Справа № 346/1999/21
Провадження № 11-кп/4808/277/21
Категорія ст. 170 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31.05.2021 року про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у певний період доби щодо обвинуваченого ОСОБА_7 ,
з участю: прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 висловила свою незгоду з попередньою ухвалою суду апеляційної інстанції від 02.06.2021 року про відмову у відкритті апеляційного провадження, оскільки вважає, що ухвала суду про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у певний період доби позбавляє ОСОБА_7 свободи, виходячи з розуміння ст. 181 КПК України, де прямо передбачено, що домашній арешт полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. В обґрунтування своєї позиції, апелянт посилається на рішення Конституційного суду України №4-р/2019 від 13.06.2019 року, яким передбачено можливість оскарження в апеляційному порядку будь-яких форм та способів обмеження конституційного права на свободу, й на п. 55, п. 57 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Навальний проти Росії», яким визначено, що домашній арешт вважається, з огляду на його ступінь і інтенсивність, позбавленням волі у зазначенні ст. 5 Конвенції про про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Апелянт стверджує, що з урахуванням висновків Верховного суду та практики ЄСПЛ, домашній арешт вважається позбавленням волі у розумінні Конвенції, а тому апелянт повторно просить до доступу до суду.
Апелянт просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора. В обґрунтування своїх висновків посилається на те, що суд першої інстанції з порушенням процедури розгляду справи в підготовчому судовому засіданні від 28.05.2021 року, до прийняття рішення за клопотанням сторони захисту, поданого 24.05.2021 року, про закриття кримінального провадження, що підлягало розгляду першочергово, постановив процесуальне рішення за наслідками клопотання прокурора від 28.05.2021 року про обрання запобіжного заходу, й не прийняв жодного рішення за наслідками розгляду вказаного клопотання захисника, яке було заслухане в судовому засіданні 28.05.2021 року, що, на думку апелянта, суперечить визначеній правовій позицій Верховного Суду та приписам ст. 314 КПК України.
Наголошує на тому, що клопотання захисту про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КК України подана раніше, аніж клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу та відсторонення від посади, проте жодного рішення за клопотанням захисника судом не приймалось, ані про відмову, ані про причини неприйняття рішення. Вважає, що клопотання прокурора не підлягало до розгляду, оскільки кримінальне провадження підлягало до закриттю. Вказує на те, що ОСОБА_7 не набув статусу підозрюваного відповідно до закону, а відтак й статусу обвинуваченого, з тих підстав, що повідомлення про підозру та досудове розслідування проводилось Територіальним управлінням ДБР у м. Львові, в той час як ОСОБА_7 не є працівником правоохоронного органу, що, в свою чергу, свідчить про проведення досудового розслідування не уповноваженими особами.
В підготовчому судовому засіданні, оскаржуваною ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31.05.2021 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний період доби, а саме у період з 23-00 год. до 06-00 год.
Під час апеляційного розгляду:

- захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просила відкрити апеляційне провадження;

- прокурор не підтримав доводи апеляційної скарги, з тих підстав, що ухвала суду першої інстанції не підлягає оскарженню, у зв`яжу із чим просив відмовити у відкритті провадження.

Перевіривши доводи апеляційної скарги в частині права на оскарження, колегія суддів вважає, що у відкритті апеляційного провадження належить відмовити, у зв`язку із тим, що вказана ухвала суду першої інстанції не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, за таких підстав.
Як вбачається з наданих суду матеріалів, питання щодо обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у певний період доби вирішувалось на стадії судового розгляду.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції, ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

В той же час, ст. 392 КПК України чітко визначено коло судових рішень, які можуть бути оскарженні в суді апеляційної інстанції.

У своєму рішенні від 13.06.2019 року по справі №3-208/2018(2402/18) №4-р/2019, Конституційний суд України дійшов висновку, що положення ч. 2 ст. 392 КПК України в частині неможливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою не гарантують особі ефективної реалізації її конституційного права на судовий захист, не відповідають критеріям справедливості та співмірності (пропорційності), не забезпечують справедливого балансу інтересів особи та суспільства, й визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 КПК України, щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Зміст зазначеної норми закону дає підстави для висновку про те, саме ухвала суду про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Також Конституційний Суд України зазначив, що положення статей 3, 21, 29 Конституції України у системному зв`язку з частиною першою її статті 55 зобов`язують орган законодавчої влади при здійсненні регулювання обмеження права особи на свободу та особисту недоторканність у кримінальному судочинстві гарантувати такій особі право на судовий захист, у тому числі можливість оскарження в апеляційному порядку будь-яких форм та способів обмеження її конституційного права на свободу та особисту недоторканність, з обов`язковим збереженням справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, дотриманням вимог процесуальної дієвості, ефективності, швидкості процесу тощо.

Виходячи зі змісту ст.ст. 177, 178, 194, 196, 199 КПК терміни «обрання запобіжного заходу» та «продовження запобіжного заходу» використовуються як синонімічні за своїм правовим значенням.

Як вбачається, оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_7 у підготовчому судовому засіданні обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у період доби з 23-00 год. до 06-00 год.
У Конституції України встановлено, що органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 КУ).
Посилання захисника ОСОБА_6 на усталену практику Європейського суду з прав людини в рішенні «Навальний проти Росії», як на підставу для відкриття апеляційного провадження за її апеляційною скаргою на ухвалупро обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, колегія суддів вважає неспроможним, саме виходячи зі ступеню обмеження особи та інтенсивності такого обмеження.

На думку колегії суддів, встановлені компетентним органом - судом, обмеження у вигляді домашнього арешту у період доби з 23-00 год. до 06-00 год. не можливо розцінити як такі обмеження свободи, які можливо ототожнити з поняттям «позбавлення волі» в розумінні ст.6 Конвенції або «триманням під вартою».
Європейський суд з прав людини неодноразово у рішеннях зазначав, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Осман проти Сполученого Королівства» від 28.10.1998 року вказано, що обмеження не буде сумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою. Зазначена позиція висловлена також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року.
Оскільки внесені в діюче законодавство зміни, відповідно до рішення КСУ № 4-р/2019, передбачають можливість оскарження в апеляційному порядку рішень суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на тримання під вартою або про продовження терміну тримання під вартою, винесених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, то суд апеляційної інстанції позбавлений можливості відкрити апеляційне провадження відносно судового рішення, яке не визначено у вказаному переліку, й є судовим рішенням, яким обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби

Таким чином, наведені норми кримінального процесуального законодавства, усталена практика Європейського суду з прав людини спростовують доводи апелянта в частині можливості оскарження в апеляційному порядку ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту на стадії судового розгляду.
На переконання колегії суддів, відмова у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 , не призводить до звуження прав, та не обмежує право особи на доступ до правосуддя за вказаних вище обставин, та не суперечить змісту ст.ст. 5, 6 Конвенції.

Керуючись ст.ст. 376, 392,399, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31.05.2021 року про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на певний період доби щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Ухвалу може бути оскаржено протягом трьох місяців з дня її проголошення до Верховного Суду.

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4