Номер провадження: 11-кп/813/167/21
Номер справи місцевого суду: 523/3007/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуюча - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисниці ОСОБА_10 ,

представника потерпілого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисниці обвинуваченого ОСОБА_9 адвокатки ОСОБА_10 , представника потерпілого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_13 та прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_14 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 09.04.2019 у кримінальному провадженні №0000585, внесеному до ЄРДР 05.12.2013, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано невинуватим та виправдано за пред`явленим йому звинуваченням за ч. 2 ст. 286 КК України, в зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Цивільні позови ОСОБА_15 та ОСОБА_12 залишено без розгляду.

Вироком також вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат,-

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення.
Вироком районного суду ОСОБА_9 визнаний невинуватим та виправданий за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

25 жовтня 2007 року о 22.00 год. ОСОБА_9 порушив вимоги п. п. 1.3, 2.3 (б), 10.1, 12.4 та 12.1 «Правил дорожнього руху» України.

Порушення виразилися в тому, що в зазначений день та час, в темну пору доби ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем Пежо-407, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по автошляху М-05 Київ-Одеса з смт. Іванівка Одеської області в напрямку м. Одеса.

В зв`язку з капітальним ремонтом автомобільного шляху М-05 Київ-Одеса на ділянці від 402 км+300 м до 464 км+122 м було організовано двосторонній рух по лівій проїжджій частині автодороги, про що інформували розташовані дорожні знаки 1.26 «Двосторонній рух», 1.37 «Дорожні роботи», 3.29 «Обмеження максимальної швидкості».

Проявляючи злочинну самовпевненість, не враховуючи нічний час доби, погодні умови - дощ і густий туман, а також дорожню обстановку, згідно якої водіям належало діяти відповідно до вимог дорожнього знаку 3.29 "Обмеження максимальної швидкості", згідно з яким на вказаній ділянці дороги заборонялося рухатись зі швидкістю, що перевищує 70 км/год, ОСОБА_9 продовжував рух із значним перевищенням швидкості.

Попереду автомобіля марки Пежо-407 під керуванням ОСОБА_9 в попутному напрямку, з дотриманням передбачених Правил дорожнього руху, рухався автомобіль марки ВАЗ-2106, 1984 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_16 .

Нехтуючи вищевказаними вимогами Правил дорожнього руху України, ОСОБА_9 25.10.2007 близько 22.00 год., проявляючи злочинну недбалість, керуючи автомобілем марки Пежо-407 державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись на 456 км+5,5м автомобільної дороги М5 Київ-Одеса з перевищенням допустимої швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, не прийняв міри для зменшення швидкості або зупинки транспортного засобу, не вибрав безпечну швидкість руху, при якій він мав би можливість безпечно управляти транспортним засобом і контролювати його рух в конкретних дорожніх умовах, безпечну дистанцію до транспортного засобу, який рухається попереду по тій же смузі, яке в разі його раптового гальмування або зупинки дозволила б йому уникнути зіткнення без виконання якого-небудь маневру, із-за злочинної самовпевненості, допустив зіткнення з автомобілем марки ВАЗ-2106 державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_16 , який рухався попереду в попутному напрямку.

При цьому, в автомобілі марки Пежо-407, яким керував ОСОБА_9 , були відсутні несправності технічного характеру, які не дали б йому можливості належним чином виконати вимоги Правил дорожнього руху, забезпечивши безпеку дорожнього руху. Тим самим ОСОБА_9 мав технічну можливість запобігти зіткненню з автомобілем, що рухався попереду.

В результаті зіткнення ОСОБА_12 , 1954 року народження, який знаходився на задньому сидінні автомобіля ВАЗ-2106 державний номерний знак НОМЕР_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з крововиливом в м`які мозкові оболонки, шлуночки головного мозку, зачеревного тазового крововиливу, які за ознакою для життя відносяться до категорії тяжких ушкоджень, закритого перелому 6-го і 7-го ребра зліва, а також перелому лонної кісті справа, які за ознакою тривалості розладу здоров`я відносяться до категорії середньої степені тяжкості, рани верхньої повіки правого ока, синців м`яких тканин голови, тазу, які за ознакою тривалості розладу здоров`я відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

В результаті злочинних дій ОСОБА_9 , ОСОБА_12 помер в кареті швидкої медичної допомоги 25.10.2007.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №488 від 18.12.2007, смерть ОСОБА_12 полягає у прямому причинному зв`язку з травмами, які виникли в результаті дорожньо-транспортної пригоди у вигляді чисельних переломів кісток тулубу та кінцівок з розривом внутрішніх органів та настала від травматичного та гіповолемічного шоку.

ОСОБА_15 , 1969 року народження, перебуваючи в момент зіткнення на передньому правому пасажирському сидінні автомобіля ВАЗ-2106 державний номерний знак НОМЕР_2 , в результаті злочинних дій ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритих осколкових нестабільних переломів 4-го, 5-го, 6-го грудних хребців, що супроводжувалось ударом і вдавленням спинного мозку, ускладнилися розвитком нижньої параплегії з порушенням функції тазових органів, які відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи №492 від 20.02.2008 відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпечних для життя.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводів осіб, які їх подали.
В апеляційній скарзі захисниця обвинуваченого ОСОБА_9 адвокатка ОСОБА_10 зазначає, що вирок місцевого суду підлягає зміні, з урахуванням наступного:

- судом належним чином не враховано зміст пункту 8 протоколу огляду та перевірки технічного стану транспортного засобу Пежо-407, реєстраційний номер НОМЕР_3 від 26.10.2007, що вплинуло на оцінку судом показів обвинуваченого та свідків захисту;

- судом не врахована постанова Суворовського районного суду м. Одеси від 09.10.2013 у справі №1527/10446/12, якою встановлено факт складання неправдивих експертних висновків по обставинам ДТП та як наслідок посилання судом на недопустимі докази;

- суд надав неналежну оцінку показам обвинуваченого та свідків сторони захисту щодо особи, яка в момент ДТП керувала автомобілем Пежо-407;

- суд незаконно послався на відеозапис до протоколу відтворення обстановки і обставин події за участю ОСОБА_9 , який не підписаний обвинуваченим та його захисником.

На підставі викладеного просить вирок Біляївського районного суду відносно ОСОБА_9 змінити та виключити з мотивувальної частини посилання суду на підстави неврахування показів обвинуваченого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_17 ОСОБА_10 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 про те, що на час настання ДТП ОСОБА_9 автомобілем не керував, а за кермом автомобіля знаходився ОСОБА_17 .

В своїй апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_13 вказує, що вважає вирок відносно ОСОБА_9 незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, виходячи з наступного:

-судом надана неналежна оцінка розбіжностям у показах свідків, наданих у даному кримінальному провадженню, оскільки судом не зазначено, що потерпілий ОСОБА_20 повністю підтвердив покази потерпілого ОСОБА_21 ; свідки захисту не є безпосередніми свідками ДТП, а свідки ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , як працівники правоохоронного органу приймали участь у збиранні доказів;

-під час судового розгляду судом достовірно встановлено, що в момент ДТП за кермом автомобіля Пежо-407 був ОСОБА_9 , який, на думку адвоката, разом із свідком ОСОБА_17 , дали суду неправдиві покази;

-незважаючи на достатність доказів, наданих прокурором, прийнявши їх до уваги, оцінивши докази з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, суд безпідставно та з незрозумілих причин прийняв рішення, що органом досудового розслідування не здобуто відповідних доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_9 ;

-суд, виправдовуючи ОСОБА_9 , послався на експертні висновки, які були отримані стороною захисту після закінчення досудового розслідування та які були отримані після зміни показів обвинуваченого.

На підставі цього просить вирок Біляївського районного суду Одеської області відносно ОСОБА_9 скасувати та винести новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у межах санкції даної статті.

В апеляційній скарзі прокурор відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_14 , вважає вирок відносно ОСОБА_9 незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неповнотою судового розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що:

- судом необґрунтовано відмовлено в допиті свідків сторони обвинувачення;

- під час судового розгляду, в порушення вимог ч. 4 ст. 352 КПК України, в якості свідка була допитана ОСОБА_10 , яка є захисником обвинуваченого та яка була присутня під час дослідження письмових доказів та допиту інших свідків та учасників процесу;

- судом не витребувано з «Укравтодор» схеми проведення ремонтних робіт з зображенням дорожніх знаків, а також перетин дорожньої частини з другими перехрестями та інше, чим допущено неповноту судового розгляду.

Просить вирок відносно ОСОБА_9 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Позиції учасників судового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ обвинуваченого та його захисниці, які підтримали доводи своєї апеляційної скарги, заперечували проти апеляційних скарг представника потерпілого та прокурора; думку прокурора, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисниці обвинуваченого та представника потерпілого; позицію представника потерпілого, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти апеляційних скарг захисниці обвинуваченого та прокурора; дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіркою зазначеного кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, перевірив зібрані на досудовому розслідуванні та досліджені в судовому засіданні докази, на підставі яких ОСОБА_9 було пред`явлене обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України, надавши цим доказам належну оцінку.

Частиною 3 статті 62 Конституції України визначено, що вина особи має доводитися в законному порядку, а обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях та доказах, одержаних незаконним шляхом.

Згідно вимог ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Аналізуючи вищезазначені положення чинного законодавства, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повністю дотримався вказаних вимог закону в ході судового розгляду даного кримінального провадження та вірно прийшов до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_9 у пред`явленому йому обвинуваченню за ч. 2 ст. 286 КК України, в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

У вироку районного суду наведені відповідні висновки щодо належності, допустимості та достовірності доказів, надана належна оцінка цим доказам в їх сукупності та наведені підстави для виправдання ОСОБА_9 .

Так районний суд вірно прийшов до висновку, що під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 25.10.2007 близько 22.00 год., на 456 км+5,5м автомобільної дороги М5 Київ-Одеса, за участі автомобіля Пежо-407, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіля ВАЗ-2106 державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_16 , автомобілем Пежо-407, реєстраційний номер НОМЕР_1 , керував ОСОБА_9 . Також районний суд вірно встановив, що смерть потерпілого ОСОБА_12 настала в результаті травм, отриманих останнім під час дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому районний суд вірно прийшов до висновку, що пред`явлене ОСОБА_9 обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України не знайшло свого підтвердження, оскільки, згідно з висновками експертиз №ЕД-2-3-10/13 від 29.07.2013, №СЕ-2509-3-903.17 від 01.09.2017, довідок Управління Державтоінспекції ГУ МВС України в Одеській області №47 від 04.02.2008 та Відділу Державтоінспекції ГУ МВС України в Одеській області №711 від 16.02.2019, протоколу огляду місця події та схеми до нього, а також показань потерпілого ОСОБА_15 та свідка ОСОБА_21 не вбачається в діях ОСОБА_9 порушень Правил дорожнього руху, які перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку дорожньо-транспортної пригоди та наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_12 та спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_15 .

Щодо доводів апеляційної скарги захисниці обвинуваченого.
Доводи апеляційної скарги захисниці про те, що ОСОБА_9 на час настання дорожньо-транспортної пригоди автомобілем не керував, за кермом автомобіля знаходився ОСОБА_17 , апеляційний суд визнає необґрунтованими з таких підстав.

За результатами дослідження матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції вірно визнав доводи обвинуваченого про те, що він знаходився на передньому пасажирському сидінні автомобіля Пежо, а показання ОСОБА_17 в тій частині, що в момент дорожньо-транспортної пригоди він знаходився за кермом автомобіля, неспроможними і такими, що спростовуються іншими об`єктивними доказами, дослідженими в судовому засіданні районного суду, а саме: висновками експертиз, фототаблицею до протоколу огляду місця події, протоколом відтворення обстановки і обставин події за участю ОСОБА_9 .

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_9 не керував автомобілем під час дорожньо-транспортної пригоди спростовуються наступними доказами:

- висновком комплексної судово-медичної експертизи №404 від 20.10.2008, з якого вбачається, що у ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку, закриті переломи 2, 5, 6, 7, 8, 9, 10 лівих ребер зі зміщенням уламків; забій лівої легені; лівобічний гемоторакс; велика підшкірна гематома м`яких тканин тулуба; грудної клітини, живота зліва. Дані пошкодження завдані дією тупих предметів, якими могли бути частини салону автомобіля, що рухається в момент зіткнення транспортних засобів. Процес зіткнення транспортних засобів, що супроводжується деформацією і зміщенням частин транспортного засобу (зокрема деталей салону), є короткочасним (практично одномоментним) і відповідно, практично одномоментно утворюються і тілесні ушкодження у осіб, які знаходяться в салоні автомобіля. Наявні у ОСОБА_9 тілесні ушкодження не представляють собою нічого характерного лише для удару об деталі салону автомобіля або лише для здавлення тіла частинами салону автомобіля, які змістилися. Тому слід зробити висновок, що наявні у ОСОБА_9 тілесні ушкодження могли утворитися від сукупності зазначених впливів. З експертної точки зору, встановлення конкретного механізму утворення тілесних ушкоджень (від удару чи стискання) не має принципового значення для вирішення питання про місцезнаходження ОСОБА_9 в салоні автомобіля в момент ДТП. Беручи до уваги механізм зіткнення транспортних засобів (спочатку автомобіль Пежо-407 контактував своєю передньою лівою частиною з задньої правої частиною автомобіля ВАЗ-2106 під кутом близько 5-15 градусів, відраховується в плані проти годинникової стрілки від поздовжньої осі автомобіля ВАЗ до поздовжньої осі автомобіля Пежо), слід зробити висновок, що

найбільш травмонебезпечним місцем в момент ДТП в автомобілі Пежо було переднє ліве (водійське). Переважне розташування ушкоджень на лівій половині тулуба ОСОБА_9 відповідає його знаходженню в момент ДТП біля лівого борту автомобіля; таким чином, наявні у ОСОБА_9 тілесні ушкодження повністю вкладаються в картину знаходження його в момент ДТП за керуванням автомобіля Пежо і могли бути отримані при вищевказаному механізмі контактування транспортних засобів (т. 2 а.с.169-180);

- висновком судово-медичної експертизи № 725 від 16.03.2009, відповідно до якого під час освідування у ОСОБА_17 будь-яких видимих ??тілесних ушкоджень, або їх слідів з давністю утворення в межах 1-1,5 років не виявлено (т. 2 а. с. 181-182);

- висновком судової авто-технічної експертизи №11/А-30 від 11.02.2011, з якої вбачається, що показання свідків ОСОБА_26 і ОСОБА_17 про те, що відстань 32,9 км ними було подолано за період часу з 21.42 год. до 22.08 год., є технічно неспроможними (т. 2 а. с. 190-195);

- висновком комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи №291 від 04.11.2001, згідно якої при огляді ОСОБА_17 будь-яких тілесних ушкоджень або їх слідів, утворення яких можна було б віднести до події ДТП 25.10.2007, не виявлено. Приймаючи до уваги механізм зіткнення транспортних засобів (спочатку автомобіль Пежо-407 контактував своєю передньою лівою частиною з задньої правої частиною автомобіля ВАЗ-2106 під кутом близько 5-15 градусів, відраховується в плані проти годинникової стрілки від поздовжньої осі автомобіля ВАЗ до поздовжньої осі автомобіля Пежо), слід зробити висновок, що найбільш травмонебезпечним місцем в момент ДТП в автомобілі Пежо було переднє (водійське). У такій ситуації будь-яка особа, що перебуває за керуванням автомобіля такого типу в момент подібного ДТП неминуче повинно отримати значні за масивністю тілесні ушкодження. Відсутність у ОСОБА_17 будь-яких тілесних ушкоджень виключає його перебування за керуванням автомобіля Пежо-407 в момент ДТП. Таким чином, показання ОСОБА_17 в частині керування ним автомобілем (знаходження за кермом автомобіля) марки Пежо-407, д.н.з. НОМЕР_1 в момент ДТП 25.10.2007, не відповідають об`єктивним даним, встановленим в ході судово-медичних досліджень по кримінальній справі. Виходячи з вищевикладеного, в разі знаходження ОСОБА_17 за кермом автомобіля марки Пежо-407, д.н.з. НОМЕР_1 , в момент зазначеного ДТП 25.10.2007 року, він не міг би отримати тілесні ушкодження, які не потребують надання спеціалізованої медичної допомоги (в умовах медичного закладу) і які неможливо було виявити в березні 2009 року в момент проведення судово-медичної експертизи № 725, а також виявити у теперішній час (т. 2 а. с. 199-216).

Також апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що доводи сторони захисту про те, що факт знаходження ОСОБА_9 на пасажирському сидінні підтверджується тим, що на килимку з пасажирської сторони були сліди крові, спростовуються фототаблицею до протоколу огляду місця події (т. 2 а. с. 92), з якого вбачається, що жодного сліду крові на килимку немає.

Крім цього, факт перебування ОСОБА_9 за кермом підтвердив в судовому засіданні районного суду свідок ОСОБА_21 .

Також суд першої інстанції вірно прийняв до уваги ту обставину, що знаходження ОСОБА_17 на лікуванні після дорожньо-транспортної пригоди, доказами не підтверджено.

Таким чином апеляційний суд вважає, що районний суд вірно прийшов до висновку, що за кермом автомобіля марки Пежо-407, д.н.з. НОМЕР_1 , під час дорожньо-транспортної пригоди знаходився ОСОБА_9 , а тому доводи апеляційної скарги захисниці щодо того, що за кермом автомобіля Пежо в момент дорожньо-транспортної пригоди знаходився не ОСОБА_9 , а ОСОБА_17 , апеляційний суд визнає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вони не знайшли свого підтвердження.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту про те, що районний суд визнав доказом відеозапис до протоколу відтворення обстановки і обставин події за участю ОСОБА_9 , який є недопустимим доказом, оскільки він не підписаний ОСОБА_9 та його захисником, а також про визнання доказами висновків автотехнічних та трасологічних експертиз, які, згідно з постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 09.10.2013, визнані неправдивими, апеляційний суд визнає необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Статтею 87 КПК України передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит .

Недопустимими є також докази, що були отримані : 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень ; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 28.01.2020, справа №359/7742/17, докази можуть визнаватися недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Згідно з мотивувальною частиною вироку районного суду встановлено, що з протоколу відтворення обстановки і обставин події за участю ОСОБА_9 , а також відеозапису до нього, вбачається, що ОСОБА_9 пояснював, що саме він керував автомобілем Пежо, він детально розповів про обставини дорожньо-транспортної пригоди, поставив автомобілі на дорозі в тому положенні, як вони були розташовані при дорожньо-транспортній пригоді.

Крім цього, відповідно до зазначеного протоколу, ОСОБА_9 відмовився від його підписання в присутності захисника (т. 2 а. с. 158).

Приймаючи до уваги те, що протокол відтворення обстановки і обставин події складений відповідно до вимог ст. 194 КПК України (в ред. 1960 року), будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_9 був змушений себе оговорити, уклав якусь угоду зі слідством, районному суду як і суду апеляційної інстанції надано не було, а тому апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що вказаний доказ є належним.

Інших доказів на підтвердження того, що протокол відтворення обстановки і обставин події разом з відеозаписом є неналежним доказом, апеляційному суду надано не було.

Також апеляційний суд вважає, що автотехнічні та трасологічні експертизи проводилися та висновки по ним складено відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства, а тому районним судом вказані висновки експертиз вірно визнані в якості доказів.

Крім цього, відповідно до вимог ч. 3 ст. 409 КПК України, суд апеляційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги захисниці обвинуваченого в цій частині відсутні.

Доводи апеляційної скарги захисниці про те, що районний суд не звернув увагу на те, що згідно з п. 8 протоколом огляду та перевірки технічного стану транспортного засобу Пежо-407, реєстраційний номер НОМЕР_1 , від 26.10.2007 зазначено, що ступінь завантаженості автомобіля три особи, що в свою чергу свідчить про достовірність показань сторони захисту щодо знаходження ОСОБА_9 не за кермом автомобіля Пежо-407 під час ДТП, апеляційний суд визнає такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 8 протоколу огляду та перевірки технічного стану транспортного засобу Пежо, реєстраційний номер НОМЕР_1 , від 26.10.2007, ступінь завантаженості автомобіля становить три особи (т. 2 а. с. 101).

Згідно зі ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Зі змісту оскарженого вироку вбачається, що районним судом не спростовуються доводи сторони захисту про те, що в автомобілі Пежо, під керуванням ОСОБА_9 , на час дорожньо-транспортної події, знаходилося три особи, а визнано такими, що не відповідають дійсності доводи сторони захисту щодо знаходження за кермом автомобіля Пежо під час ДТП не ОСОБА_9 , а свідка ОСОБА_17 .

Апеляційний суд, дослідивши вищезазначений протокол приходить до висновку, що наявність в автомобілі Пежо, під час дорожньо-транспортної пригоди, трьох осіб, не є підставою для визнання необґрунтованим висновку районного суду про те, що за кермом автомобіля Пежо під час ДТП знаходився ОСОБА_9 .

Щодо доводів апеляційної скарги представника потерпілого.
Доводи апеляційної скарги представника потерпілого про те, що судом надана неналежна оцінка розбіжностям у показах свідків, наданих у даному кримінальному провадженні, оскільки судом не зазначено, що потерпілий ОСОБА_20 повністю підтвердив покази потерпілого ОСОБА_21 , апеляційний суд визнає такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до мотивувальної частини оскарженого вироку, встановлено, що ОСОБА_21 , допитаний в судовому засіданні в якості потерпілого (до зміни обвинувачення прокурором), пояснив, що 25.10.2007 він рухався по автодорозі Київ-Одеса, в напрямку м. Одеси, керував автомобілем ВАЗ 2106, був туман, йшов мілкий дощ. На передньому пасажирському сидінні знаходився ОСОБА_15 , на задньому - ОСОБА_12 . В районі с. Дачне були встановлені знаки - ремонт дороги і обмеження швидкості руху (70 км/год.). Він рухався в крайньому правому ряду, побачив світло фар, які швидко наближалися позаду, при цьому автомобіль (як пізніше йому стало відомо ОСОБА_27 ) почав виконувати маневр обгону його автомобіля ВАЗ, і оскільки йому назустріч рухався інший автомобіль, автомобіль Пежо різко перестроївся у праву смугу руху, і він ( ОСОБА_28 ) відчув глухий удар. Він виліз через лобове скло, ОСОБА_15 і ОСОБА_12 були непритомні. В автомобілі Пежо він побачив водія, пізніше дізнався, що це ОСОБА_9 . По дорозі в лікарню ОСОБА_12 помер.

Потерпілий ОСОБА_15 в судовому засіданні районного суду пояснив, що 25.10.2007 попросив ОСОБА_21 відвезти його в м. Одесу, вони виїхали на автомобілі ВАЗ 2106, за кермом знаходився ОСОБА_21 , він ( ОСОБА_29 ) - на передньому пасажирському сидінні, ОСОБА_12 - на задньому. Видимість була погана, був туман, йшов мілкий дощ. Вони рухалися в середній смузі, потім перестроїлися вправо і сталося зіткнення. Внаслідок травм, отриманих в дорожньо-транспортній пригоді, він є інвалідом 1 групи (не ходить).

Дослідженням матеріалів справи, а саме: аудіозапису та журналу судового засідання від 06.09.2017, 30.11.2018 встановлено, що допит ОСОБА_21 та ОСОБА_15 проведено судом першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 352, 353 КПК України, а їх показання, викладені у вироку, повністю відповідають показанням, наданим ними в суді першої інстанції (т. 1 а. с. 224-226, т. 3 а. с. 228-231).

Частинами 1, 2 статті 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Частиною 1 статті 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Принцип безпосередності дослідження показань, речей і документів є однією із загальних засад кримінального провадження.

Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 23 КПК України та ст. 86 КПК України, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення судом, крім випадків, передбачених КПК України.

За таких обставин, апеляційний суд констатує, що оцінку показам допитаних районним судом потерпілого та свідків, апеляційний суд має надати виходячи з вмотивованості оскарженого вироку в частині аналізу показань цих осіб у сукупності з іншими доказами, які покладені в основу вироку та викладені в його мотивувальній частині.

Оцінивши мотивувальну частину оскарженого вироку, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення щодо оцінки показань допитаних судом потерпілого ОСОБА_20 та свідка ОСОБА_21 , дав їм відповідну оцінку, не допустивши при цьому очевидних протиріч в своїх висновках.

Апеляційний суд позбавлений можливості надати остаточну оцінку наданим представником потерпілого доводам, з огляду на таке.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 16.01.2020 у справі №301/2285/16-к (провадження №51-5165км19), апеляційний суд не має права дати іншу оцінку доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, безпосередньо не дослідивши їх на підтвердження або спростування фактичних обставин кримінального провадження.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Таким чином, оскільки представник потерпілого не заявляв клопотань про повторне дослідження доказів або дослідження нових доказів, отриманих після ухвалення оскарженого вироку та які не були предметом дослідження в районному суді, апеляційний суд позбавлений можливості повторно дослідити показання потерпілого ОСОБА_20 та свідка ОСОБА_21 , а також надати їм іншу правову оцінку, ніж ту, яку надав суд першої інстанції.

Оцінюючи доводи представника потерпілого про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та дослідженим судом доказам, апеляційний суд звертає увагу, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК України. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційний суд переглядає вирок першої інстанції в межах апеляційної скарги.

На відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги, з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.

Слід констатувати, що відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку судом дана оцінка всім доказам, на невірну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України.

Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі».

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд наголошує, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, які були предметом дослідження в районному суді, апеляційний суд не має права досліджувати ці докази та надавати їм оцінку в сукупності з іншими доказами по справі, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положеннях зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року, «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року, «Білуха проти України» від 09 листопада 2006 року про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

За наведених вище обставин, доводи представника потерпілого про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та доказам у кримінальному провадженні, яким на думку представника потерпілого судом першої інстанції дана невірна оцінка, з урахуванням відсутності обґрунтованого належним чином клопотання представника потерпілого про повторне дослідження доказів, апеляційний суд визнає декларативними та непереконливими.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілого про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки свідки сторони захисту не є безпосередніми очевидцями дорожньо-транспортної пригоди, а свідки: ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , як працівники правоохоронного органу приймали участь у збиранні доказів, не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з реєстром матеріалів досудового розслідування: ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 були визнані свідками кримінального провадження (т. 1 а. с. 10-13).

Районним судом за клопотанням сторін кримінального провадження було встановлено повний порядок дослідження доказів кримінального провадження, в тому числі допит вищезазначених свідків сторони обвинувачення.

Також районним судом задоволено клопотання сторони захисту про допит свідків сторони захисту: ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_17 , ОСОБА_10 (т. 3 а. с. 90). Крім цього, за клопотанням сторони захисту, районним судом було допитано в якості свідка ОСОБА_25 , який був процесуальним керівником у даному кримінальному провадженні (т. 3 а. с. 3).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 65 КПК України, свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань.

За результатами дослідження вироку районного суду встановлено, що свідкам сторони захисту, а також свідкам: ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 були відомі обставини, які підлягали доказування під час кримінального провадження відносно ОСОБА_9 , а тому вони, відповідно до вимог ст. 352 КПК України, були допитані в якості свідків у даному кримінальному провадженні, районним судом їх покази досліджено та оцінено як самостійно так і в сукупності з іншими докази, висновки по ним вірно вмотивовані в мотивувальній частині оскарженого вироку.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілого про те, що, суд, виправдовуючи ОСОБА_9 , послався на експертні висновки, які були отримані стороною захисту після закінчення досудового розслідування та які були отримані після зміни показів обвинуваченого, а також те, що суд безпідставно та з незрозумілих причин прийняв рішення, що органом досудового розслідування не здобуто відповідних доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_9 , апеляційний суд визнає такими що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Однією із засад кримінального провадження, закріпленою у п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК України, є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин 1-3 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Законодавець, передбачивши у ч. 2 ст. 101 КПК України право сторони захисту надати суду висновок експерта, тим самим передбачив і обов`язок суду його розглянути у сукупності з іншими доказами.

Частиною 1 статті 242 КПК України передбачено, що експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.

Відповідно до практики Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.08.2020 справа №753/10028/18, провадження №51-121км20, Суд касаційної інстанції наголошує, що у кримінальних провадженнях, які стосуються ДТП, експертне дослідження може вплинути на остаточне рішення або позначитися на остаточному рішенні суду. Тому право захисту спростовувати висновки експертів, надані обвинуваченням, за допомогою іншого висновку, наданого захистом, має бути забезпечене судом.

Також, згідно з постановою Верховного Суду від 03.09.2020 справа №752/1498/14, провадження №51-4961км19 передбачено, що висновок експертизи, проведеної за клопотанням сторони захисту, може бути визнаний належним та допустимим доказом, якщо на час звернення сторони захисту з клопотанням про проведення експертизи ст. 242 КПК України було передбачено таку можливість.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження та вимог ст. 242 КПК України, на час звернення сторони захисту з клопотанням про проведення експертизи було передбачено таку можливість, а тому апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про належність та допустимість висновків експертиз № ЕД-2-3-10/13 від 29.07.2013 та № СЕ-2509-3-903.17 від 01.09.2017, як доказів у кримінальному провадженні.

Згідно зі ст. 94 КПК України, передбачено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, з метою забезпечення дотримання принципу змагальності сторін за клопотанням захисника районний суд долучив до матеріалів кримінального провадження висновки експертиз № ЕД-2-3-10/13 від 29.07.2013 (т. 1 а. с. 99-118), № СЕ-2509-3-903.17 від 01.09.2017 (т. 2 а. с. 1-29), підготовлені за заявою захисниці.

Згідно з висновком експертного дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди, №ЕД-2-3-10/13 від 29.07.2013 вбачається, що, виходячи із заданих у заяві про проведення дослідження вихідних даних і викладених обставин пригоди та, враховуючи зафіксовані пошкодження транспортних засобів, механізм їх взаємодії в процесі зіткнення та післяконтактне переміщення і зафіксовану на місці пригоди слідову інформацію, механізм дорожньо-транспортної пригоди може бути представлений наступним чином: до моменту зіткнення автомобіль Пежо-407 д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль ВАЗ-2106 д.н.з. НОМЕР_2 рухались в попутному напрямку автодорогою М-05 «Київ - Одеса» в бік м. Одеса: автомобіль Пежо-407 в правій смузі, зі швидкістю біля 110км/год, ВАЗ-2106 - попереду в лівій смузі, зі швидкістю біля 70км/год; в районі 456км автодороги М 05 Київ-Одеса, коли відстань (дистанція) між транспортними засобами становила біля 20 м,

автомобіль ВАЗ-2106, внаслідок появи зустрічного транспорту по його смузі руху, перестроївся в праву смугу руху; внаслідок цього маневру в крайній правій смузі руху в бік м. Одеса відбулося зіткнення автомобіля Пежо-407 д.н.з. НОМЕР_1 з автомобілем ВАЗ-2106 д.н.з. НОМЕР_2 - в поздовжньому напрямку на деякій відстані до місця початку утворенння подряпини на автомобілі ВАЗ-2106 д.н.з. НОМЕР_2 - в поздовжньому напрямку на деякій відстані до місця початку утворення подряпини на асфальтовому покритті, довжиною 1,7м, яка починається 456км + 5м автодороги М 05 Київ-Одеса, а в поперечному напрямку - на рівні розташування вказаної подряпини на асфальтовому покритті на відстані біля 2,18м від правого краю проїзної частини (див. іл. 1 фото 1, додаток 1); в початковій фазі зіткнення у взаємний контакт вступали передній бампер в лівій частині і решітка облицювання радіатора в лівій частині автомобіля Пежо-407 та задній бампер в правій частині автомобіля ВАЗ-2106 при їх попутному русі (з технічної точки зору не виключено зіткнення ТЗ під невеликим гострим кутом (біля 5°), розкритим проти ходу годинникової стрілки від поздовжньої осі а/м ВАЗ до поздовжньої осі а/м Пежо) з перекриттям кузовів автомобілів по бортам в поперечному напрямку на ділянці біля 40см, що вказує на блокуюче, позацентрове зіткнення вказаних автомобілів (іл.№31, додаток 1); в подальшому відбувалося зминання кузовних деталей задньої правої частини кузова автомобіля ВАЗ-2106 - заднього бамперу, панелі задка, правого заднього ліхтаря і задньої кромки правого заднього крила, в напрямку ззаду наперед та їх занурення вглиб капоту а/м Пежо-407 на відстань біля 60см та в поперечному напрямку на ділянці лівіше центру капоту (іл. 27), що, відповідно, спричинило пошкодження лівої передньої частини кузова а/м Пежо-407 (переднього бамперу, правої фари, капоту та лівого крила спереду) (іл.№32, додаток І); після чого, за рахунок позацентрового зіткнення транспортних засобів відбувалося розвертання а/м ВАЗ-2106 вліво проти ходу годинникової стрілки, причому його задня частина зміщувалася вправо і спричиняла остаточні деформації в лівій частині капоту а/м Пежо. В той же час відбувалося подальше занурення лівої передньої частини автомобіля Пежо 407 в праву задньо-бічну частину кузова автомобіля ВАЗ-2106 з ударним зіткненням із його правим заднім колесом, при чому відбувалося зминання заднього правого крила та деформація і зміщення заднього правого-колеса автомобіля ВАЗ-2106 фактично до центру його кузова та назовні колісної арки, що спричинило деформації правого борту і даху, та зміщення фільонки правої задньої двері автомобіля ВАЗ вперед та назовні правого борту (іл.№32, додаток І). Після чого відбувалося відкидання автомобіля ВАЗ-2106 в напрямку лівого узбіччя та кювету, де він своєю передньою частиною зіткнувся з розташованим там деревом; в той же час, за рахунок ударного позацентрового зіткнення передньої лівої частини а/м Пежо із задньою правою частиною а/м ВАЗ, зусилля від дії якого розповсюджувалося зліва від центру мас а/м Пежо, відбувалося розвертання останнього вліво - проти ходу годинникової стрілки, причому його права задня частина зміщувалася вперед і вправо по ходу руху та контактувала з бетонним відбійником, що обмежує праве узбіччя на відстані 3,1м від закінчення подряпини на асфальті (іл. №33, додаток 1). В подальшому відбувалося переміщення автомобіля Пежо в стані бічного заносу вздовж відбійника та вліво в напрямку зустрічної смуги руху і лівого узбіччя, з виїздом за межі проїзної частини в лівий кювет, де відбувається його остаточне розвертання правим бортом вперед по ходу руху і перехилення на цей правий борт до контакту з земляною поверхнею кювету, та послідуюче ударне зіткнення в стовбур дерева панеллю даху в його передній частині. Виходячи з вихідних даних, вказаних в заяві на проведення дослідження, покази водія автомобіля ВАЗ 2106, надані при відтворенні обставин ДТП, в тій частині, що автомобіль Пежо-407 з лівої смуги руху прийняв різко праворуч і ударився в парапет, потім в автомобіль ВАЗ 2106 не можуть вважатися технічно обґрунтованими, оскільки при такому механізмі зіткнення пошкодження транспортних засобів, їх переміщення після зіткнення, та зафіксована на місці пригоди слідова інформація не відповідають даним щодо пошкоджень транспортних засобів, їх переміщень та зафіксованих на місці пригоди слідів, вказаним в наданих на дослідження матеріалах. За заявленими у вихідних даних обставинами пригоди, за умови, що назустріч автомобілю ВАЗ 2106 по його смузі руху наближався зустрічний автомобіль, дії водія ОСОБА_21 у вигляді маневру з лівої смуги руху на праву смугу, по якій за ним рухався із значно більшою швидкістю автомобіль Пежо-407, з технічної точки зору не відповідали вимогам п. 12.3. Правил дорожнього руху. За заявленими у вихідних даних обставинами пригоди, за умови, що зустрічний автомобіль на смугу руху автомобіля ВАЗ 2106 не виїжджав, дії водія ОСОБА_21 у вигляді маневру з лівої смуги руху на праву смугу, по якій за ним рухався із значно більшою швидкістю автомобіль Пежо-407, з технічної точки зору не відповідали вимогам п.10.1. п.10.3. Правил дорожнього руху. За заявленими у вихідних даних обставинами пригоди водій автомобіля Пежо-407 не мав технічної можливості запобігти зіткненню транспортних засобів, з моменту виникнення небезпеки для руху - маневру на його смугу автомобіля ВАЗ 2106. За обставин розвитку пригоди, викладених в заяві на проведення дослідження та наданих матеріалах і вихідних даних, з технічної точки зору причиною зіткнення автомобілів Пежо-407 та ВАЗ 2106 стали одноосібні дії водія ОСОБА_21 , пов`язані з невиконанням вимог п.10.1, п.10.3. ПДР і виконанням небезпечного маневру перестроювання з лівої смуги руху в праву, по якій зі значно більшою швидкістю рухався автомобіль Пежо-407 (т. 1 а. с. 99-118). Відповідно до висновку комісійної комплексної транспортно-трасологічної та авто-технічної експертизи обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди №СЕ-2509-3-903.17 від 01.09.2017, з якого вбачається, що виходячи з вихідних даних, вказаних в заяві на проведення експертизи, покази водія автомобіля ВАЗ 2106, надані при відтворенні обставин ДТП, в тій частині, що автомобіль Пежо-407 з лівої смуги руху «прийняв різко праворуч і ударився в парапет, а потім в автомобіль «ВАЗ-2106» не можуть вважатися технічно обґрунтованими, оскільки при такому механізмі зіткнення пошкодження транспортних засобів, їх переміщення після зіткнення та зафіксована на місці пригоди слідова інформація не відповідають даним щодо пошкоджень транспортних засобів, їх переміщень та зафіксованих на місці пригоди слідів, вказаним в наданих на дослідження матеріалах. В обставинах даної пригоди водій автомобіля ВАЗ-2106 ОСОБА_21 повинен був діяти у відповідності до вимог п.10.1, п.10.3 ПДР України. Водій автомобіля Пежо-407 при виборі швидкості руху мав керуватися вимогами п.12.6.г ПДР України, а з моменту виникнення небезпеки для руху, пов`язаного з маневром а/м ВАЗ - у відповідності до вимог п. 12.3. ПДР України. Водій автомобіля ВАЗ-2106 мав технічну можливість своїми одноосібними діями попередити дорожньо-транспортну пригоду шляхом належного виконання вимог п. 10.1., п. 10.3. ПДР України, для чого у нього не було перешкод технічного характеру. За заявленими у вихідних даних обставинами пригоди водій автомобіля Пежо-407 шляхом належного виконання вимог п.12.3 ПДР України щодо своєчасного застосування екстреного гальмування, а також, дотримуючись швидкісного режиму на даній ділянці дороги відповідно до п. 12.6 ґ) ПДР України, не мав технічної можливості запобігти зіткненню транспортних засобів, з моменту виникнення небезпеки для руху маневру на його смугу автомобіля ВАЗ 2106. Відповідно, дії водія ОСОБА_27 , пов`язані з невиконанням вимог п. 12.6. ґ) ПДР України, в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди з технічної точки зору не перебувають. За обставин розвитку пригоди викладених в заяві на проведення експертизи та наданих матеріалах і вихідних даних, технічною причиною дорожньо-транспортної пригоди стали дії ОСОБА_21 , пов`язані з недотриманням вимог п.10.1, п. 10.3 ПДР України і виконанням небезпечного маневру перестроювання з лівої смуги руху в праву, по якій зі значно більшою швидкістю рухався автомобіль Пежо-407 (т. 2 а. с. 1-29). Суд першої інстанції, проаналізувавши висновки експертиз № ЕД-2-3-10/13 від 29.07.2013 (т. 1 а. с. 99-118), № СЕ-2509-3-903.17 від 01.09.2017 (т. 2 а. с. 1-29), навівши їх обґрунтування, врахувавши принцип внутрішнього переконання та взаємозв`язку сукупності інших доказів у справі, вірно взяв до уваги та визнав дані висновки доказом відсутності в діях ОСОБА_9 невідповідностей вимогам ПДР, яку встановлено вказаним висновком експертів, оскільки остання експертиза проведена за допомогою комп`ютерного моделювання (за допомогою якого транспортні засоби зображені в усіх фазах зіткнення і зроблена прив`язка до дороги, зокрема бетонного відбійника), а при проведенні усіх попередніх експертиз комп`ютерне моделювання не було застосовано, за відсутності технічної можливості, в ній проаналізовано висновки усіх попередніх експертиз, співставлено механізм виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди, детально описаного в мотивувальній частині висновку, фотоілюстрації з зображенням поетапного контактування автомобілів.

Крім цього районний суд вірно врахував, що з вихідних даних, наданих слідчими експерту для проведення експертиз (т. 2 а. с. 161) зазначено наступне: рух транспортних засобів організовано по трьом смугам дві смуги в сторону м. Києва, одна смуга в сторону м. Одеси. Крім того, вказано про наявність на даній ділянці дороги наступних дорожніх знаків 1.26 «Двосторонній рух», 1.37 «Дорожні роботи», 3.29 «Обмеження максимальної швидкості», 5.17.1 «Напрямок руху по смугам».

Однак, відповідно до протоколу огляду місця події та схеми (т.2 а.с. 72-98), у п.12 протоколу огляду зазначено, що будь-які знаки на даній ділянці дороги відсутні. Водій ОСОБА_21 в судовому засіданні пояснив, що після знаку «Обмеження швидкості» до місця дорожньо-транспортної пригоди три перехрестя, тому слід вважати, що на ділянці дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода, обмеження швидкості не було.

Згідно з довідкою Управління Державтоінспекції ГУ МВС України в Одеській області № 427 від 04.02.2008 року автомобільна дорога М-05 Київ-Одеса, в тому числі ділянка км 402+300 м км 464+122 м (ліворуч) знаходиться у капітальному ремонті. Рух по автомобільній дорозі М-05 Київ-Одеса було організовано по проїжджої частині, що розміщена праворуч (2 смуги руху у бік м. Одеси, 1 у бік м. Києва). Відповідно до акту № 135, обстеження місця скоєння ДТП, яке відбулося 25.10.2007 року о 22.30 год. на 456 км+005 м автодороги М05 Київ-Одеса, недоліків в експлуатаційному утриманні ділянки автомобільної дороги не встановлено. (т. 3 а. с. 85).

З довідки Відділу Державтоінспекції ГУ МВС України в Одеській області № 711 від 16.02.2009 року автомобільна дорога М-05 Київ-Одеса, в тому числі ділянка км 402+300 м км 464+122 м станом на 25.10.2007 року знаходилася у стадії капітального ремонту. Рух по автомобільній дорозі М-05 Київ-Одеса було організовано по проїжджої частині, що розміщена праворуч (2 смуги руху у бік м. Одеси, 1 у бік м. Києва). Відповідно до акту № 135, обстеження місця скоєння ДТП, яке відбулося 25.10.2007 року о 22.30 год. на 456 км+005 м автодороги М05 Київ-Одеса, недоліків в експлуатаційному утриманні ділянки автомобільної дороги не встановлено. (т.3 а. с. 86).

На підставі вищевикладеного районний суд вірно прийшов до висновку, що дані, зазначені прокурором в обвинувальному акті щодо обмеження швидкості та напрямку руху по смугам не відповідають дійсності.

Також районним судом вірно встановлено, що при призначенні слідчим автотехнічних та трасологічних експертиз по справі, вихідні дані для вирішення експертом поставлених перед ним питань були сформульовані виключно на підставі слідчих дій, проведених за участю водія ОСОБА_21 , який спотворив обставини дорожньо-транспортної пригоди, що потягло складення неправдивих висновків. Ця обставина також встановлена постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 09.10.2003.

Апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що версія органу досудового розслідування і версія водія ОСОБА_21 також не співпадають між собою. За версією органу досудового розслідування ОСОБА_9 рухався у крайній правій смузі в попутному напрямку з водієм ОСОБА_21 , позаду нього. Натомість водій ОСОБА_21 під час допиту в судовому засіданні районного суду пояснив, що рухався по крайній правій смузі, швидко наближалось позаду світло фар, водій ОСОБА_27 почав виконувати маневр обгону, потім різко прийняв вправо і сталося зіткнення. При відтворенні обстановки і обставин події пояснював, що він рухався у крайній правій смузі, по цій же смузі рухався автомобіль Пежо, і сталося зіткнення (03 хвилина відеозапису), на 19-й хвилині відеозапису при відтворенні пояснив, що він рухався у крайній правій смузі, ОСОБА_9 рухався спочатку по цій же смузі, потім перестроївся у ліву від ОСОБА_21 смугу, а коли порівнявся з його автомобілем (ВАЗ 2106), різко прийняв вправо, оскільки йому (Доніну) назустріч рухався інший транспортний засіб.

Разом з цим, потерпілий ОСОБА_15 в судовому засіданні районного суду пояснив, що він знаходився на передньому пасажирському сидінні в автомобілі ВАЗ під керуванням ОСОБА_21 вони рухалися спочатку в середній смузі, потім перестроїлися у праву смугу.

Як вбачається зі схеми до протоколу огляду місця події, подряпина на асфальті (залишена від взаємодії диску правого колеса та асфальту), міститься в крайній правій смузі в лівій її частині, що також свідчить про те, що автомобіль ВАЗ 2106 рухався в лівій смузі і при виникненні небезпеки різко був скерований вправо.

Згідно з висновком комісійної судової автотехнічної експертизи по дослідженню обставин зіткнення автомобілів Пежо і ВАЗ, № 1891 від 05.05.2008, зазначено, що виходячи з кута контактування автомобілів, безпосередньо перед зіткненням мало місце зміщення автомобіля ВАЗ-2106 вправо, по ходу руху автомобіля Пежо-407 і в цій частині угледіти неспроможність показань водія автомобіля Пежо, з технічної точки зору, підстав немає (т. 2 а. с. 160-163). Ту обставину, що маневрування здійснював водій автомобіля ВАЗ 2106 ОСОБА_21 , підтвердив у судовому засіданні районного суду і експерт ОСОБА_33 .

На підставі вищевикладеного, районний суд вірно прийшов до висновку, що водій ОСОБА_21 рухався не в крайній правій смузі, а в лівій смузі (по направленню до м. Одеса), в крайній правій смузі рухався водій ОСОБА_9 .

Враховуючи вищевикладене, районний суд вірно прийшов до висновку, що органом досудового розслідування не здобуто доказів, які б у своїй сукупності, поза розумним сумнівом підтверджували б вину ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, в зв`язку з чим останнього визнано невинуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та виправдано.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора.
Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом необґрунтовано відмовлено в допиті свідків сторони обвинувачення, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Частинами 1, 2 статті 349 КПК України передбачено, що після виконання дій, передбачених статтею 348 цього Кодексу, головуючий надає стороні обвинувачення та стороні захисту право проголосити вступні промови.

У вступній промові зазначається, якими доказами сторона підтверджуватиме наведені нею обставини, порядок дослідження доказів, а також може бути зазначена позиція сторони.

Інші учасники судового провадження можуть висловити свою думку про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження після вступної промови сторони захисту.

Докази зі сторони обвинувачення досліджуються в першу чергу, зі сторони захисту - у другу.

Обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, суд першої інстанції встановив повний порядок дослідження доказів (т. 1 а. с. 151-153).

Прокурор заявив клопотання про допит усіх свідків кримінального провадження, зазначених в реєстрі досудового розслідування. Заслухавши думку учасників провадження, суд ухвалив про допит свідків (т. 3 а. с. 52-53). В подальшому прокурор не заявляв клопотань про допит додаткових свідків.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор не заявляв клопотання про дослідження доказів у справі, а також не навів жодної норми кримінального процесуального закону як підставу для призначення нового судового розгляду обвинувального акту.

Доводи сторони обвинувачення про не витребування районним судом з «Укравтодор» схеми проведення ремонтних робіт з зображенням дорожніх знаків, а також перетин дорожньої частини з другими перехрестями та інше, в зв`язку з чим, на думку прокурора, допущено неповноту судового розгляду, апеляційний суд визнає необґрунтованими з таких підстав.

Статтею 94 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 26 КПК України передбачено, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, сторонами кримінального провадження не заявлялися клопотання щодо витребування районним судом з «Укравтодор» схеми проведення ремонтних робіт з зображенням дорожніх знаків, а також перетин дорожньої частини з другими перехрестями та інше. Зазначені клопотання також не заявлялися учасниками провадження під час апеляційного розгляду.

При цьому висновки районного суду щодо відсутності знаків обмеження швидкості на ділянці дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода, зроблені районним судом на підставі доказів, наданих стороною обвинувачення, а саме: протоколом огляду місця події та схеми (т. 2 а. с. 72-98), довідки Управління Державтоінспекції ГУ МВС України в Одеській області № 427 від 04.02.2008 (т. 3 а. с. 85), довідки Відділу Державтоінспекції ГУ МВС України в Одеській області № 711 від 16.02.2009 (т. 3 а. с. 86).

Враховуючи вищевикладене, загальні засади кримінального провадження щодо змагальності та диспозитивності сторін кримінального провадження, а також те, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, апеляційний суд вважає, що районному суду надано було сторонами провадження достатньо доказів для ухвалення судового рішення та необхідності витребування будь-яких доказів у районного суду не було, а учасники кримінального провадження клопотань щодо витребування доказів не заявляли.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що під час судового розгляду, в порушення вимог ч. 4 ст. 352 КПК України, в якості свідка була допитана ОСОБА_10 , яка є захисником обвинуваченого та яка була присутня під час дослідження письмових доказів та допиту інших свідків та учасників процесу, апеляційний суд вважає такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав.

Право на допит свідків, що дають показання на користь обвинувачення або захисту є невід`ємною складовою змагальності (стаття 22 КПК України) і права обвинуваченої особи подавати докази (стаття 42 КПК України). Крім того, пункт «d» частини 3 статті 6 Конвенції гарантує кожній обвинуваченій особи право допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.

Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), стаття 6 § 3(d) в принципі залишає на розсуд суду рішення щодо необхідності виклику свідка. Вона не вимагає виклику і допиту кожного свідка захисту: її головна мета, як вбачається зі слів «на тих самих умовах», досягнути повної рівності сторін у цьому питанні. Також це положення не надає обвинуваченому необмеженого права на виклик свідків до суду. Зазвичай національні суди мають вирішити, чи є допит свідка необхідним або бажаним.

У рішенні в справі Муртазалієвої проти Росії[4]ЄСПЛ, оцінюючи, чи було дотримано право сторони захисту на виклик для допиту свідка, сформулював підхід, який передбачає оцінку трьох факторів: (1) чи було клопотання про допит свідка достатньо обґрунтованим та дотичним до предмету обвинувачення; (2) чи надали національні суди оцінку релевантності цих свідчень та достатнє обґрунтування своєму рішенню не допитувати свідків у суді, та (3) чи не підривало рішення не допитувати свідків загальну справедливість розгляду.

Щодо першого елементу, ЄСПЛ вважав за необхідне прийняти до уваги, чи могли показання свідків вплинути на результат розгляду або з розумною вірогідністю посилити позицію захисту. Достатність доводів клопотання захисту про допит свідків залежить від оцінки обставин кожної справи, включаючи застосовні положення національного закону, стадію та просування в розгляді, лінію аргументів та стратегію, якої додержувалися сторони та їх процесуальну поведінку.

Щодо другого фактору, ЄСПЛ пояснив, що зазвичай дотичність свідчень та достатність доводів сторони захисту у обставинах справи визначає й обсяг та рівень деталізації при оцінці національним судом необхідності забезпечити допит свідка. Відповідно, чим більш переконливі аргументи сторони захисту, тим більш ретельною має бути перевірка та більш переконливими доводи національних судів, що відмовляють у клопотанні про допит свідка.

Щодо оцінки загальної справедливості (третій фактор), ЄСПЛ наголосив, що відповідність вимогам справедливого процесу має досліджуватися у кожній справі з огляду на розвиток процесу в цілому, а не на підставі ізольованого розгляду лише окремого її аспекту. Хоча зазвичай висновок щодо перших двох факторів переконливо свідчить про те, чи був розгляд справедливим, не можна виключити, що у певних екстраординарних випадках міркування справедливості можуть призвести до протилежного висновку.

Вказана правова позиція Верховного Суду, висловлена в ухвалі від 10.11.2020, справа № 537/2068/16-к, провадження № 51-5169км19.

Апеляційний суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_9 своєї вини у пред`явленому обвинувачені не визнавав, за таких обставин будь-які докази, які можуть підтверджувати або спростовувати вину обвинуваченого ОСОБА_9 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, мають важливе значення для справи.

Захисниця обвинуваченого заявила клопотання про допит свідків сторони захисту, в тому числі, її в якості свідка, з питань щодо відомих їй обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме, щодо відомих їй обставин перебування ОСОБА_9 за кермом автомобіля в момент дорожньо-транспортної пригоди та доставлення потерпілих до лікарні. Тому в обставинах цієї справи не можна вважати, що такі показання свідків сторони захисту не могли б вплинути на рішення суду як самі по собі, так і в сукупності з іншими свідченнями.

Сторона захисту виклала ці міркування у своєму клопотанні, тому, звертаючи увагу на потенційне значення показань свідків сторони захисту для встановлення обставин справи, з метою дотримання принципу змагальності сторін, прав обвинуваченого на захист, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, суд першої інстанції вірно задовольнив клопотання сторони захисту та допитав свідків, зазначених в клопотанні захисниці обвинуваченого, в тому числі і саму захисницю ОСОБА_10 .

Висновки апеляційного суду.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має пра во залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи вищевикладене, виправдувальний вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_9 апеляційний суд вважає законним, обґрунтованим і вмотивованим, а тому підстав для його зміни, скасування та ухвалення обвинувального вироку або направлення справи на новий судовий розгляд, апеляційний суд не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, апеляційним судом не виявлено, а тому апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржений вирок без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 407, 409, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційні скарги захисниці обвинуваченого ОСОБА_9 адвокатки ОСОБА_10 , представника потерпілого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_13 , прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_14 залишити без задоволення.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 09.04.2019 у кримінальному провадженні №0000585, внесеному до ЄРДР 05.12.2013, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано невинуватим та виправдано за пред`явленим йому обвинуваченням за ч. 2 ст. 286 КК України, в зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4