КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 940/758/20
Провадження № 11-кп/824/914/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 119 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

22 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0000173 за апеляційними скаргами представника потерпілих - цивільних позивачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , представника потерпілого цивільного позивача ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 , потерпілих-цивільних позивачів ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 на вирок Ставищенського районного суду Київської області від 30 жовтня 2020 рокущодо обвинуваченої,

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Заруддя Іванівського району Київської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , освіта повна загальна середня, одруженої, пенсіонерки, раніше не судимої,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_14 ,

потерпілого-цивільного позивача ОСОБА_8 ,

представників потерпілих-цивільних позивачів ОСОБА_10 , ОСОБА_12

обвинуваченої ОСОБА_13 ,

захисника ОСОБА_15 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Ставищенського районного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року ОСОБА_13 визнано винною в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України та призначено їй покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Застосовано до ОСОБА_13 умови ст. 75 КК України, звільнено її від відбування покарання з випробуванням та призначено їй іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_13 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Позов ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до ОСОБА_13 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_8 - 64881,60 (шістдесят чотири тисячі вісімсот вісімдесят одну) гривню 60 копійок матеріальної шкоди та 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди, а всього 214881 (двісті чотирнадцять тисяч вісімсот вісімдесят одну) гривню 60 копійок; на користь ОСОБА_9 - 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди; на користь ОСОБА_11 - 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди. В задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.

Згідно вироку суду, 28.06.2019р., близько 06 год. 00 хв., ОСОБА_13 , перебуваючи на проїжджій частині вул. Польової в с. Ріденька Тетіївського району Київської області, під час суперечки, яка виникла на ґрунті особистих неприязних відносин, не маючи наміру позбавити життя ОСОБА_16 , не передбачаючи можливості настання її смерті від вчиненої нею дії, хоча повинна була і могла передбачити, діючи з більшою обачністю, нанесла рукою один удар в обличчя потерпілої ОСОБА_16 , яка стояла поруч, внаслідок чого ОСОБА_16 втратила рівновагу та впала на асфальтобетонне покриття проїжджої частини вулиці Польова. При падінні потерпіла ОСОБА_16 вдарилася потиличною ділянкою голови об асфальтобетонне покриття, у результаті чого отримала тілесні ушкодження у вигляді: синця в ділянці верхньої повіки правого ока, синця потилично-тім`яної ділянки зліва з двома саднами, крововилив в м`які покриви в потилично-тім`яній області, лінійний перелом потиличної кістки зліва, субдуральний крововилив об`ємом до 80 мл праворуч, крововиливи під м`які мозкові оболонки та в шлуночки головною мозку, забої мозку в лівій потиличній області, набряк головного мозку.
Від отриманих тілесних ушкоджень у вигляді закритої черепно-мозкової травми з переломом потиличної кістки зліва, крововиливами під оболонку мозку, в його шлуночки, забоями головного мозку ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла в КНП БНР «Білоцерківська міська лікарня № 2». Закрита черепно-мозкова травма у ОСОБА_16 носила характер прискорення і виникла внаслідок падіння потерпілої з висоти власного зросту з ударом лівою потиличною ділянкою голови (перелом потиличної кістки, забої лівої півкулі мозочка) об дорожнє покриття (можливо асфальтобетонне), з наявністю протиударних забоїв головного мозку в базальних відділах лобних, правої скроневої і потиличної ділянок. Дана травма за критерієм небезпеки для життя відноситься до тяжких тілесних ушкоджень. Спричинення удару в обличчя могло викликати прискорення тіла, що могло призвести до його падіння на площину з контактом потиличною ділянкою голови з твердим покриттям. Зважаючи на морфологічні прояви черепно-мозкової травми у ОСОБА_16 , не виключено, що саме нанесення удару в ділянку її обличчя могло призвести до її падіння на площину з контактом потиличною ділянкою голови, що спричинило виникнення черепно-мозкової травми, яка перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням її смерті.

Не погоджуючись з вироком суду, представник потерпілих - цивільних позивачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 , представник потерпілого цивільного позивача ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_12 , потерпілі-цивільні позивачі ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі представник потерпілих - цивільних позивачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 просить скасувати вирок в частині призначеного покарання й ухвалити новий вирок, яким обрати ОСОБА_13 покарання, що належить відбувати реально. В частині задоволення цивільних позовів потерпілих про стягнення моральної шкоди вирок змінити, задовольнивши цивільні позови в повному обсязі. Скасувати ухвалу Ставищенського районного суду Київської області від 17 вересня 2020 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні №0000173 від 29.06.2019 та постановити нову ухвалу, якою вжити заходи забезпечення позову у кримінальній справі №940/758/20 відносно ОСОБА_13 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України шляхом накладання арешту на:1/2 частину автомобіля марки Опель чорного кольору номерний знак НОМЕР_1 Модель: ОРЕІ Рік випуску: 2007 Дата: 17.12.2019 Колір: Чорний Об`єм двигуна: 1686 Вага: 1393 Тип дії: Первинна реєстрація б/в тз придбаного в торгівельній організації, який ввезено з-за кордону, тип авто: Легковий Тип кузова: Універсал-b VIN-код: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_17 , та на частину квартири АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_17 .
В обґрунтування своїх вимог адвокат ОСОБА_10 зазначає, що при постановленні вироку судом першої інстанції було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення.

Апелянт вказує на те, що призначаючи ОСОБА_13 покарання, судом було проігноровано думку потерпілих та їх представників, які наполягали на обранні міри покарання, що пов`язане з позбавленням волі.

Адвокат ОСОБА_10 зазначає, що при прийнятті рішення щодо можливості звільнення ОСОБА_13 від відбування покарання з випробуванням, місцевий суд, окрім іншого, зазначив про наявність обставини, що пом`якшує покарання - щирого каяття.

На думку апелянта, у даному кримінальному провадженні хоча і визнано обставиною, яка пом`якшує покарання засудженої, її щире каяття у вчиненому злочині, проте така обставина носить лише формальний характер, оскільки розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого, однак, у матеріалах справи відсутні дані на підтвердження того, що засуджена відшкодувала збитки потерпілим.

Адвокат ОСОБА_10 вказує на те, що на першому судовому засіданні ОСОБА_13 взагалі не визнавала свою вину. Вже на останньому судовому засіданні їй пояснили, що без визнання вини, вона може отримати реальний строк позбавлення волі. Крім того, ОСОБА_13 заявила, що визнає матеріальні збитки, спричинені її діянням лише на суму 30 000 гривень та визнає моральну шкоду по 30 000 гривень на кожного потерпілого. Визнання такої суми вона пояснила тим, що в неї нема грошей.
Також апелянт зазначає, що 17 грудня 2019 року, в період тривання досудового слідства, сім`я ОСОБА_13 придбала автомобіль «Опель», який було оформлено на чоловіка ОСОБА_13 ОСОБА_17 , а тому, на думку адвоката ОСОБА_10 , ОСОБА_13 не мала жодного наміру ні вибачитись перед потерпілими за смерть близької людини, ні відшкодувати витрати на поховання та лікування. Тільки після вручення їй обвинувального висновку, ОСОБА_13 надіслала поштовим відправленням 10 000 гривень потерпілому ОСОБА_18 , не зазначаючи призначення платежу.
На переконання адвоката ОСОБА_10 , таке відношення ОСОБА_13 до потерпілих зовсім не свідчить про бажання виправити наслідки вчиненого, а свідчить про намагання уникнути справедливого покарання за скоєне.

Також апелянт вказує на те, що ОСОБА_13 вела себе цинічно та зухвало по відношенню до потерпілих, про що вони неодноразово заявляли в суді. Саме така поведінка особи, яка вбила їх дружину та матір, спричиняла та спричиняє потерпілим нестерпні моральні страждання.
Крім цього, адвокат ОСОБА_10 вказує на те, що ухвалою Ставищенського районного суду Київської області 17.09.2020 року їй було відмовлено судом у задоволенні заяви про забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні шляхом накладення арешту на майно підсудної ОСОБА_13 . Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року їй було відмовлено у відкритті апеляційного провадження з підстав, передбачених нормами ст. 399 КПК України.
За доводами апелянта, висновки, викладені в ухвалі Ставищенського районного суду Київської області 17.09.2020 року щодо недоведеності належності 1/2 частини майна обвинуваченій ОСОБА_13 , яке юридично оформлене на її чоловіка ОСОБА_17 не грунтуються ні на матеріалах справи, ні на законі, ні на судовій практиці.
На переконання адвоката ОСОБА_10 , позиція суду в даному випадку є упередженою, оскільки на останньому судовому засіданні потерпілому ОСОБА_8 , їй та представнику потерпілого ОСОБА_11 , адвокату ОСОБА_12 стало випадково відомо, що захисник ОСОБА_13 , адвокат ОСОБА_15 є родичем судді ОСОБА_19 , та помічника судді Ставищенського районного суду Київської області ОСОБА_20 . Дані особи звільнилися зі Ставищенського районного суду, але декілька років працювали з суддею ОСОБА_1 , а тому, на думку апелянта, є вагомі підстави стверджувати, що незаконна відмова у задоволенні заяви про забезпечення цивільного позову та безпідставне застосування норм ст. 75 КК України є результатом перебування судді ОСОБА_1 в особливих стосунках з захисником ОСОБА_13 - адвокатом ОСОБА_15 .
Апелянт вказує на те, що в своїй заяві вона наводила положення норм цивільного (сімейного) законодавства щодо спільної сумісної власності подружжя, але суд свідомо їх проігнорував. В оскаржуваній ухвалі суд не навів жодної норми сімейного кодексу, та не обґрунтував чому він їх не застосував.
Адвокат ОСОБА_10 зазначає, що засуджена ОСОБА_13 перебуває в шлюбі з ОСОБА_17 , що підтверджується інформацією із матеріалів кримінального провадження та не заперечується самою ОСОБА_13 . Згідно витягу з державного реєстру автомобіль марки Опель чорного кольору номерний знак НОМЕР_1 VIN-код: НОМЕР_2 належить ОСОБА_17 . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_17 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 .
Відтак, на переконання апелянта, вищезазначена квартира та автомобіль є спільним сумісним майном обвинуваченої ОСОБА_13 та її чоловіка ОСОБА_17 , у якому обвинуваченій ОСОБА_13 згідно норм Сімейного кодексу України належить 1/2 частина.

Адвокат ОСОБА_10 вважає, що невжиття заходів до забезпечення позову є порушенням права позивачів на справедливий судовий розгляд, оскільки за змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання рішення суду є складовою, невід`ємною частиною судового розгляду.

В апеляційній скарзі представник потерпілого цивільного позивача ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_12 просить скасувати вирок в частині призначеного покарання й ухвалити новий вирок, яким обрати ОСОБА_13 покарання, що належить відбувати реально, в частині часткового задоволення цивільного позову - змінити вирок, задовольнити цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди в повному обсязі.
В обґрунтування своїх вимог адвокат ОСОБА_12 зазначає, що при прийнятті рішення щодо можливості звільнення ОСОБА_13 від відбування покарання з випробуванням, місцевий суд, окрім іншого, зазначив про наявність обставини, що пом`якшує покарання - щирого каяття, однак звільняючи ОСОБА_13 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд належним чином не вмотивував, які саме обставини справи та дії засудженої дають підстави для висновку про наявність щирого каяття.
Апелянт вказує на те, що у вироку відсутня конкретна сума яку засуджена компенсувала потерпілому. Представник потерпілого ОСОБА_11 стверджує, що сама засуджена в судовому засіданні не заперечувала, що вона не вибачилась перед потерпілими за скоєне вбивство. Моральна шкода потерпілому ОСОБА_11 засудженою не компенсована взагалі, навіть частково, а відтак, адвокат ОСОБА_12 вважає, що суд в оскаржуваному вироку незаконно застосував положення ст. 75 КК України та суд досить формально віднісся до визнання щирості каяття, фактично ототожнив його з визнанням вини.
Адвокат ОСОБА_12 вважає також, що сума задоволення моральної шкоди є заниженою, враховуючи стан здоров`я потерпілого ОСОБА_11 , який після смерті матері потрапив на стаціонарне лікування у психіатричну лікарню.

В апеляційній скарзі потерпіла цивільний позивач ОСОБА_9 просить скасувати вирок в частині призначеного покарання й ухвалити новий вирок, яким обрати ОСОБА_13 покарання, що належить відбувати реально, в частині часткового задоволення мого цивільного позову - змінити вирок, задовольнити цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди в повному обсязі.
ОСОБА_9 вважає вирок суду першої інстанції занадто м`яким, неспівмірним скоєному діянню та особі засудженої ОСОБА_13 .

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що ОСОБА_13 , яка вбила її матір, жодного разу не підійшла ні до неї, ні до батька, ні до її хворого брата та не вибачилась за скоєне. Особисто їй засуджена ОСОБА_13 не компенсувала жодної копійки моральної шкоди за вбивство її матері, але при цьому, вони з чоловіком купили нову машину.
ОСОБА_9 вказує на те, що весь час, до того, як справу було передано до суду, ОСОБА_13 вела себе дуже нахабно, цинічно та зухвало, заявляла: «Я вам усім покажу!»

Апелянт вважає, що за умови такої нахабної, цинічної та зухвалої поведінки, сума задоволення моральної шкоди є несуттєвою за смерть найближчої людини.

В апеляційній скарзі потерпілий цивільний позивач ОСОБА_8 просить скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким обрати ОСОБА_13 покарання, що належить відбувати реально, в частині часткового задоволення мого цивільного позову задовольнити цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди в повному обсязі.
Апелянт вважає вирок суду першої інстанції занадто м`яким, неспівмірним скоєному діянню та особі засудженої ОСОБА_13 .

ОСОБА_8 зазначає, що ОСОБА_13 , проживає через дорогу від нього жодного разу не підійшла до нього та не вибачилась за свій злочин. При зустрічах з ним та або його донькою, вона ухмилялася та погрожувала. Тільки коли справу було передано до суду, тільки тоді вона надіслала йому 10 000 гривень, не зазначивши призначення платежу.

На переконання апелянта, таку поведінку свідомо не можна вважати щирим каяттям. В такій поведінці відсутня реальна щирість.
ОСОБА_8 зазначає, що на першому судовому засіданні ОСОБА_13 взагалі зазначила, що вона не визнає своєї вини і це було щиро. Це було її реальне відношення до скоєного. Щодо матеріальної та моральної шкоди зазначила, що визнає тільки 30 000 гривень та по 30 000 гривень моральної шкоди на кожного потерпілого, з тих підстав, що в неї немає грошей, проте він та його діти бачили, як вона зі своїм чоловіком купили новий автомобіль.
Апелянт вказує на те, що у вироку суд навіть не зазначив суми, яку ОСОБА_13 сплатила потерпілим, оскільки вона є мізерною, і суд це усвідомлював, а просто формально зазначив, що сплатила.
ОСОБА_8 вважає, також, що за умови такої нахабної та зухвалої поведінки, сума задоволення моральної шкоди є несуттєвою.
Апелянт зазначає, що при розгляді справи в суді першої інстанції суддя взагалі намагався не слухати пояснень ОСОБА_13 , оскільки вона зазначила, що визнає свою вину і тільки після його заперечень та заперечень його представника, суд заслухав покази підсудної.
На думку ОСОБА_8 , заслуговує на увагу той факт, що після удару ОСОБА_13 його дружина впала і розтрощила голову об бетонне покриття дороги, проте ОСОБА_13 замість того, щоб викликати швидку, або покликати хоч когось на допомогу, просто залишила її саму помирати на дорозі та сховалась.

В апеляційній скарзі потерпілий цивільний позивач ОСОБА_21 просить скасувати вирок в частині призначеного покарання й ухвалити новий вирок, яким обрати ОСОБА_13 покарання, що належить відбувати реально, в частині часткового задоволення мого цивільного позову задовольнити цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди в повному обсязі.
Апелянт вважає вирок суду першої інстанції занадто м`яким, неспівмірним скоєному діянню та особі засудженої ОСОБА_13 .

ОСОБА_21 зазначає, що засуджена ОСОБА_13 після вбивства його матері, жодного разу не підійшла та не вибачилась за свій злочин. Особисто йому засуджена ОСОБА_13 не компенсувала жодної копійки моральної шкоди за вбивство його матері.
На переконання апелянта, у діях підсудної ОСОБА_13 відсутнє щире каяття, суд в оскаржуваному вироку застосував це положення законодавство незаконно.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_21 в судове засідання не з`явилися, надавши суду через представника заяви, в яких просили проводити апеляційний розгляд у їх відсутність. Заслухавши думки учасників кримінального провадження, які не заперечували проти проведення апеляційного розгляду у відсутність потерпілих, зважаючи на те, що їх інтереси представляють їх представники. Враховуючи наведене та вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено у відсутність потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_21 .

Заслухавши доповідь судді; пояснення представників потерпілих адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_8 , які підтримали всі подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити; пояснення прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_10 лише в частині необхідності забезпечення цивільних позовів, шляхом накладення арешту на майно обвинуваченої, та не підтримала інші вимоги апеляційної скарги представника та інші апеляційні скарги; пояснення захисника та обвинуваченої, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, посилаючись на законність вироку суду, перевіривши матеріали, заслухавши виступи сторін в судових дебатах та останнє слово обвинуваченої, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Так, вина ОСОБА_13 за обставин, викладених у вироку є доведеною і ґрунтується на доказах, стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніхто у судовому засіданні не оспорював. За цих обставин, за згодою обвинуваченої та інших учасників судового провадження, слухання кримінального провадження у суді першої інстанції відбувалось у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. Не оскаржувався в цій частині вирок і будь - ким з учасників, а тому, з врахуванням вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, вирок суду в цій частині не може бути предметом апеляційного розгляду.
За встановлених фактичних обставин, дії обвинуваченої ОСОБА_13 судом першої інстанції вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 119 КК України.
Щодо доводів апеляційних скарг про незаконність вироку в частині призначеного покарання, то колегія зазначає наступне.
Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.
Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Вирішуючи питання призначення покарання за ч. 1 ст. 119 КК України, судом першої інстанції було достатньо враховано вимоги ст. 65 КК, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_13 та належно враховано всі обставини кримінального провадження.
Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_13 суд визнав її щире каяття, крім того, зазначив, що вона за останнім місцем роботи характеризується позитивно, раніше не судима, є пенсіонеркою, одружена.
Відповідно, вирок суду в частині призначеного як виду, так і строку покарання є законним, більш того, зі змісту апеляційних скарг вбачається, що правильність призначення як виду, так і строку призначеного покарання не заперечувався будь - ким з апелянтів в апеляційних скаргах, останні лише наголошували на тому, що таке покарання обвинувачена має відбувати реально.
Що ж стосується доводів апеляційних скарг представника потерпілих - цивільних позивачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , представника потерпілого цивільного позивача ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 про незаконність вироку в частині застосування судом першої інстанції вимог ст. 75 КК України, то вони на думку колегії суддів є необґрунтованими.
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
За правилами ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Реалізація даної норми становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності вказують на можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням прийнятого рішення в процесуальному документі суду, тощо.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, звільняючи обвинувачену ОСОБА_13 від відбування призначеного їй покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, дані про її особу, яка раніше не судима, за останнім місцем роботи характеризується позитивно, пенсіонерка, одружена. При цьому, суд першої інстанції визнав та врахував і обставину, яка пом`якшує покарання, а саме, щире каяття. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченої - судом встановлено не було, і апелянтами в апеляційних скаргах вони не наводяться.

З приводу доводів апеляційних скарг про безпідставність визнання судом першої інстанції обставини, що пом`якшує покарання - щирого каяття в діях ОСОБА_13 слід зазначити наступне. Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.
Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРКП (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після її внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.
Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків.
З матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_13 вбачається, що вона повністю визнала свою вину, висловила жаль з приводу подій, що відбулись, вибачилась перед потерпілими, висловила готовність понести покарання за скоєне, частково добровільно відшкодовувала потерпілому ОСОБА_8 завдані збитки, що, на думку колегії суддів, в своїй сукупності об`єктивно підтверджує щире каяття обвинуваченої.
Крім цього, в своїх поясненнях як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, обвинувачена ОСОБА_13 , визнавши свою вину та щиро розкаюючись у вчиненому, запевнила, що буде відшкодовувати шкоду визначену судом першої інстанції, разом з тим, оскільки вона є пенсіонеркою, то відсутній належний матеріальний стан, щоб робити це частіше. При цьому обвинувачена вказала, що попередні 10000 грн., вона заробила шляхом продажу частини худоби, та відшкодувала потерпілому.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку суд першої інстанції обґрунтовано визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої - її щире каяття, адже, воно підтверджується матеріалами провадження, та в сукупності з фактичними обставинами кримінального провадження (вчинення неумисного кримінального правопорушення) та даними про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, позитивно характеризується, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, і обґрунтовано, на думку колегії суддів, звільнив обвинувачену ОСОБА_13 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком та покладенням на неї відповідних обов`язків.
Отже, звільняючи ОСОБА_13 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався норм кримінального процесуального закону, навів у вироку переконливі, на думку колегії суддів, доводи на підтвердження прийнятого рішення про можливість виправлення обвинуваченої без реального відбування покарання.
Та обставина, що пред`явлені у кримінальному провадженні до обвинуваченої цивільні позови про відшкодування моральної шкоди обвинувачена визнала лише частково на суму по 30000 грн. на кожного, на чому наголошували апелянти в апеляційних скаргах, то така позиція обвинуваченої є беззаперечним процесуальним правом обвинуваченої, і не може враховуватись судом при призначенні покарання та не є перешкодою для застосування вимог ст. 75 КК України.
Що стосується доводів апелянтів з приводу неправильного вирішення судом цивільних позовів у кримінальному провадженні, та збільшення сум моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченої на користь потерпілих, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Визначення моральної шкоди дано у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Під час апеляційного розгляду апелянти, обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення їх апеляційних скарг в частині відшкодування моральної шкоди зазначили обставини, які досліджувалися та перевірялися судом першої інстанції при вирішенні цивільного позову.
Суд першої інстанції, розглянувши цивільні позови потерпілих в дотримання вимог ст. 128 КПК України, ст. 23 КК України, врахував встановлені під час розгляду кримінального провадження конкретні фактичні обставини вчиненого та наслідки, що настали, глибину та тривалість моральних страждань кожного потерпілого, які зазнали фізичного болю та душевних страждань, внаслідок втрати дружини для ОСОБА_8 та матері для ОСОБА_11 та ОСОБА_9 ..
При цьому суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, визначаючи розмір відшкодування моральної ( немайнової) шкоди, навів відповідні мотиви.
Рішення суду про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 150000 (сто п`ятдесят тисяч) на кожного з потерпілих, є обґрунтованим та мотивованим, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, і не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг представника потерпілих - цивільних позивачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , представника потерпілого цивільного позивача ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 , потерпілих-цивільних позивачів ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 про задоволення цивільних позовів в частині відшкодування моральної шкоди в повному обсязі, оскільки суд першої інстанції об`єктивно розглянув цивільні позови потерпілих у відповідності до норм КПК України і вірно врахував характер та обсяг страждань, переживань, яких зазнали потерпілі, наявні докази, обставини кримінального провадження, доводи сторін і виходив із засад розумності, виваженості і справедливості при вирішенні цивільних позовів.
Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілих - цивільних позивачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 про скасування ухвали Ставищенського районного суду Київської області від 17 вересня 2020 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, то колегія суддів зазначає, що відповідно до норм чинного кримінального процесуального закону, така ухвала окремому оскарженню не підлягала, а до апеляційної скарги на вирок суду могли бути включені лише заперечення проти такої ухвали. Відтак, така ухвала не може бути предметом апеляційного розгляду.
Більш того, колегія суддів не погоджується з викладеними в апеляційній скарзі доводами щодо незаконності ухвали суду від 17 вересня 2020 року, адже, матеріали кримінального провадження не містять доказів того, що частина майна, яке просила арештувати представник потерпілих, а саме: 1/2 частина квартири АДРЕСА_3 та 1/2 частина автомобіля марки " Опель" , д.н.з. НОМЕР_1 , згідно ч. 3 ст.368 ЦК України є спільною сумісною власністю подружжя. Більш того, як пояснила під час апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_13 , автомобіль, який згідно документів є власністю її чоловіка, ним особисто не придбавався, а придбаний за кошти їхніх дітей в якості подарунку на день народження чоловіка, який він святкував у січні 2021 р. Більш того, матеріали кримінального провадження не містять і доказів про вартість майна, яке просили арештувати, а це в свою чергу унеможливлювало встановлення вартості майна для визначення співмірності розміру шкоди та вартості майна.
Доводи представника потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - ОСОБА_10 про упередженість судді ОСОБА_1 в даному кримінальному провадженні у зв`язку з перебуванням останнього в особливих стосунках з захисником ОСОБА_13 - адвокатом ОСОБА_15 могли бути підставою для заявлення відводу головуючому на підставі вимог ст. 75 КПК України. Проте, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що будь - ким з потерпілих чи їх представників заяви про відвід головуючому під час судового розгляду в суді першої інстанції не заявлялися.

За таких обставин суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг представника потерпілих - цивільних позивачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , представника потерпілого цивільного позивача ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 , потерпілих-цивільних позивачів ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , а вирок Ставищенського районного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_13 слід залишити без змін.
Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги представника потерпілих - цивільних позивачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , представника потерпілого цивільного позивача ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 , потерпілих-цивільних позивачів ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Ставищенського районного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 119 КК України залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4