вузьку суцільну лінію горизонтальної дорожньої розмітки 1.1. дод.2 ПДР України з метою здійснення обгону на ділянці дороги з обмеженою оглядовістю, виїхав на зустрічну смугу, по якій у цей час, у напрямку до м. Чоп рухався автомобіль «Chevrolet Malibu» реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував водій ОСОБА_9 , що призвело до зіткнення між їхніми транспортними засобами. Внаслідок порушення водієм ОСОБА_6 правил безпеки дорожнього руху пасажир автомобіля «Chevrolet Malibu» реєстраційний номер НОМЕР_1 малолітня ОСОБА_14 , 2016 р.н., від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці події, потерпіла ОСОБА_15 померла перебуваючи у лікарні КНП ЛШМД, водій автомобіля ОСОБА_9 та пасажир ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Таким чином, ОСОБА_6 порушив правила дорожнього руху, будучи особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілих ОСОБА_15 та малолітньої ОСОБА_14 , а також середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , тобто вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись із вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 березня 2021 року, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_16 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржуваний вирок частково, застосувати до ОСОБА_6 ст. 75 КК України, зменшити моральну шкоду, а також скасувати конфіскацію автомобіля «LEXUS GS300», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що вирок ухвалений з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, зазначає, що ОСОБА_6 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки та постійне місце проживання, працював у Державній службі охорони вищих посадових осіб (звільнений з військової служби в запас у зв`язку зі скороченням штатів), а також позитивно характеризується в СІЗО.

Покликається на те, що ОСОБА_6 щиро розкаявся у вчиненому, частково відшкодував потерпілим заподіяну шкоду. Крім того, в процесі досудового слідства та судового розгляду він сприяв розкриттю скоєного ним кримінального правопорушення.

Звертає увагу, що ОСОБА_6 має важке захворювання головного мозку у вигляді кисти, яке у даний час знаходиться у стані без ознак активного процесу. У нього встановлено діагноз: розсіяний енцефаломієліт з порушенням функцій правих кінцівок і в ході нестійкої ремісії. Відповідно до довідки медичної частини №19 у зв`язку з відсутністю позитивної динаміки, йому необхідне спеціальне лікування у центрі розсіяного склерозу. Такого лікування в установі закритого типу йому надати буде неможливо, що, в свою чергу, призводитиме до непоправних негативних наслідків для його здоров`я. За таких обставин, захворювання ОСОБА_6 перейде у стадію активного процесу, що може призвести до смерті обвинуваченого.

Вказує на те, що з моменту застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою він фактично почав відбувати покарання з 5 січня 2020 року. Тобто на даний час відбув покарання у вигляді позбавлення волі 1 рік та 4 місяці. За цей час він усвідомив тяжкість скоєного ним діяння, щиро розкаявся. При цьому обвинувачений, перебуваючи в установі закритого типу, жодного разу не порушив встановлену дисципліну. Подальше його перебування в ізоляції від суспільства є недоцільним та шкідливим, оскільки воно не сприятиме меті виправлення.

Таким чином, вважає, що до обвинуваченого ОСОБА_6 застосовано занадто суворе покарання у виді 9 років позбавлення волі. При цьому судом, враховуючи наявність обставин, що пом`якшують відповідальність, порушено п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України та не застосовано до останнього ст. 75 КК України.

Стосовно конфіскація автомобіля «Lexus GS 300» реєстраційний номер НОМЕР_2 в дохід держави, зазначає, що така вимога суду є незаконною, оскільки санкція ч. 3 ст. 286 КК України не передбачає такого покарання як конфіскація.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, виступ прокурора, пояснення потерпілих та їхнього представника на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції в частині встановлених фактичних обставин вчинення злочину, доведеності вини обвинуваченого у його вчиненні, правильності кваліфікації його дій учасниками судового провадження не оскаржувалися. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим вирок у зазначеній вище частині не перевірявся.

Що стосується апеляційних вимог захисника стосовно пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, то, відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому покарання суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, тяжкі наслідки, які настали у результаті його вчинення, особу винного, який раніше не судимий, на обліку в наркологічному та психіатричному диспансерах не перебуває, стан здоров`я обвинуваченого, який відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи №15 від 3 листопада 2020 року не потребує стаціонарного лікування у спеціалізованому лікувальному закладі, оскільки перебіг його хронічного демієлінізуючого захворювання перебуває у стані ремісії, те, що він не працює, за місцем проживанням та місцем попередньої праці характеризується позитивно.

Також судом першої інстанції враховано позицію потерпілих, які наполягають на суворій мірі покарання.

Крім того, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що наявність таких обставин як щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також надання медичної або іншої допомоги потерпілому після вчинення злочину в ході судового розгляду не підтверджена. При цьому, обставин, які б відповідно до ст. 67 КК України обтяжували покарання судом не встановлено.

Навівши зазначені обставини, суд визначив ОСОБА_6 реальний строк покарання в межах санкції статті.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання не є найтяжчим, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті.

З огляду на наведене, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, як про це наголошується в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

У своїй апеляційній скарзі сторона захисту наголошує на наявності обставин, які можна визнати пом`якшуючими при призначенні обвинуваченому покарання, вказуючи при цьому на щире каяття ОСОБА_6 та його активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Проте, як вбачається з оскаржуваного рішення, вказані обставини були визнані такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. З таким висновком місцевого суду погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Верховний Суд у своїй постанові у справі №166/1065/18 від 18 вересня 2019 року звернув увагу на те, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Однак, у матеріалах кримінальної справи стосовно ОСОБА_6 відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений намагався будь-яким чином допомогти потерпілим оговтатись від пережитого, компенсував їм перенесені страждання чи полегшив душевний біль.

Наведене, зокрема, підтверджується тим, що потерпілі були змушені звертатися до суду з цивільним позовом, метою якого є отримання відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, спричинених обвинуваченим.

Як вірно констатовано місцевим судом, матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що ОСОБА_6 надавав медичну або іншу допомогу потерпілим після вчинення злочину.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність такої обставини, що пом`якшує відповідальність як активне сприяння розкриттю злочину, адже ця обставина полягала виключно у визнанні вини обвинуваченим.

Під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про наявність обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 , - активне сприяння розкриттю злочину, є безпідставними.

Дана позиція узгоджується з позицією Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловленою у постанові від 22 лютого 2021 року у справі № 481/1754/18.

Стосовно врахування позиції потерпілих, які наполягають на суворій мірі покарання, то така правильно взята до уваги місцевим судом, адже, хоча дана обставина і не є визначальною, однак така враховується при призначенні покарання в сукупності з іншими обставинами справи.

Покликання на те, що на даний час ОСОБА_6 за час перебування під вартою з 5 січня 2020 року усвідомив тяжкість скоєного ним діяння, щиро розкаявся та жодного разу не порушив дисципліну, встановлену в установі закритого типу, колегією суддів до уваги не береться, оскільки дані обставини можуть бути оцінені під час, наприклад, звернення з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, але не під час призначення такого покарання особі.

Доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_6 хворіє, а перебування його у СІЗО може призвести до смерті останнього, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Тобто, особам які утримуються у слідчому ізоляторі забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Крім того, з висновку комісійної судово-медичної експертизи від 3 листопада 2020 року №15, проведеної КЗ ЛОР Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи, вбачається, що на даний час ОСОБА_6 не потребує стаціонарного лікування у спеціалізованому лікувальному закладі, так як перебіг його хронічного демієлінізуючого захворювання (можливий РС) перебуває у стані ремісії (а.с.42-51, т. 3).

Отже, перевіряючи доводи апеляційної скарги, враховуючи позицію потерпілих, колегія суддів дійшла до висновку, що виправлення ОСОБА_6 неможливе без відбування покарання та, відповідно, підстав для зміни вироку і призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України не вбачається.

Крім того, колегією суддів ретельно перевірені й інші доводи апеляційної скарги захисника в частині розміру присуджених сум на відшкодування потерпілим моральної шкоди, в результаті чого встановлено наступне.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Положеннями ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно зі ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.

Частиною 2 ст. 1187 ЦП України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п. 3 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження, колегією суддів встановлено, що потерпілими заявлені цивільні позови матеріального та морального характеру.

Так, потерпілим ОСОБА_9 заявлений позов на відшкодування шкоди, завданої транспортному засобу «Chevrolet Malibu» реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 190 024 грн; витрат на поховання ОСОБА_14 у розмірі 82 069 грн; моральну шкоду у розмірі 724 962 грн, оскільки він втратив малолітню доньку та тещу, організовував поховання загиблих. При цьому транспортний засіб, яким керував потерпілий, не підлягає відновленню.

Потерпілою ОСОБА_10 заявлений позов на відшкодування моральної шкоди у розмірі 699 924грн, оскільки вона втратила малолітню доньку та матір.

Потерпілий ОСОБА_11 заявив позов, в якому просить в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з обвинуваченого 474 962 грн, оскільки зазнав моральних страждань через втрату близьких людей дружини та малолітню онуку.

З боку обвинуваченого протягом тривалого часу розгляду справи не відшкодовано матеріальну та моральну шкоду, не було сказано слів співчуття, скорботи, жалю, вибачень в бік потерпілих. Тому судом першої інстанції всебічно, повно і неупереджено досліджені матеріали кримінального провадження щодо вказаного цивільного позову, пред`явленого потерпілими та, відповідно до ст. 1167 ЦК України, враховуючи доводи потерпілих, обґрунтовано дійшов до висновку про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_9 в частині відшкодування шкоди, завданої транспортному засобу, та відшкодування витрат на поховання, а також часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Зокрема, на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 стягнуто по 500 000 грн моральної шкоди, на користь потерпілого ОСОБА_11 300 000 грн моральної шкоди.

З огляду на викладене, враховуючи обставини справи та тяжкі наслідки дорожньо-транспортної пригоди у виді загибелі двох потерпілих, апеляційні доводи захисника про те, що суд невірно встановив розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню на користь ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є суб`єктивними, необґрунтованими та такими, що не спростовують правильність висновків суду.

При цьому, на переконання колегії суддів, із врахуванням характеру та обсягу страждань, які пов`язані з втратою малолітньої доньки/онуки та дружини/матері/тещі, яких зазнали потерпілі внаслідок кримінального правопорушення, характеру, їх немайнових втрат, які не можуть бути відновлені внаслідок смерті їх рідних, характеру та тривалості заподіяних їм моральних, душевних, психічних страждань, тяжкості вимушених змін у їх житті, стягнута судом на їх користь сума грошового відшкодування моральної шкоди у розмірі по 500 000 грн ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також 300 000 грн ОСОБА_11 є обґрунтованою.

Крім того, слід зазначити, що виходячи із положень ст. 129 КПК України, ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом на підставі фактичних обставин справи з урахуванням вимог розумності і справедливості. Тобто вирішення даного питання законодавцем віднесено до дискреційних повноважень суду (судового розсуду).

Стосовно апеляційних вимог сторони захисту в частині безпідставної конфіскації автомобіля «Lexus GS 300» реєстраційний номер НОМЕР_2 , то такі, на переконання колегії суддів, є слушними.

Так, відповідно до вимог ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Частиною 1 даної статті визначено, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Також положеннями ст. 100 КПК України визначено випадки, у яких застосовується конфіскація речових доказів, зокрема, якщо: гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди; гроші, цінності та інше майно, які призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння; гроші, цінності та інше майно, що одержані фізичною або юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від нього, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено; майно (грошові кошти або інше майно, а також доходи від них) засудженого за вчинення корупційного злочину, легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, його пов`язаної особи, якщо в суді не підтверджено законність підстав набуття прав на таке майно.

Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , автомобіль «Lexus GS 300» реєстраційний номер НОМЕР_2 належить на праві власності обвинуваченому ОСОБА_6 (а.с. 114, т. 3).

З огляду на те, що автомобіль «Lexus GS 300» реєстраційний номер НОМЕР_2 , не підпадає під поняття речового доказу, що підлягає конфіскації, оскільки не є ні предметом вчинення кримінального правопорушення, ані знаряддям чи засобом вчинення кримінального правопорушення, не був отриманий внаслідок кримінального правопорушення, а доказів протилежного стороною обвинувачення не представлено, враховуючи, що діями обвинуваченого шкоди державі не заподіяно, а санкція ч. 3 ст. 286 КК України не передбачає покарання у виді конфіскації майна, а відтак колегія суддів дійшла до висновку, що даний транспортний засіб підлягає поверненню власнику ОСОБА_6 , а вирок суду підлягає зміні в цій частині.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 березня 2021 року в частині конфіскації автомобіля «Lexus GS 300» реєстраційний номер НОМЕР_2 змінити.

Автомобіль «Lexus GS 300» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зберігається на ТОВ «Онур» за адресою: с. Дідилів Кам`янка-Бузького району Львівської області, - повернути ОСОБА_6 .

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який утримується під вартою - у той же строк з дня вручення копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4