АНАНЬЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №491/441/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року Ананьївський районний суд Одеської області

в складі головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю:

-секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

-прокурора ОСОБА_3 ,

-обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ананьїв Одеської області кримінальне провадження за обвинувальними актами у кримінальних провадженнях №0000088, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 5 травня 2020 року, та №0000121, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 6 липня 2020 року, за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2, 3 ст.185 КК України, громадянина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Новогеоргіївка Ананьївського району Одеської області, громадянина України, неодруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не маючого, з середньою освітою, тимчасово не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Малиновським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 30 листопада 2011 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , раніше неодноразово судимого, зокрема: 1) вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2010 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 4 квітня 2014 року по відбуттю строку покарання; 2) вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 2 жовтня 2014 року ч.3 ст.185, ч.3 ст.15, ч.3 ст.185, ч.1 ст.162 КК України із застосуванням положень статті 70 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 2 жовтня 2018 року по відбуттю строку покарання; 3) вироком Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2019 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, із застосуванням положень статті 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки; 4) вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2019 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, із застосування положень статті 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки,

потерпілий у кримінальному провадженні ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , маючи не зняту і непогашену судимість за вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 2 жовтня 2014 року, яким його було засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.15, ч.3 ст.185, ч.1 ст.162 КК України, із застосуванням положень статті 70 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 2 жовтня 2018 року по відбуттю строку покарання, будучи засудженим вироком Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2019 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, із застосуванням положень статті 75 КК України від відбування покарання звільненим з іспитовим строком 2 роки та вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2019 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, із застосування положень статті 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки, для себе відповідних висновків не зроби, на шлях виправлення не став та 22 квітня 2020 року близько 15 години 00 хвилин, більш точного часу встановити не виявилось можливим, виносячи злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, прибув до нежилого домоволодіння, яке належить ОСОБА_5 та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , де з корисливих мотивів, шляхом демонтування руками металевої скоби з вхідних дверей, проник до приміщення нежитлового будинку, звідки умисно, діючи з урахуванням сприятливої для нього обстановки, яка на його думку виключала можливість втручання власника чи сторонніх осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою власного збагачення, таємно викрав бувший у використанні алюмінієвий бідон об`ємом 40 літрів, вартістю 400 гривень 00 копійок, після чого викраденим майном розпорядився на свій розсуд.

Своїми умисними діями ОСОБА_4 спричинив потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 400 гривень 00 копійок.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_4 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло.

Крім того, ОСОБА_4 , маючи не зняту і непогашену судимість за вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 2 жовтня 2014 року, яким його було засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.15, ч.3 ст.185, ч.1 ст.162 КК України, із застосуванням положень статті 70 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 2 жовтня 2018 року по відбуттю строку покарання, будучи засудженим вироком Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2019 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, із застосуванням положень статті 75 КК України від відбування покарання звільненим з іспитовим строком 2 роки та вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2019 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, із застосування положень статті 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки, для себе відповідних висновків не зроби, на шлях виправлення не став та 26 червня 2020 року близько 13 години 00 хвилин, більш точного часу встановити не виявилось можливим, виносячи злочинний намір, спрямований на таємне викрадення будь-якого майна, прибув до частково огородженої території домоволодіння ОСОБА_5 , яке розташоване в с.Новогеоргіївка Ананьївського району Одеської області, де з корисливих мотивів, з даху погреба, розташованого на подвір`ї домоволодіння, умисно, повторно, діючи з урахуванням сприятливої для нього обстановки, яка на його думку виключала можливість втручання власника чи сторонніх осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою власного збагачення, шляхом вільного доступу таємно викрав бувший у використанні колісний диск автомобілю «ЗАЗ 110217», вартістю 146 гривень 85 копійок та бувший у використанні задній амортизатор (стійку) автомобіля «ЗАЗ 110217» вартістю 142 гривні 35 копійок, після чого ОСОБА_4 викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Своїми умисними діями ОСОБА_4 заподіяв потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 289 гривень 20 копійок.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_4 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно.

Потерпілий ОСОБА_5 14 квітня 2021 року у судове засідання з розгляду справи не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Проте, до Ананьївського районного суду Одеської області надійшла заява потерпілого ОСОБА_5 від 16 грудня 2020 року (а.с.44), в якій він зазначив, що просить суд розгляд кримінального провадження проводити за його відсутності, зазначивши, що його права та законні інтереси при цьому не будуть порушені, свідчення надані ним під час досудового розслідування він підтримує, претензій майнового і морального характеру до обвинуваченого він не має, цивільний позов заявляти не буде, при винесенні судового рішення, в тому числі при призначенні покарання покладається на позицію суду.

Суд бере до уваги, що у відповідності до положень ч.1 ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч.1 ст.325 КПК України якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду. Суд має право накласти грошове стягнення на потерпілого у випадках та порядку, передбачених главою 12 цього Кодексу.

При цьому, прокурор та обвинувачений не заперечували проти проведення судового засідання за відсутності потерпілого.

Після оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта, судом було встановлено особу обвинуваченого та роз`яснено йому суть обвинувачення, постановлено питання обвинуваченому про те, чи зрозуміле йому обвинувачення, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.

На зазначене питання обвинувачений ОСОБА_4 повідомив суду, що обвинувачення йому зрозуміле, свою вину він визнає в повному обсязі, його позиція з цього приводу є добровільною та не є наслідком будь-якого примусу, бажає давати суду показання.

У відповідності до положень ч.1 ст.349 КПК України судом було запропоновано стороні обвинувачення та стороні захисту проголосити вступні промови.

При цьому, прокурор та обвинувачений від оголошення вступної промови відмовилися.

Судом було поставлено на обговорення питання щодо визначення обсягу доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження.

Прокурор зазначила, що враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, добровільності позиції обвинуваченого, відсутності сумнівів у тому, що обвинувачений розуміє суть обвинувачення та не оспорює фактичні обставини справи, вона вважає за можливе визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, а також дослідженням доказів, що характеризують особу обвинуваченого та підтверджують судові витрати.

Обвинувачений ОСОБА_4 з запропонованим прокурором обсягом та порядком дослідження доказів погодився.

Судом у відповідності до положень ч.3 ст. 349 КПК України було з`ясовано, чи правильно розуміють учасники процесу зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено учасникам процесу, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, прокурор та обвинувачений зазначили, що їм зрозуміло зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, їхня позиція є добровільною, та їм зрозуміло, що в подальшому вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Суд заслухавши думку учасників процесу, з урахуванням положень частин 2 та 3 статті 349 КПК України на місці постановив ухвалу про визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та встановлення запропонованого прокурором порядку дослідження доказів, а саме: допит обвинуваченого, дослідження доказів, що характеризують особу обвинуваченого, а також вивчення досудової доповіді, наданої органом пробації.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений зазначив, що свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень він визнає в повному обсязі, кримінальні правопорушення ним були вчинено саме за тих обставин, які викладені у обвинувальних актах.

Після допиту обвинуваченого прокурором було оголошено та надано для долучення до матеріалів справи докази, які характеризують обвинуваченого, а саме:

-лист Комунального некомерційного підприємства «Ананьївська центральна районна лікарня» Ананьївської районної ради від 7 липня 2020 року №418 (а.с.108), відповідно до якої ОСОБА_4 на диспансерному обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває;

-характеристику, видану Новогеоргіївською сільською радою Ананьївського району Одеської області 6 липня 2020 року за №310 (а.с.109), відповідно до якої за час проживання на території сільської ради ОСОБА_4 зарекомендував себе з негативної сторони, пиячить, проникає у приміщення де тимчасово не проникають власники, від жителів села надходять на нього нарікання, що самовільно може зайти у двір;

-копію довідки про оголошення особі, яка звільняється з місць позбавлення волі, постанови судді про встановлення адміністративного нагляду, виданої керівником ДУ «ОВК (№14) (а.с.110), відповідно до якої ОСОБА_4 у день звільнення 2 жовтня 2018 року було оголошено постанову про встановленні відносно нього адміністративного нагляду та зобов`язано прибути і зареєструватися у Ананьївському ВП ГУНП в Одеській області не пізніше 4 жовтня 2018 року;

-характеристику, видану 25 липня 2018 року начальником арештного дому Державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» (а.с.111), відповідно до якої ОСОБА_4 відбував покарання з 2 жовтня 2014 року по 2 жовтня 2018 року, за час відбування покарання у місцях позбавлення волі зарекомендував себе наступним чино: під час тримання в Одеській УВП (№21) з 9 жовтня 2014 року по 21 листопада 2014 року, зарекомендував себе посередньо. До дисциплінарної відповідальності не притягувався. Заохочень не має. До Одеської виправної колонії (№14) прибув 21 листопада 2014 року. На виробництві не працевлаштований, але залучається до праці згідно статті 118 п.5 КВК України, до праці відноситься байдуже. Заохочень не має. За допущені порушення установленого порядку відбування покарання 6 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, але згідно статті 134 п.14 КПК України визнається таким, що не має стягнень. Намагається дотримуватися правомірних взаємовідносин та ввічливого ставлення з персоналом установи. Своє спальне ліжко та при ліжкову утримує у чистоті. Не завжди має охайний зовнішній вигляд. Намагається дбайливо ставитись до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснює за ними належний догляд, використовує тільки за призначенням. Намагається виконувати законні вимоги персоналу установи. Виконує роботи із самообслуговування, але не має достатнього рівня необхідних навичок. До виконання робіт по благоустрою намагається відноситись безвідповідально. Намагається дотримуватися вимог пожежної безпеки і безпеки праці. У реалізації програм диференційованого виховного впливу участі не приймає. Не прагне підвищення наявного загальноосвітнього рівня. Родинні та соціально-корисні зв`язки втрачено. 19 жовтня 2016 року, відповідно до ст.82 КК України, комісією установи було розглянуто матеріали стосовно заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, але засудженому було відмовлено, як такому що не став на шлях виправлення. 14 червня 2017 року, відповідно до ст.81 КК України, комісією установи було розглянуто матеріали стосовно умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, але засудженому було відмовлено, як такому що не довів свого виправлення. Враховуючи викладене керівник установи вважав за доцільне встановити стосовно ОСОБА_4 адміністративний нагляд.

-Копію довідки про стягнення, виданої начальником відділення соціально-психологічної служби 24 липня 2020 року (а.с.112), відповідно до якої за час відбування покарання у Одеській виправній колонії (№14) на ОСОБА_4 було накладено шість дисциплінарних стягнень у вигляді догани та він не мав заохочень. Станом на 24 липня 2018 року ОСОБА_4 відповідно до п.4 ст.134 КВК України визнавався таким, що не має стягнень.

-Вимогу та надану на неї довідку ГУНП в Одеській області від 7 липня 2020 року №183-24062020/51011 (а.с.113-114), в якій наведені факти притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності та його засудження;

-Копію вироку Ананьївського районного суду Одеської області від 11 серпня 2003 року (а.с.115), яким ОСОБА_4 було засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді трьох років позбавлення волі;

-Копію ухвали Апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2003 року (а.с.116), відповідно до якої вирок Ананьївського районного суду Одеської області від 11 серпня 2003 року змінено та ОСОБА_4 із застосуванням положень статті 75 КК України від відбування покарання за вказаним вироком звільнено з іспитовим строком один рік;

-Копію вироку Ананьївського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2010 року (а.с.117-119), яким ОСОБА_4 було засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185 КК України, до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі;

-Копію вироку Ананьївського районного суду Одеської області від 2 жовтня 2014 року (а.с.120-121), яким ОСОБА_4 було засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.15, ч.3 ст.185, ч.1 ст.162 КК України, до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі;

-Копію вироку Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2019 року (а.с.122-123), яким ОСОБА_4 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, із застосуванням положень статті 75 КК України від відбування призначеного покарання звільнено з іспитовим строком 2 роки;

-Копію ухвали Одеського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року (а.с.124-125), відповідно до якої вирок Котовського міськрайонного суду Одеської області змінено в частині покладення на ОСОБА_4 обов`язків, передбачених ст.76 КК України;

-Копію вироку Ананьївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2019 року (а.с.126-129), яким ОСОБА_4 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, із застосуванням положень статті 75 КК України від відбування покарання звільнено з іспитовим строком 2 роки;

-Лист Ананьївського районного суду Одеської області від 25 лютого 2020 року №491/800/19/3086/2020 (а.с.130) з доданими до нього документами (а.с.131-132), відповідно до якого Одеським апеляційним судом було передано до Котовського міськрайонного суду Одеської області для розгляду матеріали кримінального провадження №491/800/19 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України;

-Лист Ананьївського районного сектору філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області від 12 травня 2020 року №28/1/375/Мм-20 (а.с.133), відповідно до якого ОСОБА_4 перебуває на обліку в установі та від покарання за вироками Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2019 року та Ананьївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2019 року не звільнений;

-Розписку потерпілого ОСОБА_5 від 12 травня 2020 року (а.с.134), відповідно до якої потерпілий отримав від працівників поліції бідон алюмінієвий об`ємом 40 л, який був в нього викрадений, зобов`язується його зберігати до вирішення справи по суті;

-Розписку потерпілого ОСОБА_5 від 22 липня 2020 року (а.с.135), відповідно до якої потерпілий отримав від працівників автомобільний диск та автомобільну стійку до амортизатора автомобіля Таврія, які були в нього викрадені, зобов`язується їх зберігати до вирішення справи по суті;

-Лист Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 7 травня 2020 року №19/116/18-9770 (а.с.136) з доданою до нього довідкою про витрати на проведення судової товарознавчої експертизи від 7 травня 2020 року №235-СП за матеріалами кримінального провадження №0000088 (а.с.137), відповідно до якої вартість зазначеної експертизи склала 490 гривень 35 копійок;

-Лист Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 21 липня 2020 року «19/116/13/1-16420-2020 (а.с.138) з доданою до нього довідкою про витрати на проведення судової товарознавчої експертизи від 20 липня 2020 року №124 КДТЗ за матеріалами кримінального провадження №0000121 (а.с.139), відповідно до якої вартість зазначеної експертизи склала 1307 гривень 60 копійок.

Заперечень або доповнень до зазначених доказів від учасників процесу не надходило, за їх згодою зазначені докази було долучено до матеріалів справи.

Крім того, від представника Ананьївського районного сектору філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області надійшли матеріали досудової доповіді про обвинуваченого ОСОБА_4 (а.с.86-89) із викладенням матеріалів та висновком органу пробації про те, що виправлення ОСОБА_4 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити високу небезпеку для суспільства, оскільки існує дуже висока ймовірність вчинення ним повторних правопорушень.

Після дослідження доказів, судом було поставлено питання учасникам процесу про те, чи бажають вони доповнити судовий розгляд і чим саме, чи можливо закінчити дослідження доказів та перейти до судових дебатів.

На вказане питання учасники процесу повідомили, що будь-яких доповнень досудового розгляду, заяв або клопотань вони не мають, та вважають за можливе перейти до судових дебатів.

Враховуючи викладене судом без видалення до нарадчої кімнати було постановлено ухвалу про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами і перехід до судових дебатів.

У судових дебатах:

Прокурор Любашівської окружної прокуратури пояснила, що під час розгляду кримінального провадження, в судовому засіданні було встановлено та доведено факти скоєння ОСОБА_4 злочинів, передбачених ч.ч.2, 3 ст.185 КК України, просила визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень, при цьому враховуючи особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, призначити йому покарання за ч.2 ст.185 КК України у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі, за ч.3 ст.185 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі, із застосуванням положень ст.70 КК України за вчинення зазначених злочинів шляхом часткового складання призначених покарань призначити ОСОБА_4 за вчинення злочинів, передбачених ч.ч.2, 3 ст.185 КК України покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Із застосуванням положень статті 71 КК України приєднати частину невідбутого покарання за попередніми вироками та остаточне покарання ОСОБА_4 визначити у вигляді 5 років позбавлення волі.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судових дебатах зазначив, що свою вину у вчиненому він визнає в повному обсязі та щиро розкаюється, в подальшому обіцяє подібних дій не вчиняти.

В останньому слові ОСОБА_4 зазначив, що про скоєне він шкодує та просив суворо його не карати.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до висновку, що під час судового розгляду підтверджено факти скоєння ОСОБА_4 злочинів, передбачених ч.ч.2, 3 ст.185 КК України, тобто таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого повторно, поєднаного з проникненням у житло, а також таємного викрадення чужого мана (крадіжки), вчиненої повторно.

Так, частиною 2 статті 185 КК України передбачено відповідальність за крадіжку, вчинену повторно або за попередньою змовою групою осіб.

Частиною 3 статті 185 КК України передбачено відповідальність за крадіжку, поєднану з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище або що завдала значної шкоди потерпілому.

Слід звернути увагу на те, що згідно абзацу 2 пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» Якщо незаконне проникнення до житла, іншого приміщення чи сховища поєднане зі вчиненням крадіжки, кримінальну відповідальність за яку з огляду на вартість викраденого законом не передбачено, вчинене належить кваліфікувати за статтею 162 КК України.

Зазначене зауваження Верховного Суду України пов`язане з тим, що відповідальність за аналогічне за своїм змістом з, передбаченим статтею 185 КК України, правопорушення передбачена також статтею 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

При цьому, диференціація кримінально карного правопорушення від адміністративного здійснюється за вартістю викраденого майна. Так, згідно частини 3 статті 51 КУпАП визначено, що викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Пунктом 5 підрозділу 1 «Особливості справляння податку на доходи фізичних осіб» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України визначено, що якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 Податкового кодексу України визначено, що сума податкової соціально пільги встановлюється у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 1 січня 2020 року у розмірі 2102 гривні.

Таким чином у 2020 році податкову соціальну пільгу встановлено на рівні 1135 гривень (2102,00 грн./100%*50%=1051 грн.).

З наведеного вбачається, що у 2020 році викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 210 гривень 20 копійок (сума податкової соціально пільги -1051,00 гривень * 0,2).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи 22 квітня 2020 року ОСОБА_4 було викрадено майно вартістю 400 гривень 00 копійок, а 26 червня 2020 року майно загальною вартістю 289 гривень 20 копійок, що вказує на те, що дії ОСОБА_4 містять склад саме кримінальних правопорушень.

При цьому, згідно частини 1 статті 32 КК України визначено, що повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Згідно пункту 1 примітки до статті 185 КК України у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Зі змісту наведених норм вбачається, що ними не передбачено обов`язкове засудження особи за раніше вчинене однорідне кримінальне правопорушення.

Проте, навіть якби така вимога була б передбачена, то як зазначалося, на момент вчинення крадіжок 22 квітня та 26 червня 2020 року ОСОБА_4 мав не зняту і непогашену судимість за вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 2 жовтня 2014 року, яким його було засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.15, ч.3 ст.185, ч.1 ст.162 КК України, із застосуванням положень статті 70 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 2 жовтня 2018 року по відбуттю строку покарання, будучи засудженим вироком Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2019 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, із застосуванням положень статті 75 КК України від відбування покарання звільненим з іспитовим строком 2 роки та вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2019 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, із застосування положень статті 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки.

Отже в діяннях, вчинених ОСОБА_4 22 квітня та 26 червня 2020 року, наявна така кваліфікуюча ознака, як повторність.

Факти здійснення ОСОБА_4 таємного заволодіння чужим майном 22 квітня та 26 червня 2020 року був визнаний в повному обсязі обвинуваченим та під час розгляду справи не оспорювався.

Щодо наявності в діях ОСОБА_4 , вчинених ним 22 квітня 2020 року такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення до житла, суд зазначає, що статтею 30 Конституції України визначено, що кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» визначено, що під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища.

З матеріалів справи вбачається та було підтверджено показаннями ОСОБА_4 , що в середину житлового будинку ОСОБА_6 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , він проник шляхом демонтування металевої скоби з вхідних дверей, вказані обставини під час розгляду справи не оспорювалися сторонами кримінального провадження.

Абзацом 5 пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» визначено, що під житлом потрібно розуміти приміщення, призначене для постійного або тимчасового проживання людей (будинок, квартира, дача, номер у готелі тощо). До житла прирівнюються також ті його частини, в яких може зберігатися майно (балкон, веранда, комора тощо), за винятком господарських приміщень, не пов`язаних безпосередньо з житлом (гараж, сарай тощо). безпосередньо з житлом (гараж, сарай тощо).

При цьому, в судовому засіданні було встановлено та підтверджено показаннями ОСОБА_4 те, що крадіжку ним вчинено з нежилого проте житлового будинку ОСОБА_6 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що під час судового розгляду учасниками судового процесу не оспорювалось.

Абзацом 3 пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» визначено, що вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном. Викрадення майна не можна розглядати за ознакою проникнення в житло або інше приміщення чи сховище, якщо умисел на викрадення майна у особи виник під час перебування в цьому приміщенні.

Як зазначено в обвинувальному акті та підтверджено ОСОБА_4 в судовому засіданні до домоволодіння ОСОБА_5 він прибув з, виниклою заздалегідь, метою крадіжки майна, до будинку проник таємно, переконавшись в тому, що його не буде помічено, при цьому жодних законних підстав перебувати на зазначені території він не мав.

Вказані обставини під час судового розгляду учасниками кримінального провадження не оспорювалися.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_4 22 квітня 2020 року дійсно вчинено крадіжку поєднану з проникненням до житла.

З приводу покарання, яке має бути призначене ОСОБА_4 суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1 КК України цей кодекс має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам.

Частиною 1 статті 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до частини 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частиною 1статті 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до частини 2 статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Санкцією частини 2 статті 185 КК України передбачено застосування до винної особи покарання у вигляді арешту на строк від трьох до шести місяців або обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк.
Санкцією частини 3 статті 185 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до шести років.
З наведеного вбачається, що відповідно до положень ч.ч.4, 5 ст.12 КК України злочини вчинені ОСОБА_4 є: злочин передбачений частиною 2 статті 185 КК України нетяжким злочином, злочин передбачений частиною 3 статті 185 КК України тяжким злочином.
До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 згідно пунктом 1 частини 1 статті 66 КК України, суд відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 згідно зі ст.67 КК України, відсутні.

У відповідності до положень частини 1 статті 69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Пунктом 2 частини 1 статті 66 КК України передбачено таку обставину, яка пом`якшує покарання, як добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.
Як вбачається, з матеріалів справи злочинами, вчиненими ОСОБА_4 заподіяно потерпілому ОСОБА_5 матеріальні збитки, а саме: 22 квітня 2020 року на суму 400 гривень 00 копійок, 26 червня 2020 року на суму 289 гривень 20 копійок.
При цьому, зазначені збитки ОСОБА_4 добровільно відшкодовані потерпілому не були, про що зокрема свідчать розписки потерпілого (а.с.134, 135), з яких вбачається, що викрадене в нього майно було йому повернуто співробітниками поліції.
За наведених обставин при призначенні ОСОБА_4 покарання положення статті 69-1 КК України застосуванню не підлягають.
При цьому, суд бере до уваги, що ОСОБА_4 є раніше неодноразово судимою особою, за місцем проживання характеризується негативно, неодружений, на утриманні неповнолітніх дітей не маючий, соціальних зв`язків не підтримує.
Крім того, ОСОБА_4 вчинив нові корисливі злочини маючи при цьому не зняту і не погашену судимість за вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 2 жовтня 2014 року, яким його було засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.15, ч.3 ст.185, ч.1 ст.162 КК України, тобто також корисливих злочинів.

Також, суд бере до уваги те, що ОСОБА_4 було вчинено нові злочини під час іспитових строків за вироками Ананьївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2019 року та Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2019 року, а відповідно до положень частини 3 статті 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Верховний Суд України в абзаці 4 пункту 10 Постанови Пленуму від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначив, що частиною 2 статті 75 КК передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Виходячи з цих положень закону, а також зі змісту частини 3 статті 78 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

У зв`язку з чим суд вважає, що досягнення мети кримінального покарання, визначеної статтею 50 КК України, виправлення ОСОБА_4 без ізоляції його від суспільства є неможливим, у зв`язку з чим вважає за доцільне призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі.

Відповідно до частини 1 статті 63 КК України покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

Частиною 2 статті 63 КК України визначено, що позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною цього Кодексу.

Враховуючи викладене суд вважає за доцільне призначити ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі та за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, у вигляді 4 років позбавлення волі.

При цьому, згідно частини 1 статті 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Частиною 1 статті 33 КК України передбачено, що сукупністю кримінальних правопорушень визнається вчинення особою двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жодне з яких її не було засуджено. При цьому не враховуються кримінальні правопорушення, за які особу було звільнено від кримінальної відповідальності за підставами, встановленими законом.

Як вбачається з матеріалів справи та було підтверджено під час судового розгляду 22 квітня 2020 року ОСОБА_4 було вчинено злочин, передбачений частиною 2 статті 185 КК України, а 26 червня 2020 року злочин, передбачений частиною 3 статті 185 КК України.

Тобто в даному випадку існує в діях ОСОБА_4 наявна сукупність кримінальних правопорушень та підлягають застосуванню положення статті 70 КК України.

Згідно частини 2 статті 70 КК України при складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є умисним тяжким або особливо тяжким злочином, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. Якщо хоча б за один із вчинених кримінальних правопорушень призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається шляхом поглинення будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі.

Враховуючи викладене суд вважає, що із застосуванням ч.ч.1, 2 ст.70 КК України, шляхом часткового складення призначених покарань ОСОБА_4 має бути призначене покарання з вчинення злочинів, передбачених ч.ч.2, 3 ст.185 КК України у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

При цьому, як зазначалося, на час вчинення злочинів 22 квітня 2020 року та 26 червня 2020 року ОСОБА_4 був засуджений вироком Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2019 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, із застосуванням положень статті 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки; а також вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2019 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, із застосування положень статті 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки.

Вирок Ананьївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2019 року в апеляційному порядку не оскаржувався та набув законної сили 11 січня 2020 року.

З вироку, Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2019 року вбачається, також, що злочин за вчинення якого ним було засуджено ОСОБА_4 було вчинено в період часу з 10 по 12 листопада 2018 року.

При цьому, злочин за який ОСОБА_4 засуджено вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2019 року було вчинено 11 грудня 2018 року.

Частиною 1 статті 71 КК України визначено, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

З урахуванням того, що ОСОБА_4 злочин, яким його засуджено вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2019 року, було вчинено 11 грудня 2018 року до ухвалення вироку Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2019 року, застосування в даному випадку положень статті 71 КК України було б таким, що суперечить Закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим в задоволенні клопотання в цій частині слід відмовити.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в даному випадку вбачається, що при призначенні покарання ОСОБА_4 мало б бути застосовано положення ч.4 ст.70 КК України, якою передбачено, що за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Проте, як зазначалося вище вирок Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2019 року набув законної сили лише 26 листопада 2019 року.

На момент ухвалення вироку від 11 грудня 2019 року Ананьївському районному суду Одеської області не було відомо про те, що 19 квітня 2019 року ОСОБА_4 було засуджено Котовським міськрайонний судом Одеської області, що вбачається з копії вироку від 11 грудня 2019 року.

При цьому, згідно частини 1 статті 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Вказане узгоджується з положеннями частини 3 статті 78 КК України, якою визначено, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

За наведених обставин до покарання, призначеного ОСОБА_4 за даним вироком, із застосуванням положень частини 1 статті 71 КК України мають бути приєднані повністю або частково невідбуті покарання за вироками Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2019 року та Ананьївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2019 року.

При цьому, слід звернути увагу на те, що Верховний Суд в постанові від 11 грудня 2018 року у справі № 311/480/15-к (провадження № 51-2591 км 18) зазначив, що частина 1 ст. 71 КК містить імперативну вимогу про призначення судом покарання за сукупністю вироків (шляхом повного або часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком) у випадку, коли засуджений вчинив новий злочин після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання. Таким чином, приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком суду, який призначає покарання за сукупністю вироків. У разі вчинення нового злочину до закінчення іспитового строку при звільненні від відбування покарання з випробуванням невідбутою частиною покарання є раніше призначене покарання в його повному обсязі, за винятком строку попереднього ув`язнення.

Згідно частини 2 статті 71 КК України при складанні покарань за сукупністю вироків загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. При складанні покарань у виді позбавлення волі загальний строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, не повинен перевищувати п`ятнадцяти років, а у випадку, якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є особливо тяжким злочином, загальний строк позбавлення волі може бути більшим п`ятнадцяти років, але не повинен перевищувати двадцяти п`яти років. При складанні покарань у виді довічного позбавлення волі та будь-яких менш суворих покарань загальний строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, визначається шляхом поглинення менш суворих покарань довічним позбавленням волі.

Частиною 4 статті 71 КК України визначено, що остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

За наведених обставин суд вважає, що до призначеного ОСОБА_4 покарання має бути частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2019 року у вигляді 2 місяців позбавлення волі та за вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2019 року у вигляді 4 місяців позбавлення волі, та остаточно ОСОБА_4 має бути призначене покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Згідно ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

При цьому, прокурором надано суду довідку про витрати на проведення судової товарознавчої експертизи від 7 травня 2020 року №235-СП за матеріалами кримінального провадження №0000088 (а.с.137), відповідно до якої вартість зазначеної експертизи склала 490 гривень 35 копійок, а також довідку про витрати на проведення судової товарознавчої експертизи від 20 липня 2020 року №124 КДТЗ за матеріалами кримінального провадження №0000121 (а.с.139), відповідно до якої вартість зазначеної експертизи склала 1307 гривень 60 копійок. Зазначені витрати мають бути стягнуті з обвинуваченого.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження не обиралися.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження не застосовувались.

З реєстру матеріалів досудового розслідування та інших матеріалів справи вбачається, що у кримінальному провадженні наявні речові докази, а саме викрадене в ОСОБА_5 мано, яке передане йому на зберігання. Долю зазначених речових доказів слід вирішити відповідно до положень ст.100 КПК України.

Цивільний позов потерпілим та прокурором під час досудового розслідування та судового розгляду не пред`явлено.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 349, 366-371, 373, 374, 376, 395, 532 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, а також кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, тобто таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого повторно, поєднаного з проникненням у житло.

За вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначити покарання у вигляді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

За вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначити покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Із застосуванням положень частини 1 статті 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2, 3 ст.185 КК України, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначити покарання у вигляді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Із застосуванням положень частини 1 статті 71, частини 3 статті 78 КК України, до призначеного покарання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом часткового складання покарань приєднати частину невідбутого покарання за вироком Котовського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2019 року у вигляді 2 (двох) місяців позбавлення волі.

Із застосуванням положень частини 1 статті 71, частини 3 статті 78 КК України, до призначеного покарання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом часткового складання покарань приєднати частину невідбутого покарання за вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2019 року у вигляді 4 (чотирьох) місяців позбавлення волі.

Остаточне покарання до відбування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначити у вигляді 5 (п`ять) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання обраховувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_4 .

Долю речових доказів, а саме: алюмінієвого бідона об`ємом 40 літрів, бувшого у використанні колісного диску автомобілю «ЗАЗ 110217» та бувшого у використанні заднього амортизатору (стійки) автомобіля «ЗАЗ 110217», вирішити у відповідності до положень статті 100 КПК України та повернути їх за належністю.

Цивільний позов потерпілим та прокурором під час досудового розслідування та судового розгляду не пред`явлено.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Новогеоргіївка Ананьївського району Одеської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Малиновським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 30 листопада 2011 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта при проведенні судової товарознавчої експертизи висновок №235-СП від 7 травня 2020 року Одеським НДЕКЦ МВС України (УК у м.Одесі/ Малиновський р-н/ 24060300, , код, МФО 899998, банк Казначейство України (ЕАП), за кодом класифікації доходів бюджету 24060300 «Інші надходження» по Одеській області) в сумі 490 (чотириста дев`яносто) гривень 35 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Новогеоргіївка Ананьївського району Одеської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Малиновським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 30 листопада 2011 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта при проведенні судової товарознавчої експертизи висновок №124 КДТЗ від 20 липня 2020 року Одеським НДЕКЦ МВС України (УК у м.Одесі/ Малиновський р-н/ 24060300, , код, МФО 899998, банк Казначейство України (ЕАП), за кодом класифікації доходів бюджету 24060300 «Інші надходження» по Одеській області) в сумі 1307 (одна тисяча триста сім) гривень 60 копійок.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження не обирався.

Інші, заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування та судового розгляду не застосовувались.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Ананьївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя: ОСОБА_7