Категорія:ч. 2 ст. 389 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 березня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 серпня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Луцька, Волинської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з повною загальною середньою освітою, неодружений, не працює, раніше судимого,
- вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2019 року за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді 120 годин громадських робіт;
- вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 липня 2019 року за ч. 2 ст. 125, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді 200 годин громадських робіт.
визнаний винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України та йому призначено покарання у виді 3 місяців арешту.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Луцького міськрайонного суду від 31 липня 2019 року, з урахуванням положень ч. 1 ст. 72 КК України, що одному дню арешту відповідає вісім годин громадських робіт та призначено ОСОБА_7 остаточне до відбуття покарання у виді 3 місяців 10 днів арешту.

Строк відбуття покарання визначено обчислювати з моменту приведення до виконання.

В С Т А Н О В И В
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 липня .2019 року ОСОБА_7 призначено покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України у виді 150 годин громадських робіт. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України приєднано невідбуту частину покарання за вироком від 04 червня 2016 року та остаточно призначено до відбуття 200 годин громадських робіт. З 10 вересня 2019 року засуджений поставлений на облік Луцького МРВ філії ДУ «Центр пробації» у Волинській області, при цьому, належним чином письмово ознайомлений з умовами відбування покарання у вигляді громадських робіт, а також про передбачену ч. 2 ст. 389 КК України кримінальну відповідальність за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, про що в останнього було відібрано підписку.
В подальшому, 25 жовтня 2019 року ОСОБА_7 направлено до ЖКП № 3, що знаходиться за адресою: вул. Винниченка, 39, м. Луцьк та зобов`язано приступити до виконання громадських робіт.
Однак, засуджений ОСОБА_7 , будучи відповідно до ст. 37 КВК України зобов`язаним додержуватися встановлених, відповідно до закону порядку і умов відбування покарання, сумлінно ставитися до праці, працювати на визначених для нього об`єктах і відпрацьовувати встановлений судом строк громадських робіт, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, з`являтися за викликом до уповноваженого органу з питань пробації, діючи умисно, з метою ухилення від відбування призначеного судом покарання у виді громадських робіт без поважних причин, у письмовій формі, відмовився від отримання направлення для відбування громадських робіт. ОСОБА_7 , знаючи про свій обов`язок з`явитись до ЖКП №3 за адресою: вул. Винниченка, 39, м. Луцьк для виконання громадських робіт не з`явився, встановлені обов`язки не виконував, що згідно ст. 40 КВК України є ухиленням від відбування покарання у виді громадських робіт.
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи фактичних обставин справи, правильність кваліфікації його дій та доведеність винуватості, вважає вирок суду незаконним через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого, безпідставного та невмотивованого призначення надто суворого покарання. Зазначає, що судом при постановленні вироку та обранні виду і розміру покарання порушено вимоги ст. 65 КК України, оскільки не враховано наявність постійного місце проживання, що є свідченням міцних соціальних зв`язків, наявність на його утриманні малолітньої дитини, а також часткове визнання винуватості у вчиненому. У зв`язку із цим, просить вирок суду першої інстанції змінити та призначити більш м`яке покарання.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, міркування обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, прокурора, яка апеляційну скаргу заперечила та просила залишити вирок без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить такого висновку.

Висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчинені кримінального проступку, за який його засуджено, обґрунтовано зроблений судом, що по суті в апеляційній скарзі не заперечується.

Кваліфікація злочинних дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 389 КК України є правильною і також не оскаржується.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого, який відноситься до кримінальних проступків, дані про особу винного, а саме те, що ОСОБА_7 , будучи особою молодого віку, раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти життя та здоров`я особи, судимості за вчинення яких, у встановленому законом порядку не зняті та непогашені, має постійне місце проживання, офіційно не працює, винуватість у вчиненому не визнав.

Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, відсутні, з чим погоджується і апеляційний суд та не оспорюється у поданій апеляційній скарзі.

Врахувавши ці та інші обставини справи, зокрема і ті, на які посилається в апеляційній скарзі обвинувачений у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у виді арешту у розмірі наближеному до мінімального, визначеного санкцією ч. 2 ст. 389 КК України, а остаточного до відбуття на підставі ст.ст. 71, 72 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, яке слід відбувати в умовах ізоляції від суспільства.

На думку апеляційного суду, обране судом першої інстанції покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, а тому підстави для зміни вироку та призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, відсутні.

Доводи обвинуваченого, які наведені в апеляційні скарзі, фактично враховані і оцінені судом першої інстанції при постановленні вироку та призначенні покарання, а тому підстави для її задоволення відсутні.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 серпня 2020 року щодо нього без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: