Номер провадження: 11-кп/813/1092/21
Номер справи місцевого суду: 946/5029/20 1-кп/946/120/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 лютого 2021 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185; ч.1 ст.263; ч.1 ст.309; ч.2 ст.307 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № №0000987 від 20 квітня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:
Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 лютого 2021 року ОСОБА_9 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185; ч.1 ст.263; ч.1 ст.309; ч.2 ст.307 КК України, був продовжений строк тримання під вартою до 11 квітня 2021 року.

В якості альтернативного запобіжного заходу визначена застава 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 90 800 гривень та, у разі внесення застави, на обвинуваченого покладені обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу, в якій просили скасувати оскаржену ухвалу та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_9 запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , з забороною залишати житло з 22:00 години до 07:00 години, з покладенням на нього обов`язків:

- не відлучатися за межі м. Ізмаїл Одеської області без дозволу прокурора або суду;

- повідомляти прокурора або суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування зі свідками.

Доводи апеляційної скарги обґрунтували тим, що прокурором у судовому засіданні не було надано жодних доказів, які б підтверджували наявність ризиків незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні та вчинення інших кримінальних правопорушень.

На думку захисників твердження прокурора про порушення обвинуваченим процесуальних обов`язків є припущеннями, оскільки він знаходиться під вартою і не міг їх порушувати.

Судом не враховано, що визнавальні показання ОСОБА_9 надавав під фізичним та психологічним впливом працівників поліції, що підтверджується витягом з ЄРДР за фактом незаконного позбавлення волі ОСОБА_9 та застосування до нього насильства.

Захисники стверджують, що матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_9 сфальсифіковані, що підтверджується витягом з ЄРДР за фактом того, що у 2020 році працівники Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області сфальсифікували матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_9 за ч.2 ст.307 КК України.

Також захисники наголосили на тому, що ОСОБА_9 утримується під вартою 11 місяців, а сторона обвинувачення у своїх клопотання постійно посилається на однакові підстави для продовження ОСОБА_9 строку тримання під вартою.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисників, просив апеляційний суд залишити оскаржену ухвалу суду без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали судового провадження та доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Відповідно до положень ст.407 КПК України, постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області проводиться судовий розгляд у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0000987 від 20 квітня 2018 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185; ч.1 ст.263; ч.1 ст.309; ч.2 ст.307 КК України, а тому на даному етапі кримінального провадження питання щодо обґрунтованості обвинувачення, оцінки доказів та встановлення вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, відноситься до компетенції суду першої інстанції за результатами судового розгляду.

Оскарженою ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 лютого 2021 року обвинуваченому ОСОБА_9 був продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК на сьогоднішній день не зменшилися, у зв`язку з чим жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти встановленим ризикам.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні в тому числі тяжких злочинів, передбачених ч.3 ст.185; ч.1 ст.263; ч.2 ст.307 КК України, за які передбачена відповідальність у разі призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі на строк до 10 років з конфіскацією майна.

Таким чином, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_9 , у разі доведеності його вини, існує ризик того, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні 8 епізодів злочинів, передбачених ч.2, 3 ст.185 КК України, 2 епізодів злочинів, передбачених ч.1 ст.309 КК України, 1 епізоду злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України та 1 епізоду злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

Також, на теперішній час, на розгляді Ізмаїльського районного суду Одеської області перебувають два кримінальні провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185 КК України.

Крім того, ОСОБА_9 раніше 2 рази притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів проти власності, що підтверджує наявність ризику вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 інших злочинів.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про існування ризику незаконного впливу обвинуваченим ОСОБА_10 на свідків, що безпосередньо судом не допитувалися, з метою змінити їх показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Так, кримінальне провадження відносно ОСОБА_11 перебуває на стадії судового розгляду, однак, на теперішній час свідки безпосередньо судом не допитані, що дає підстави дійти висновку про наявність ризику незаконного впливу на них обвинуваченим ОСОБА_11 з метою змінити їх первинні показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Вищенаведене в сукупності з конкретними обставинами злочину та встановлені ризики дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що у свою чергу дає підстави для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 .

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно враховані обставини, що відповідно до положень ст.178 КПК України слід враховувати при продовженні дії запобіжного заходу, а саме те, що ОСОБА_9 не одружений, не працевлаштований, що свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків.

При цьому апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисників про те, що матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_9 сфальсифіковані, що підтверджується витягами з ЄРДР, оскільки витяги з ЄРДР не є процесуальними рішеннями за результатами досудового розслідування у відношенні працівників поліції, а лише підтверджують реєстрацію заяв захисників про, нібито, вчинені працівниками поліції злочини.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , про недоведеність існування ризиків, які передбачають необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є неспроможними, оскільки при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового розгляду лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_9 та зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, на які посилався прокурор під час апеляційного розгляду.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Апеляційний суд вважає, що, з урахуванням положень ч.5 ст.182 КПК України, особи обвинуваченого, обставин та кількості епізодів злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_9 , суд першої інстанції обґрунтовано визначив ОСОБА_9 розмір застави - 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 90 800 гривень, оскільки саме такий розмір застави, у разі його внесення, буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти заявленим у клопотанні прокурора ризикам.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , про наявність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу є необґрунтованими, а суд першої інстанції встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , а визначений розмір застави є необхідним та достатнім для забезпечення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 лютого 2021 року, якою ОСОБА_9 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185; ч.1 ст.263; ч.1 ст.309; ч.2 ст.307 КК України, був продовжений строк тримання під вартою до 11 квітня 2021 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4