КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 362/4083/20
Провадження №11-кп/824/1812/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2

Ухвала
Іменем України

20 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового

засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0001158 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 23.12.2020 щодо обвинуваченого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ржищів Кагарлицького району Київської області, українця, громадянина України, освіта професійно-технічна, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 раніше судимого 25.12.2015 року вироком Ржищівського міського суду Київської області по ч.1 ст.121, ст.71, 72 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, звільнений 10.11.2019 року по відбуттю строку покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

в с т а н о в и л а:

Вироком Обухівського районного суду Київської області від 23.12.2020 ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.
Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу ОСОБА_6 залишено тримання під вартою.
Час відбування покарання ОСОБА_6 вказано рахувати з моменту затримання, 14.06.2020.
Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду, 13.06.2020 близько 23:00 год., ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , перебували за місцем проживання в АДРЕСА_2 .
Під час перебування на подвір`ї вищевказаного домоволодіння, на ґрунті виниклих неприязних відносин, у ОСОБА_6 виник прямий умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 .
ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 , тобто посягаючи на найвищу соціальну цінність, життя людини, усвідомлюючи при цьому суспільно-небезпечний характер своїх дій, з метою заподіяння смерті людини, з мотиву особистих неприязних відносин, які виникли між ними, знайшов предмет, з обмеженою поверхнею контакту, який має колючі властивості. Після чого, гострим кінцем вищевказаного предмета умисно здійснив декілька ударів в життєво важливі ділянки тіла ОСОБА_9 , а саме в область грудної клітини, в черевну порожнину та по нижній кінцівці, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітини зліва, проникаюче поранення живота з пошкодженням тонкої кишки та рани правого стегна.
Тобто, ОСОБА_6 ,вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_9 було надано своєчасну медичну допомогу.
Згідно висновку судово-медичної експертизи №172 від 16.07.2020 у ОСОБА_9 мали місце тілесні ушкодження: проникаюче поранення грудної клітини зліва та проникаюче поранення живота з пошкодженням тонкої кишки, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Рани правого стегна мають ознаки легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я (більше 6 днів але менше 21 доби). Дані тілесні ушкодження спричинені від дії предмету з обмеженою поверхнею контакту та з колючими властивостями.

На вирок суду обвинуваченим ОСОБА_6 та його захисником - адвокатом ОСОБА_7 подано апеляційній скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати вирок Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2020 року за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та перекваліфікувати його дії за іншою статтею КК України.
За доводами обвинуваченого, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, невірним застосуванням Закону України «Про кримінальну відповідальність», невірною кваліфікацією дій і невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції при кваліфікації його дій не було взято до уваги те, що він не мав наміру на вбивство та не очікував конфлікту.
Апелянт зазначає, що ст. 15 КК України (замах) передбачає дію з прямим умислом, проте умислу вчиняти злочин у нього не було, оскільки самі обставини справи вказують на надто короткий термін конфлікту, який навіть в теорії не міг сформувати умисел скоєного ним правопорушення.
Обвинувачений зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги показання потерпілого, який вказав, що першим його вдарив, а тому, на думку апелянта, виникає питання, хто ж тоді в даній ситуації захищався, а у кого був умисел на заподіяння тілесних ушкоджень.
Також апелянт зазначає, що після події, потерпілий одразу пішов до будинку, проте він, ОСОБА_6 , не став продовжувати свої дії, проте даний факт також судом не було взято до уваги.
Окрім цього, обвинувачений вказує на те, що судом першої інстанції також не було взято до уваги і інші дані обставин конфлікту, що мають істотне значення та суперечать показам потерпілого, а саме те, що згідно висновку експерта №172 від 16.07.2020 у потерпілого виявлено 3 проникаючих поранення, однак зі слів самого потерпілого, у нього було 5 проникаючих поранень.
Також, обвинувачений зазначає, що дружина потерпілого спочатку в своїх показаннях зазначила, що бачила, як він, ОСОБА_6 , наносив тілесні ушкодження потерпілому та розбороняла їх, проте згодом пояснила, що нічого не бачила. Відтак, на думку обвинуваченого, покази потерпілого та інших зацікавлених осіб (дружини потерпілого та матері), є сумнівними, та такими, що спрямовані на введення суду в оману.
Апелянт зазначає, що фактом є те, що він після роботи відпочивав в будинку, в якому проживав разом із сім`єю потерпілого, а також те, що потерпілий словесно та фізично (ударами) принижував його, а потім напав на нього, а він, ОСОБА_6 , захищаючись, в стані хвилювання наніс потерпілому тілесні ушкодження. В іншому випадку, тілесні ушкодження від ударів потерпілого отримав би він.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 просить змінити ОСОБА_6 правову кваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому відповідне покарання у межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 121 КК України.
За доводами захисника, вирок суду першої інстанції є незаконним з підстав неправильного застосування судом першої інстанції Закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності висновків суду дійсним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що згідно зі ст. 23 КК України, вина є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, яка визначає його психологічний зміст і є необхідною умовою кримінальної відповідальності, проте, на переконання сторони захисту, вину ОСОБА_6 у скоєнні закінченого замаху на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 під час судового розгляду доведено не було.
Захисник вказує на те, що ОСОБА_6 , наявність умислу на вбивство ОСОБА_9 чи навіть заподіяння йому тілесних ушкоджень як в ході досудового розслідування, так і під час судового розгляду заперечував, оскільки жодних підстав для цього у нього не було. Свої дії по нанесенню тілесних ушкоджень потерпілому, ОСОБА_6 пояснював як миттєвуреакцію, оскільки це продовжувалося на протязі нетривалого періоду часу, на протиправні дії самого потерпілого, який відчинивши двері будинку, нічого не сказавши обвинуваченому, наніс йому два удари кулаком в обличчя, в результаті яких останній упав на землю. А підхопившись, обвинувачений автоматично схопив металевий предмет, який знаходився поряд, і цим предметом наніс потерпілому у відповідь згадані вище тілесні ушкодження. І лише після цього, усвідомивши, що він наробив, ОСОБА_6 , бачачи, що ОСОБА_9 живий і продовжує стояти, викинув металевий предмет, яким наносив удари ОСОБА_10 , відійшов від нього і більше жодних ударів ОСОБА_9 не наносив, хоч зробити це йому ніщо не перешкоджало, а тому, на думку апелянта, розцінювати «своєчасне» прибуття з м. Василькова, через 20 - 40 хв. карети швидкої медичної допомоги, як перешкоду обвинуваченому довести злочин до кінця з причин, які не залежали від його волі, немає жодних підстав.
Апелянт зазначає, що потерпілий в суді першої інстанції підтвердив пояснення обвинуваченого і пояснив, що з обвинуваченим знайомий багато років і перебував з ним у дружніх стосунках. В той день, повертаючись з магазину він почув, що ОСОБА_6 , знаходячись на подвір`ї їхнього будинку, голосно розмовляє та виражається нецензурно на що він зробив ОСОБА_6 зауваження і попросив припинити кричати. Після чого зайшов у будинок, проте, ОСОБА_6 на зауваження не відреагував і, стоячи біля дверей будинку, продовжував голосно розмовляти. І тоді він, відчинивши вхідні двері будинку, наніс ОСОБА_6 два удари кулаком в обличчя, в результаті чого останній упав на землю, а підхопившись наніс йому декілька ударів у відповідь.

Захисник зазначає, що ОСОБА_6 , дуже шкодує за скоєне ним і щиро розкаюється в скоєному, пояснюючи це тим, що відносився до ОСОБА_9 , як до рідної йому людини, оскільки інших близьких родичів у нього просто немає, обвинувачений заявляв про це, як в ході досудового розслідування так і в судовому засіданні, проте суд першої інстанції, грубо порушуючи вимоги ст.ст. 22, 94 та ст. 270 КПК України, керуючись виключно доказами, викладеними стороною обвинувачення, відмовився не лише об`єктивно всебічно, повно та неупереджено розглянути правові позиції обвинуваченого та його захисника і надати їм правову оцінку, а й відмовився прийняти їх до уваги взагалі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, обговоривши і перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.
Розглядаючи справу відносно ОСОБА_6 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Постановляючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 , суд першої інстанції обґрунтував його доказами, які були досліджені в ході судового розгляду та відповідають вимогам належності та допустимості.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення ґрунтуються на:
показаннях потерпілого ОСОБА_9 , який підтвердив фактичні обставини, визнані судом першої інстанції доведеними, та зазначив, що разом з матір`ю, дружиною та дитиною, влітку 2020 року проживав в СТ «Сонячний», ділянка № НОМЕР_1 , що в с. Дерев`янки Васильківського району. В червні в них тимчасово проживав обвинувачений, з яким вони були раніше знайомі. 13.06.2020 близько 23:00 год. вони з дружиною повернулися з магазину, ОСОБА_6 в цей час знаходився вдома, голосно кричав, лаявся та виражався нецензурно. Він зробив йому зауваження, і оскільки, обвинувачений не реагував та почав йому погрожувати, він двічі вдарив його. Ударів обвинуваченого він не пам`ятає, побачив на собі кров, погано почувався і був госпіталізований до лікарні;
показаннях свідка ОСОБА_11 , яка в судовому засіданні пояснила, що перебуває в цивільному шлюбі з потерпілим. В червні 2020 року вони проживали в СТ «Сонячний». 13.06.2020 близько 22:00 год., повертаючись з магазину, почули як ОСОБА_6 , який на той час тимчасово проживав у них, голосно лається. ОСОБА_9 зробив йому зауваження та попросив заспокоїтись. Обвинувачений не реагував та продовжував нецензурну лайку. Між чоловіками почалася сварка, в ході якої ОСОБА_6 наніс потерпілому удари в життєво важливі органи предметом схожим на «швайку»;
показаннях свідка ОСОБА_12 , яка в судовому підтвердила факт сварки між її сином та обвинуваченим, оскільки останній безпідставно чіплявся до потерпілого, голосно лаявся, кричав, а ОСОБА_9 зробив йому зауваження, після чого почалася бійка. Вони з ОСОБА_11 намагалися їх розборонити. Вона бачила в руках у ОСОБА_6 гострий металевий предмет, а коли він відійшов від її сина, у останнього на одязі проявилася кров. Пізніше у потерпілого виявили проникаючі поранення та викликали швидку.
Наведені пояснення свідків та потерпілого повністю узгоджуються з письмовими доказами у провадженні, зокрема, з даними, що містяться у :
протоколі огляду місця події від 14.06.2020 за адресою СТ «Сонячний» ділянка № НОМЕР_1 в с. Дерев`янки, ілюстративною таблицею до нього, де зафіксовано місце події;
медичній довідці приймального відділення КНП ВРР Васильківської ЦРЛ №73 від 14.06.2020, якою підтверджується наявність у потерпілого проникаючого колотого поранення грудної клітки з пошкодженням в/долі лівої легені, проникаючого поранення черевної порожнини з пошкодженням тонкої кишки, колотого поранення правої нижньої кінцівки;
протоколі огляду місця події від 17.06.2020, ілюстративною таблицею до нього на якому зафіксовано місце, де знаходилось знаряддя, яким було нанесено тілесні ушкодження ОСОБА_9 ;
протоколі пред`явлення речей для впізнання від 17.06.2020 з ілюстративною таблицею до нього з яких вбачається, що свідком ОСОБА_13 вказано на предмет, який вона бачила в руках ОСОБА_6 яким останній наніс удари потерпілому;
протоколі проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_13 від 16.06.2020, відтвореним відеозаписом до протоколу проведення слідчого експерименту;
протоколі огляду предметів від 14.06.2020 з ілюстративною таблицею до нього на яких зафіксовано вигляд шортів та вигляд теніски в яких був одягнутий потерпілий під час події;
протоколі проведення слідчого експерименту від 15.06.2020 з відтвореним відеозаписом до нього за участю ОСОБА_6
висновку експерта №172 від 16.07.2020 згідно якого у ОСОБА_9 мали місце тілесні ушкодження: проникаюче поранення грудей зліва, проникаюче поранення живота з пошкодженням тонкої кишки, рани правого стегна. Дані тілесні ушкодження спричинені від дії предмету з обмеженою поверхнею контакту та з колючими властивостями. Проникаюче поранення грудей та живота за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Рани правого стегна мають ознаки легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я (більше 6 днів але менше 21 доби).
Не заперечував факту нанесення ударів потерпілому і сам обвинувачений, не погодившись лише з правовою кваліфікацією його дій.
Суд першої інстанції надав, на думку колегії суддів, належну оцінку твердженням обвинуваченого про те, що він не мав наміру вчинити умисне вбивство потерпілого, та навів відповідне мотивування з приводу кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, з якими погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.
Для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, повинні ретельно досліджуватися докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Як видно з матеріалів провадження, висновок суду щодо спрямованості умислу обвинуваченого на вбивство ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.
Зокрема, судом було встановлено, що ОСОБА_6 свідомо навмисно завдав удари потерпілому ОСОБА_9 в ногу та живіт (пошкоджено тонку кишку), тобто удари, спрямовані у життєво-важливі органи, та не зупинився на цьому, і як сам цього не заперечував під час апеляційного розгляду, наприкінці конфлікту, коли потерпілий на нього нахилявся, наніс останній удар у грудну клітину потерпілого, тобто у життєво важливий орган, спричинивши проникаюче колоте поранення грудної клітки з пошкодженням верхньої долі правої легені. Більш того, з показань обвинуваченого під час судового розгляду вбачається, що він не заперечував, що наносив удари гострим колючим металевим предметом.
Після чого, свідки ОСОБА_11 , та ОСОБА_12 , розборонили їх, забравши потерпілого до будинку для надання допомоги та виклику швидкої медичної допомоги.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, обґрунтовано дійшов висновку про наявність у ОСОБА_6 умислу саме на вбивство потерпілого ОСОБА_9 та правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України як закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство).
Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що смерть ОСОБА_9 не настала з причин, що не залежали від волі ОСОБА_6 , оскільки потерпілому в подальшому вчасно було надано медичну допомогу.
При цьому, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, а також ту обставину, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів проти життя і здоров`я, тобто вчинив насильство щодо людей не вперше, а тому розумів значення своїх дій та їх наслідків, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, про те, що ОСОБА_6 , спричиняючи потерпілому тілесні ушкодження, реалізовував саме злочинний умисел щодо заподіяння смерті ОСОБА_9 .
Відтак, доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про відсутність умислу в ОСОБА_6 на вбивство ОСОБА_9 , та навіть на заподіяння йому тілесних ушкоджень, є безпідставними.
Не дає підстав для сумніву у правильності кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України й обставина, зазначена обвинуваченим в апеляційній скарзі, зокрема, те, що потерпілий для нього не був чужою людиною, адже, усвідомивши, що наробив, обвинувачений не намагався надати допомогу потерпілому, а залишив місце вчинення кримінального правопорушення, викинувши знаряддя злочину.
Інші ж доводи апеляційної скарги обвинуваченого, зокрема, про спричинення тілесних ушкоджень потерпілому у стані хвилювання спростовується висновком судово-психіатричної експертизи №288 від 17.06.2020, відповідно до якого ОСОБА_6 під час скоєння інкримінованих йому дій на психічне захворювання не страждав, в тому числі не перебував в тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності, під час скоєння інкримінованих йому дій міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. При цьому, згідно вказаного висновку у ОСОБА_6 ознак психічного захворювання не виявлено, як і не встановлено даних про вчинення кримінального правопорушення в стані сильного душевного хвилювання чи іншому стані.
А тому, вирок суду щодо в частині визнання винуватості ОСОБА_6 саме за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України є законним та обґрунтованим і підстав для зміни вироку суду в цій частині колегія суддів не вбачає.
Що ж стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого та захисника про невідповідність призначеного судом покарання ОСОБА_6 тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, то колегія суддів і в цій частині вважає їх є безпідставними.
Так, зі змісту вироку вбачається, що суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є особливо тяжким, особу винного, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, думку потерпілого, який при вирішенні питання призначення покарання покладався на розсуд суду, а також, врахувавши обставину, що обтяжує покарання, рецидив злочину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК.

Разом з тим, визначаючи розмір покарання у виді позбавлення волі, окрім наведеного, суд врахував також і ступінь здійснення злочинного наміру, вік обвинуваченого та ставлення до вчиненого, який хоч і заперечував правильність правової кваліфікації його дій, разом з тим, висловив потерпілому щирий жаль з приводу скоєного, попросив вибачення. З врахуванням всіх наведених обставин, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про призначення покарання в мінімальному розмірі, передбаченому ч. 1 ст. 115 КПК України.
Таке покарання є справедливим, необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому, на думку колегії суддів, вважати, що це покарання за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, підстав немає.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для зміни вироку, як про те просили в апеляційних скаргах обвинувачений та захисник, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 376, ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2020 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4