Номер провадження: 11-кп/813/1027/21
Номер справи місцевого суду: 518/771/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської обл. від 18.01.2021, якою в судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження №0000167 від 02.03.2019 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Науському районі респ. Таджикістан, громадянина України, працюючого ФОП, із середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6 ч. 2 ст. 115 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 18.01.2021 в процесі судового розгляду обвинувального акту в межах кримінального провадження №0000167 від 02.03.2019 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6 ч. 2 ст. 115 КК України було задоволено клопотання прокурора та стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» на 60 днів, тобто до 18.03.2021 включно.

Мотивуючи своє рішення, суд послався на те, що ризики, які були підставою для обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу, а саме переховування від суду, знищення, схову або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконного впливу на потерпілих, свідків у цьому провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинення інших злочинів не відпали та продовжують існувати, обраний обвинуваченому запобіжний захід відповідає не лише особі обвинуваченого, а й характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується (злочин є особливо тяжким), крім того, будь-яких належних доказів на підтвердження позиції захисту щодо невинуватості ОСОБА_7 суду надано не було.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 зазначив, що не погоджується з оскаржуваною ухвалою, вважаючи її постановленою із порушенням норм діючого законодавства з огляду на наступне:

- судом не було досліджено обставин щодо наявності хоча б одного з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що є обов`язковим при застосуванні будь-якого запобіжного заходу, натомість, його підзахисний є приватним підприємцем, тобто має постійне місце роботи, згідно наданих стороною захисту характеристик проживає разом із гр. ОСОБА_8 та їх спільною дитиною 2006 р.н., за місцем проживання характеризується позитивно, співмешканка обвинуваченого є інвалідом другої групи за загальним захворюванням;

- суд не врахував, що відносно ОСОБА_7 проводилось багаточисленна кількість слідчих дій, при цьому, останній надавав добровільно свої речі для проведення експертиз, дозвіл на огляд його робочого місця, самостійно, на виклик слідчого з`явився, отримав повідомлення про підозру, клопотання про обрання запобіжного заходу, прибув до суду для його розгляду;

- клопотання не містить передбачених кримінальним процесуальним законом відомостей, зокрема, викладу обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також викладу обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою;

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що в судовому засіданні 18.01.2021 прокурором було закінчено надання письмових доказів та надано матеріали, що характеризують особу обвинуваченого.

Посилаючись на викладене, захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та застосувати стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем його постійного проживання.

Прокурор в судове засідання апеляційного суду не з`явився, хоча був належним чином та своєчасно сповіщений про дату, час та місце апеляційного розгляду, про причини неприбуття не повідомив та жодних клопотань до суду не подавав, у зв`язку із чим колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 422-1, ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку захисника, вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд провадження за відсутності сторони обвинувачення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При цьому, ч. 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження, зокрема, копії обвинувального акту, вбачається, що на розгляді в Роздільнянському райсуді Одеської обл. знаходиться кримінальне провадження №0000167 від 02.03.2019 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6 ч. 2 ст. 115 КК України (а.с. 1-9).

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з приписом п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

За викладених обставин колегія суддів критично оцінює посилання сторони захисту в апеляційній скарзі на те, що підставою для застосування стосовно особи запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри, оскільки на теперішній час стадія досудового розслідування кримінального провадження завершена, ОСОБА_7 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли останній перебував у процесуальному статусі підозрюваного; судом досліджуються докази, тобто триває стадія судового розгляду, в ході якої, з огляду на вищезазначені положення ст.ст. 89, 94 КПК України, буде надана відповідна оцінка діям обвинуваченого та обґрунтованості самого обвинувачення в цілому.

Проте, зважаючи на обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, які пов`язані із навмисним позбавленням з корисливих мотивів потерпілих життя шляхом застосування вогнепальної зброї, їх характеру, тяжкості та суспільної небезпечності, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим (позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна), колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки, виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду.

Водночас, враховуючи те, що остаточне рішення по справі відносно обвинуваченого не прийнято та на теперішній час закінчуються дослідження доказів сторони обвинувачення, існують ризики того, що ОСОБА_7 може незаконно впливати на потерпілих та свідків у вказаному кримінальному провадженні або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

При цьому, апеляційний суд приймає до уваги посилання сторони захисту на те, що підозрюваний має на утриманні фактичну дружину та дитину, є ФОП, за місцем фактичного проживання характеризується позитивно, проте, зазначає, що такі обставини не спростовують існування вищевказаних ризиків та не можуть слугувати, з огляду на обставини вчинених кримінальних правопорушень, підставою для застосування стосовно останнього більш м`якого запобіжного заходу.

В свою чергу, наявність свідоцтва про право на зайняття підприємницькою діяльністю не обов`язково свідчить про отримання стабільного доходу.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчинених злочинів, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Отже, доводи сторони захисту про наявність підстав для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на беззаперечних доказах.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі , залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника в інтересах обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого залишенню без змін як законна та обґрунтована.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , а також пояснень сторони захисту та прокурора свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, зокрема, з червня 2020 року, протягом якого обвинувачений утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Водночас, ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.12.2020 (а.с. 133-135) вже зверталась увага суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання розумних стрів розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ст. 28 КПК України.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що, з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України, тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне повторно звернути увагу районного суду на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 183, 194, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 18.01.2021, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 187, п.п. 1, 6 ч. 2 ст. 115 КК України, на стадії судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 18.03.2021 включно залишити без змін.

Повторно звернути увагу суду 1-ої інстанції щодо необхідності розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 в розумні строки.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4