Справа № 699/1062/20
Номер провадження № 1-кп/699/4/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.02.21 рокум. Корсунь-Шевченківський

Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

законного представника потерпілої ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області з повною технічною фіксацією кримінальне провадження, внесене 06.09.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000322 відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Завадівка Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який не працює, має неповну середню освіту, не одружений, інших осіб на утриманні не має, до якого застосовувалися примусові заходи медичного характеру на підставі ухвали Городищенського районного суду Черкаської області від 30.11.2017 за вчинення суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 187 КК України,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною 2 ст. 186 КК України,

УСТАНОВИВ:
1. Формулювання обвинувачення у кримінальному провадженні, визнаного судом доведеним.
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06.09.2020 близько 03:00 год., перебуваючи по вул. Свободи в м. Корсунь-Шевченківський, умисно, з корисливих мотивів, маючи на меті заволодіння чужим майном, а саме мобільним телефоном, підійшов до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка рухалася по вулиці, де із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я ОСОБА_5 , повалив її на землю та шляхом ривка відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Хiaomi Redmi 8 Sapphire Blue 3/32 GB», ринкова вартість якого станом на 06.09.2020, згідно з висновком експерта № 8/929 від 24.09.2020 становить 2866,67 грн., із флеш карткою «MicroSD 2 GB», ринкова вартість якої станом на 06.09.2020, згідно з тим же висновком експерта становить 49,67 грн.

Після чого місце вчинення злочину ОСОБА_7 покинув, завдавши ОСОБА_5 матеріальних збитків на загальну суму 2916,34 грн.

Отже, ОСОБА_7 учинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ч. 2 ст. 186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

2. Підстави доведеності винуватості поза розумним сумнівом.

2.1. Позиції сторони захисту та сторони обвинувачення.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро покаявся, підтвердивши обставини, а саме час, місце, мотив та спосіб вчинення ним інкримінованого злочину, викладеного в обвинувальному акті, які відповідають дійсності.

Законний представник обвинуваченого фактичні обставини провадження не оспорював.

Захисник обвинуваченого фактичні обставини провадження не оспорював та просив урахувати, що обвинувачений у повному обсязі визнав свою винуватість.

2.2. Обсяг доказів.

Судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст фактичних обставин, встановлених в обвинувальному акті.

Судом було поставлено на обговорення питання щодо доцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Судом роз`яснено обвинуваченому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку.

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстави уважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини.

Це узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, врахувавши, що обвинувачений ОСОБА_7 не оспорює фактичні обставини справи, і як встановлено судом, правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь які сумніви у добровільності та істинності його позиції, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження інших доказів по справі, обмежившись допитом обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_5 та її законного представника ОСОБА_6 , та дослідженням матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого.

2.3. Показання обвинуваченого і потерпілої.

Обвинувачений ОСОБА_7 надав пояснення, відповідно до яких 06.09.2020 близько 03.00 години, він перебував біля дитячого майданчика в районі універмагу по вул. Свободи в м. Корсунь-Шевченківський. Перед цим вживав алкогольні напої та наркотичні препарати. У вказаний час він побачив незнайому йому дівчину, у руці якої помітив телефон. Інших сторонніх осіб поряд ОСОБА_7 не бачив. Власний телефон ОСОБА_7 розрядився, а він хотів здійснити телефонний дзвінок. ОСОБА_7 наздогнав дівчину та руками повалив її на землю. Дівчина вчиняла супротив, кликала на допомогу, що роздратувало обвинуваченого. Він вихватив з рук дівчини мобільний телефон та побіг до магазину «АТБ», який розташований біля Мартанського ставу у м. Корсунь-Шевченківський. Від місця злочину до магазину «АТБ» ОСОБА_7 добирався менше 30 хв. За цей час на викрадений телефон надійшло приблизно десять дзвінків. ОСОБА_7 вимкнув звук на телефоні, дзвінки скидав (не відповідав на них). Біля зазначеного магазину він випив пляшку горілки. У цей час на викрадений телефон надійшов ще один дзвінок. ОСОБА_7 на дзвінок відповів. У телефонній розмові незнайомий йому чоловік запитав, чи не хоче ОСОБА_7 повернути телефон тій дівчині, у якої він був викрадений. ОСОБА_7 погодився повернути телефон в обмін на пляшку горілки. У цей час він перебував на вулиці, на прилеглій території біля магазину «АТБ». За деякий час до зазначеного магазину «АТБ» приїхав раніше не знайомий обвинуваченому молодий чоловік, який подзвонив на викрадений телефон (потім ОСОБА_7 дізнався, що прізвище цього чоловіка ОСОБА_10 ). ОСОБА_10 почав вимагати, щоб ОСОБА_7 повернув телефон власниці. Між останніми виникла невелика бійка. У цей час повз магазин проїжджала машина патрульної поліції. Працівники поліції затримали ОСОБА_7 та доставили до відділку поліції, де склали протокол та відібрали раніше вкрадений ним телефон. З потерпілою ОСОБА_7 не зв`язувався, вибачення не просив.

Неповнолітня потерпіла ОСОБА_5 , у присутності свого законного представника матері ОСОБА_6 , надала пояснення, відповідно до яких 06.09.2020, приблизно з 03 год. 00 хв. до 03 год. 10 хв., вона поверталась додому після зустрічі з друзями. Проходячи повз дитячий майданчик в районі універмагу біля вул. Свободи в м. Корсунь-Шевченківський вона помітила раніше незнайомого їй хлопця, пізніше вона дізналась, що його прізвище ОСОБА_7 . Цей хлопець наздогнав її, схопив за руки, від чого вони вдвох впали на землю. ОСОБА_7 почав виривати з її рук телефон, проте вона пручалась та звала на допомогу, бо недалеко від цього місця бачила, як якась особа прибирала вулицю. ОСОБА_7 занадто активно себе поводив, при цьому нічого не казав, мовчки вихопив з рук ОСОБА_5 телефон та побіг у напрямку центра міста. Після цього потерпіла повернулась до своїх друзів, які зателефонували матері потерпілої та повідомили поліцію про викрадення телефону. З працівниками поліції вона поїхала до себе додому, щоб надати документи на телефон. Під час оформлення необхідних документів працівникам поліції надійшло повідомлення, що затримано особу, яка викрала телефон. У відділку поліції їй повернули телефон на зберігання. Матеріальних претензій до ОСОБА_7 не має, цивільний позов заявляти не бажає.

Законний представник потерпілої ОСОБА_6 - підтвердила показання останньої, які стосуються періоду від отримання нею інформації про викрадення у дочки телефону і до моменту повернення поліцейськими телефону на зберігання. Зазначила, що претензій матеріального характеру до обвинуваченого ні її дочка, ні вона сама не мають.

2.4. Дослідження матеріалів, які характеризують обвинуваченого.

До матеріалів справи надано документи, які свідчать, що обвинувачений характеризується з негативної сторони, неврівноважений, не товариський. Порушує громадський порядок, схильний до хуліганський вчинків і крадіжок, безвідповідальний. Судом враховано, що обвинувачений має неповну середню освіту, не працює, також враховано, що до ОСОБА_7 раніше застосовувалися примусові заходи медичного характеру на підставі ухвали Городищенського районного суду Черкаської області від 30.11.2017 за вчинення суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 187 КК України.

Ураховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого та потерпілу, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 поза розумним сумнівом у вчиненні інкримінованого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабежу), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

3. Установлення осудності обвинуваченого.
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 190 від 12.11.2020 (далі висновок СПЕ) обвинувачений ОСОБА_7 в період інкримінованого йому діяння і на теперішній час хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності або іншим хворобливим станом психіки не страждав і не страждає. Виявляв раніше і виявляє у теперішній час органічний розлад особистості. Психічні та поведінкові розлади викликані вживанням алкоголю та наркотичних засобів.

За своїм психічним станом у період вчинення злочину обвинувачений не був здатен повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.

У теперішній час обвинувачений за своїм психічним станом також не може повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними, може предстати перед слідством і судом та нести карну відповідальність.

У вказаному висновку СПЕ зазначено, що у разі засудження обвинуваченого до відбування покарання у місцях позбавлення волі до нього, відповідно до приписів ч. 2 ст. 20 КК України, можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної допомоги в примусовому порядку за місцем відбування покарання.

За таких обставин суд приходить до висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 є обмежено осудним.

Відповідно до вимог ст. 20 КК України, підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення злочину через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 504 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, може врахувати стан обмеженої осудності як підставу для застосування примусових заходів медичного характеру.

Застосування ст. 20 КК України дає змогу індивідуалізувати кримінальну відповідальність особи та призначення покарання, враховуючи її особливий психічний стан під час вчинення злочину. Це відповідає принципам справедливості та гуманності, а також сприяє вирішенню завдань КК України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 № 1489-ІІІ психічні розлади це розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті. Такою класифікацією є Міжнародна статистична класифікація хвороб і споріднених проблем охорони здоров`я десятого перегляду, яка застосовується в Україні з 01.01.1999 згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.10.1998 № 297 «Про перехід органів і закладів охорони здоров`я України на Міжнародну статистичну класифікацію хвороб і споріднених проблем охорони здоров`я десятого перегляду».

Поняття «психічний розлад» охоплює всі види можливої психічної патології, а не виділяє конкретні види захворювання. Класифікувати психічні розлади можна лише на підставі спеціальних знань у галузі психіатрії.

Визнання особи обмежено осудною належить виключно до компетенції суду, що прямо зазначено в ч. 1 ст. 20 КК України. Про це також наголошується у постанові Пленуму Верховного Суду України від 03.06.2005 № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» (далі постанова Пленуму № 7).

Визнання судом особи обмежено осудною тягне кримінально-правові наслідки. Це випливає з ч. 2 ст. 20 КК, згідно з якою «визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання». Проте яким саме чином має враховуватися обмежена осудність, в кримінальному законі не зазначено.

Обмежена осудність не може обтяжувати покарання у зв`язку з тим, що відповідно до ч. 3 ст. 67 КК суд, призначаючи покарання, не має права визнати такими, що його обтяжують, обставини, які не передбачені в ч. 1 цієї статті.

Таким чином, обмежену осудність необхідно враховувати при призначенні покарання тільки з метою його пом`якшення. Проте за змістом ст. 20 КК немає підстав для обов`язкового пом`якшення покарання особі, визнаній обмежено осудною. Враховуючи, що судово-психіатричною експертизою встановлено, що психічні та поведінкові розлади ОСОБА_7 спровоковані вживанням алкоголю та наркотичних засобів, суд не вбачає підстав для визнання обмеженої осудності обвинуваченого обставиною, яка пом`якшує відповідальність, оскільки вживання чи невживання алкоголю і наркотичних засобів є вибором обвинуваченого. Суду не надано доказів того, що вживання зазначених засобів обвинувачений здійснював під примусом.

Обмежено осудна особа є суб`єктом злочину, а психічний розлад, який наявний у цієї особи, не виключає можливості притягнення її до кримінальної відповідальності та призначення покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 20 КК наслідком визнання судом особи обмежено осудною є можливість призначення їй примусових заходів медичного характеру (ст. 94 КК України).

У постанові Пленуму № 7 міститься роз`яснення, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку судово-психіатричних експертів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, що зумовлює її обмежену осудність і викликає потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.

У вказаному висновку СПЕ № 190 від 12.11.2020 чітко вказано, що обвинувачений хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності або іншим хворобливим станом психіки не страждав і не страждає. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування примусових заходів медичного характеру.

За змістом ч. 2 ст. 20 КК до осіб, визнаних обмежено осудними, примусові заходи медичного характеру можуть застосовуватися разом із призначенням їм покарання. У Кримінальному кодексі прямо не зазначено, які саме види примусових заходів медичного характеру, передбачені в ч. 1 ст. 94 КК, можуть застосовуватися до таких осіб. У пункті 7 постанови Пленуму № 7 зазначено, що до осіб, визнаних обмежено осудними, у разі потреби в примусовому порядку може застосовуватися тільки амбулаторна психіатрична допомога. За таких обставин суд приходить до висновку про можливість застосування у разі потреби в примусовому порядку до ОСОБА_7 під час відбування покарання амбулаторної психіатричної допомоги. Здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру, у разі засудження обвинуваченого до позбавлення волі, має покладатися на медичну службу кримінально-виконавчої установи за місцем відбуття покарання.

4. Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

У судовому засіданні було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 винуватість визнав, у вчиненому покаявся, надавав викривальні щодо себе показання як на стадії досудового розслідування так і в суді, а потерпіла не має до ОСОБА_7 претензій матеріального характеру.

Наведене свідчить, що обставинами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 є щире каяття та сприяння судовому розслідуванню злочину.

Суд ураховує, що в обвинувальному акті стороною обвинувачення не було визначено обставини, які пом`якшують покарання. Однак суд не зв`язаний лише позицією обвинувачення, яку викладено в обвинувальному акті, оскільки визначення обставин, які пом`якшують покарання, відноситься саме до дискреції суду.

В обвинувальному акті зазначено, що обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, у ході досудового розслідування не встановлено. Ураховуючи приписи ст. 337 КПК України, суд позбавлений права самостійно встановлювати такі обставини, оскільки це є виходом за межі висунутого обвинувачення та призведе до погіршення становища особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

5. Мотиви призначення покарання.
5.1. Позиції учасників провадження щодо покарання.

Прокурор зазначив, що у судовому засіданні достеменно встановлено, що інкриміновані протиправні діяння вчинено обвинуваченим, тому просить суд визнати ОСОБА_7 винуватим та призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком 4 роки 6 місяців. Строк відбуття покарання рахувати з моменту взяття під варту, а саме з 09.09.2020.

Потерпіла ОСОБА_5 просила призначити обвинуваченому реальне покарання у виді позбавлення волі, без застосування звільнення з випробуванням.

Законний представник обвинуваченого зазначив, що у питанні визначення міри покарання покладається на розсуд суду.

Захисник обвинуваченого просив призначити покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки із застосуванням ст. 75 КК України.

5.2. Висновки суду щодо покарання.

Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

Згідно з приписами ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами.

Отже, обираючи вид та строк покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорій тяжких відповідно до ст. 12 КК України, особу винного та обставини, які пом`якшують покарання. Також суд бере до уваги вже наведені відомості про психічний стан обвинуваченого на момент вчинення злочину та причини такого стану, а також ураховує відомості про застосовування до ОСОБА_7 заходів примусового медичного характеру на підставі ухвали Городищенського районного суду Черкаської області від 30.11.2017 за вчинення суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 187 КК України.

При цьому в судовому засіданні при дослідженні особистості обвинуваченого відповідно до положень ст. 50 КК України, підстав для призначення покарання зі звільненням від відбуття покарання з випробуванням, передбаченого ст. 75 КК України, не встановлено, як і підстав для призначення покарання в порядку передбаченому ст. 69 КК України.

Суд також ураховує правову позицію, викладену у Постанові Верховного суду від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к), де вказано, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» означає, що вимогу цього пункту виконано. Отже, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК. Ці висновки вказують на неможливість застосування судом положень ст. 69-1 КК України, оскільки судом не встановлено інших обставин, що пом`якшують покарання, крім зазначених у п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст.ст.65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», та враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання, як втручання держави в приватне життя особи, повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним, тобто несвавільним, пропорційним, тобто не становити надмірного тягаря для особи, виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Ураховуючи ступень тяжкості вчиненого злочину, особистість обвинуваченого, суд уважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо лише в умовах ізоляції від суспільства, тобто при призначенні покарання, у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Призначення ОСОБА_7 саме такого покарання відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Крім того, ураховуючи викладене у п. 3 цього вироку, суд приходить до висновку про необхідність надання медичній службі кримінально-виконавчої установи за місцем відбування покарання ОСОБА_7 права застосувати щодо останнього в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги.

6. Підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.
Потерпілою ОСОБА_5 цивільний позов не заявлено.

7. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
7.1. Вирішення питання щодо запобіжного заходу та початку строку відбуття покарання.

Як вбачається з матеріалів справи, у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 ухвалою слідчого судді Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 09.09.2020 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою слідчого судді Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 26.10.2020 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 06.12.2020.

Ухвалою слідчого судді Городищенського районного суду Черкаської області від 03.12.2020 ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 06.01.2021.

Ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 28.12.2020 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 25.02.2021.

За таких обставин суд вважає за необхідне запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Крім того, початок строку відбуття покарання необхідно рахувати з дня взяття ОСОБА_7 під варту, тобто з 09.09.2020.

7.2. Процесуальні витрати

Процесуальними витратами у даному кримінальному провадженні є витрати на проведення експертиз, зокрема за проведення експертизи № 8-000929 від 24.09.2020 у сумі 653,80 грн, яка відповідно до ст. 124 КПК України підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави.

7.3. Речові докази

Як свідчать надані матеріали кримінального провадження, речовими доказами є мобільний телефон марки «Хiaomi Redmi 8 Sapphire Blue 3/32 GB» та флеш картка «MicroSD 2 GB», які передано на відповідальне зберігання ОСОБА_5 . Відповідно до ст. 100 КПК України речові докази необхідно залишити у володінні останньої.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 7, 100, 124, 128, 349, 368-370, 373, 374, 376, 394, 395 КПК України, суд

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання в виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Початок строку відбуття покарання рахувати з дня взяття ОСОБА_7 під варту, тобто з 09.09.2020.
Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

У разі необхідності дозволити медичній службі кримінально-виконавчої установи за місцем відбування покарання застосовувати до ОСОБА_7 в примусовому порядку амбулаторну психіатричну допомогу.

Речові докази: мобільний телефон марки «Хiaomi Redmi 8 Sapphire Blue 3/32 GB» та флеш картка «MicroSD 2 GB», які передано на відповідальне зберігання ОСОБА_5 залишити у володінні останньої.

Процесуальні витрати, які складають з витрат на проведення експертизи № 8-000929 від 24.09.2020 у сумі 653,80 грн, стягнути з ОСОБА_7 на користь держави:

На вирок суду протягом 30 днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 376 КПК України копія вироку вручається негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

СуддяОСОБА_1