Ухвала

Іменем України
15 березня 2021 року
м. Київ
Провадження № 51-6004 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 6 лютого 2020 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 7 жовтня 2020 року щодо нього за виключними обставинами,
встановив:
Як убачається зі змісту судових рішень, ОСОБА_4 вироком Волинського обласного суду від 23 лютого 1998 року був засуджений за ст. ст. 69, 93, п. п. «а», «г», «з», «і» ч. 2 ст. 142, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 222 КК України в редакції 1960 року до смертної кари.
Ухвалою Верховного Суду України від 31 березня 1998 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Волинського обласного суду від 23 лютого 1998 року, без зміни.
Ухвалою Волинського обласного суду від 24 травня 2000 року покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.
Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 6 лютого 2020 року заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд вироку Волинського обласного суду від 23 лютого 1998 року щодо нього за виключними обставинами, залишено без задоволення.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 7 жовтня 2020 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 6 лютого 2020 року, без зміни.
Ухвалою Верховного Суду колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 15 грудня 2020 року касаційну скаргу засудженого залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений не погоджується з судовими рішеннями, постановленими відносно нього та просить скасувати ухвалу Ковельського міськрайонного суду від 6 лютого 2020 року, ухвалу Волинського апеляційного суду від 7 жовтня 2020 року, а також скасувати вирок Волинського обласного суду від 23 лютого 1998 року. Обґрунтовуючи свої вимоги засуджений вказує на невідповідність висновків судів фактичним обставинам справи, істотні порушення судами норм Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зокрема, засуджений зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, яким покарання у виді смертної кари визнано неконституційним. Також посилаючись на ухвалене 12 березня 2019 року Європейським судом з прав людини рішення у справі «Пєтухов проти України № 2», зазначає, що у зв`язку із констатованими ЄСПЛ порушеннями у даному рішенні, подальше його тримання під вартою є порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і чинне законодавство України надає можливість заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи те, що він уже відбув покарання понад 24 роки. Вказує, що вирок відносно нього був постановлений незаконним складом суду, та було порушено його права на захист, оскільки розгляд кримінальної справи у суді касаційної інстанції відбувся за його відсутності.
Перевіривши доводи касаційної скарги засудженого, колегія суддів вважає їх неспроможними.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом (ч. ч. 1, 3 ст. 3 Кодексу 2001 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КК України (в редакції 1960 року) та ч. 2 ст. 4 КК України (в редакції 2001 року) злочинність і караність діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час його вчинення.

Відповідно до положень ст. 93 КК України (в редакції закону 1960 року) за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах було встановлено покарання у виді позбавлення волі строком від восьми до п`ятнадцяти років або смертна кара.

Рішенням Конституційного суду України від 29 грудня 1999 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України положень статей 24, 58, 59, 60, 93, 190-1 Кримінального кодексу України в частині, що передбачає смертну кару як вид покарання, положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Положення Кримінального кодексу України, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

На виконання рішення Конституційного суду України від 29 грудня 1999 року Верховна Рада України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі.
За цим законом було передбачено набрання ним чинності з дня його опублікування, що було здійснено в офіційному виданні - в газеті «Урядовий кур`єр» 4 квітня 2000 року.
За змістом ст. 4 КК України, закон про кримінальну відповідальність, яким передбачене набуття законної сили з дня його опублікування в офіційному друкованому виданні, набуває чинності о 0 год. 00 хв. наступної доби після його опублікування.
У зв`язку з цим лише за злочини, які було вчинено в період з 29 грудня 1999 року до 24 год. 00 хв. 4 квітня 2000 року включно, за які Кримінальним кодексом України передбачалося покарання у виді смертної кари, до введення нового виду покарання - довічного позбавлення волі на підставі вищезазначеного Закону України від 22 лютого 2000 року, який набрав чинності з 0 год. 00 хв. 5 квітня 2000 року, засудженим могло бути призначено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Згідно з Рішенням від 26 січня 2011 року Конституційний Суд України виходив з того, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального Кодексу 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари. Однак наявність зазначеного проміжку не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Крім того, після Рішення від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.
Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно зі смертною карою.
Положення Кримінального кодексу України 1960 року зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483-111, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.
Отже, ОСОБА_4 обґрунтовано визначено покарання у виді довічного позбавлення волі, а оскаржувані рішення прийняті відповідно до вимог закону та у правовій позиції Конституційного Суду України, викладеній у Рішенні від 26 січня 2011 року.
Таким чином, відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд зазначеного вироку за виключними обставинами за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 459 КПК, місцевий суд діяв у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону.
Доводи у касаційній скарзі ОСОБА_4 аналогічні за змістом доводам, наведеним в його апеляційній скарзі. Такі доводи апеляційний суд ретельно перевірив та визнав безпідставними з наведенням в ухвалі належного обґрунтування на їх спростування. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 405, 407, 419, 459 КПК України.
Водночас, розглядаючи касаційну скаргу засудженого, колегія суддів вважає, що перевірка законності вироку Волинського обласного суду від 23 лютого 1998 року щодо ОСОБА_4 , відповідність його нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам на даній стадії не належить до компетенції суду ні апеляційної, ні касаційної інстанцій. Даний вирок суду був вже предметом перевірки Верховного Суду України, який ухвалою від 31 березня 1998 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Волинського обласного суду від 23 лютого 1998 року без зміни.

Отже, доводи засудженого про неправильне застосування судами кримінального закону є такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування судових рішень по справі, не встановлено.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргоюухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 6 лютого 2020 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 7 жовтня 2020 року щодо нього за виключними обставинами.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_5