ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/74/21 Справа № 180/582/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
прокурора (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7
захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8
обвинуваченого (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000644 за апеляційною скаргою прокурора Нікопольської місцевої прокуратури ОСОБА_7 на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 16червня 2020 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Марганці Дніпропетровської області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України,

В с т а н о в и л а:

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що він приблизно 20.08.2017 року, близько 20-00 год., керуючи екскаватором «Атлас», прибув до земельної ділянки, розташованої на землях Марганецького лісництва ДП «Марганецьке лісове господарство» в м.Марганець, по вул. Київській, ліворуч дороги, яка веде до центра міста, у лісосмузі лісництва, навпроти ВГСЧ, яка є об`єктом культурної спадщини «Курган II тис. до н.е.», охоронний номер № НОМЕР_1 », де, за допомогою вказаного екскаватора, самовільно, без передбачуваного законодавством дозволу, зняв з поверхні кургану шар ґрунту, об`ємом приблизно 50 м.куб., яким розпорядився на власний розсуд, завантаживши до кузова автомобіля «Камаз», з метою подальшого перевезення на іншу територію, тим самим самовільно захопив дві земельні ділянки загальною площею 0,0113 га.
Відповідно до обвинувального акту дії ОСОБА_9 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 197-1 КК України самовільне зайняття земельної ділянки, яка відноситься до особливо цінних земель.

Вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 16 червня 2020 року ОСОБА_9 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор не погодився з даним рішенням суду. Просить вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 16.06.2020 року скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що Марганецький міський суд Дніпропетровської області при винесенні вироку від 16.06.2020 року відносно ОСОБА_9 допустив порушення, передбачене ст. 411 КПК України, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не прийняв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.
Вказує, що суд обмежився лише перерахуванням та викладом змісту більшої частини доказів, які безпосередньо дослідив у судовому засіданні, та всупереч вимогам ч.3 ст. 374 КПК України не проаналізував їх зміст, не вказав, які саме фактичні дані вони підтверджують чи спростовують, як співвідносяться між собою.
Зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_9 вимог кримінального процесуального закону не дотримався та дійшов передчасного висновку про невинуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України, до того ж, у мотивувальній частині вироку не зазначено конкретні положення закону, якими керувався суд, а саме не зазначено конкретні пункт та частину статті 373 КПК України.

Під час апеляційного розгляду прокурори ОСОБА_7 і ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу сторони обвинувачення та з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити.
Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_8 , заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
За змістом ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Так, відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Частиною 1 статті 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи, поза розумним сумнівом.
Такий обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
Стаття 62 Конституції України забезпечує, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі № 4291498 «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року, тягар доказування винуватості лежить на стороні обвинувачення.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
З наведеного слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити всі докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Оцінка доказів здійснюється за внутрішнім переконанням суду і відповідно до ст. 94 КПК України, повинна ґрунтуватись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження та керуючись законом має бути оцінений кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вказана позиція викладена і в п. 146 справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.
Вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції були виконані належним чином, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованість покладених в основу оскаржуваного вироку висновків суду про недоведеність вчинення саме ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України.
Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора стосовно невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження апеляційний суд вважає їх необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду цього провадження, оскільки суд першої інстанції забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону, проте сторона обвинувачення не надала суду достатніх, належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності поза розумним сумнівом доводили винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому протиправного діяння.
Так, оцінивши досліджені у кримінальному провадженні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок, так як дійшов правильного висновку, що прокурором не доведено вчинення саме ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, тобто самовільного зайняття земельної ділянки, яка відноситься до особливо цінних земель, а на підставі наданих стороною обвинувачення доказах не може ґрунтуватися обвинувальний вирок. При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції і з чим погоджується колегія суддів, беззаперечно підтвердженими доказами може вважатися лише те, що пам`ятку архітектури «Курган III-II тис. до н. е.» було зруйновано внаслідок забору ґрунту.
Так, при наданні пояснень в судовому засіданні обвинувачений вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, оскільки такого не вчиняв. Суду пояснив, що в 2017 році працівники поліції попросили його взяти на себе вину за розритий курган, за що він отримав 200 грн., йому повідомили, що штраф за вказане правопорушення вони оплатять. Він не зрозумів, що це буде кримінальна справа. Він пояснював працівникам поліції, що декілька разів брав у свого знайомого ОСОБА_10 ключі від екскаватора, але курган не розкопував, приблизно 20 серпня 2017 року він був в м. Маріуполі на роботі з напарником ОСОБА_11 .
Ці свідчення обвинуваченого повністю підтверджуються і показами свідка ОСОБА_10 , який суду пояснив, що він давав ОСОБА_9 ключі від свого екскаватора, коли саме не пам`ятає, але після обіду ОСОБА_9 ключі йому вже повернув, оскільки для цього екскаватора потрібно було замовляти з м. Дніпра трал для його перевозки, оскільки він був на гусеничному ходу. ОСОБА_9 не зміг замовити трал і тому повернув ключі, екскаватор обвинувачений не брав і не використовував.
Свідок ОСОБА_12 , на допиті якого наполягала сторона обвинувачення, суду пояснив, що взагалі нічого по справі пояснити не може, ОСОБА_9 не знає, про жодний курган не має уявлення, показань працівникам поліції чи слідчому з даного приводу не давав. В березні 2018 року він перебував у розшуку, знаходився у Нікополі, так як там ховався, а 18.04.2018 року його було затримано.
Допитаний судом свідок ОСОБА_13 пояснив, що має дільницю по вул. Київська, 208-210. Курган знаходиться за його забором, про існування якого він дізнався вже коли приїхали працівники поліції з опитуванням, оскільки в цьому місці є й інші кучі землі, табличка з інформацією з`явилася тільки після цього. У згаданий період будували парк біля магазину "АТБ". Він бачив, як заїхав екскаватор на колесах в лісосмугу за його парканом і з кургана брав землю, грузив на "Камаз", куди землю вивозили, він не бачив. Хто керував екскаватором, він теж не бачив.
Свідок ОСОБА_14 підтвердив вищезазначені покази та пояснив суду, що разом з вітчимом бачив, як копали та вивозили землю по вул. Київській, навпроти ВГСЧ, там були вантажівки та багато людей.
Також судом першої інстанції була допитана свідок ОСОБА_15 , яка показала, що в серпні 2017 року вона займала посаду начальника відділу культури Марганецької міської ради. У 20-ті числа серпня 2017 року вона отримала повідомлення про руйнування кургану, що по вул. Київській в м. Марганці, комісією було складено відповідний акт, після чого звернулись в поліцію з відповідною заявою. Впізнавального знаку чи таблички про те, що там був курган, не було.
Таким чином, з огляду на вищевикладені показання, жоден з допитаних свідків не підтвердив вину саме ОСОБА_9 у руйнуванні «Кургану ІІІ-ІІ тис.до н.е.» №6632 за викладених в обвинувальному акті обставин, про що зазначав безпосередньо і обвинувачений при наданні пояснень в судовому засіданні.
Крім того, судом апеляційної інстанції було повторно досліджені письмові докази, на які посилається сторона обвинувачення в обґрунтування доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, а саме:
- протокол огляду місця події від 23.08.2017 року, згідно з яким слідчим оглянуто земельну ділянку в лісосмузі, що навпроти будинку АДРЕСА_2 та встановлено, що на кургані наявні сліди копання великою технікою, виявлено сліди протектора шин великої колісної техніки (а.п. 164-169);
- акт технічного стану пам`ятки археології від 17.08.2017 року за № 7, складений представниками відділу культури виконкому Марганецької міської ради, директором краєзнавчого музею та членом громади, та акт від 18.08.2017 року, відповідно до якого більшу частину насипу «Курган III-II тис. до н. е.» № 6632, котрий мав первинні розміри: висота близько 3 м, діаметр близько 40 м, було зруйновано землерийною технікою внаслідок забору ґрунту (а.п. 170-171, 185);
- заяву про вчинення кримінального правопорушення від 21.08.2017 року №290 від начальника відділу культури ОСОБА_15 , адресованій начальнику Марганецького ВП Нікопольського ВП ГУНП України у Дніпропетровській області ОСОБА_16 (а.п.163);
- акт №2391 технічного стану пам`ятки археології від 11.04.2013 року, складений представниками виконавчого комітету Марганецької міської ради, згідно з яким «Курган III-II тис. до н. е.» являє собою курган горбоподібної форми висотою 3 м, діаметром 40 м, в центру кургану росте дерево. Курган знаходиться в лісосмузі Марганецького лісництва, по вул. Київська, напроти гірничо-рятувального загону. Охоронна зона, що визначена навкруги пам`ятки 50х50 м (а.п. 187);
- протокол огляду місця події від 26 березня 2018 року, відповідно до якого слідчим за участю спеціалістів оглянуто «Курган III-II тис. до н. е.» та встановлено пошкодження, а саме: ділянка забору грунту № 1, площею 0,0288 га, об`єм вилученого грунту складає 255 м.куб.; ділянка забору грунту № 2, площею 0,0082 га, об`єм вилученого грунту складає 35 м.куб.; ділянка забору грунту № 3, площею 0,0031 га, обєм вилученого грунту складає 15 м.куб. (а.п. 197-206).
Таким чином, за результатами апеляційного перегляду колегія суддів приходить до висновку, що показами допитаних в суді першої інстанції свідів ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 не тільки не підтверджується факт самовільного зайняття ОСОБА_9 земельної ділянки, яка відноситься до особливо цінних земель, а навпаки, спростовують позицію сторони обвинувачення щодо наявності у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України. Також жодним із наданих стороною обвинувачення та досліджених у судовому засіданні в судах першої та апеляційної інстанцій письмових доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_9 , поза розумним сумнівом, не доведено факт вчинення вищезазначеного кримінального правопорушення саме обвинуваченим.
Крім того, апеляційний суд не може не звернути увагу і на наявні невідповідності у деяких письмових доказах у кримінальному провадженні.
Так, у заяві про вчинення кримінального правопорушення від 21.08.2017 року №290 від начальника відділу культури ОСОБА_15 , адресованій начальнику Марганецького ВП Нікопольського ВП ГУНП України у Дніпропетровській області ОСОБА_16 зазначено, що 17.08.2017 року невстановлені особи умисно незаконно пошкодили об`єкт культурної спадщини курган, який розташовано в АДРЕСА_2 , навпроти приміщення ВГРЗ, праворуч від дороги до Грушівського кар`єру, у лісосмузі Марганецького лісництва. Вказана обставина підтверджується копією акта від 17.08.2017 року та від 18.08.2017 року (а.п.163).
Відповідно до актів технічного стану пам`ятки археології від 17.08.2017 року та від 18.08.2017 року на момент огляду встановлено, що більшу частину насипу кургану, котрий мав первинні розміри: висота - близько 3м, діаметр близько 40м, було зруйновано землерийною технікою внаслідок забору грунту. На момент огляду залишилася частина південної поли висотою - близько 2м, довжиною близько 15м (а.п.170,171).
Як видно із звернення з приводу руйнування пам`ятки археології директора Дніпропетровського обласного центру з охорони історико-культурних цінностей ОСОБА_17 до начальника ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_18 від 30.08.2017 року №1739/1, 18 серпня 2017 року науковими співробітниками Дніпропетровського обласного центру з охорони історико-культурних цінностей спільно з начальником відділу культури виконавчого комітету Марганецької міської ради проведено огляд технічного стану пам`ятки археології «Курган ІІІ-ІІ тис. до н.е.» №6632. Внаслідок огляду пам`ятки встановлено, що невідомими особами вчинене масштабне руйнування пам`ятки археології - кургану. Більшу частину насипу кургану, котрий мав первинні розміри: висота - близько 3м, діаметр близько 40м, було зруйновано землерийною технікою внаслідок забору грунту. На момент огляду залишилася частина південної поли висотою - близько 2м, довжиною близько 15м, таким чином зруйнована велика частина курганного насипу та нанесена непоправна шкода пам`ятці (а.п.184).
Таким чином, згідно з вищезазначеними документами факт руйнування пам`ятки археології «Курган ІІІ-ІІ тис. до н.е.» №6632 було виявлено вже 17 серпня 2017 року, та підтверджено 18 серпня 2017 року, в той час, як відповідно до обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000644 органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що він приблизно 20.08.2017 року, близько 20-00 год., керуючи екскаватором «Атлас», прибув до земельної ділянки, розташованої на землях Марганецького лісництва ДП «Марганецьке лісове господарство» в м.Марганець, по вул. Київській, ліворуч дороги, яка веде до центра міста, у лісосмузі лісництва, навпроти ВГСЧ, яка є об`єктом культурної спадщини «Курган II тис. до н.е.», охоронний номер № НОМЕР_1 », де, за допомогою вказаного екскаватора, самовільно, без передбачуваного законодавством дозволу, зняв з поверхні кургану шар ґрунту, об`ємом приблизно 50 м.куб., яким розпорядився на власний розсуд, завантаживши до кузова автомобіля «Камаз», з метою подальшого перевезення на іншу територію, тим самим самовільно захопив дві земельні ділянки загальною площею 0,0113 га.
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, оцінивши надані прокурором та досліджені у кримінальному провадженні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, законно та обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок, дійшовши правильного висновку, що стороною обвинувачення не доведено факт вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України.
Оскільки усі сумніви й припущення підлягають тлумаченню на користь обвинуваченого, а висунуте обвинувачення має грунтуватися виключно на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, колегія суддів цілком погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Таким чином, твердження прокурора про те, що судом першої інстанції не надано оцінки вказаним вище доказам є помилковими, оскільки оцінка, з точки зору належності, допустимості та достовірності таких доказів, надана судом належним чином, і з такими висновками погоджується суд апеляційної інстанції.
Не зазначення ж судом в мотивувальній частині вироку пункту та частини статті 373 КПК України як підставу для ухвалення виправдувального вироку, на що є посилання в апеляційній скарзі прокурора, хоча і має місце, колегія суддів вважає цей факт таким, що не ставить під сумнів законність вироку суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_9 за пред`явленим обвинуваченням, і не є в даному випадку істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке б мало наслідком скасування даного судового рішення судом апеляційної інстанції, оскільки судом першої інстанції і в мотивувальній, і в резолютивній частинах вироку вказано про виправдання ОСОБА_9 за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, що загалом не суперечить вимогам чинного законодавства та відповідає вимогам п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, згідно з якою виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Тож, за результатами апеляційного перегляду вироку стосовно ОСОБА_9 апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, безпосередньо дослідивши надані докази стороною обвинувачення, давши їм належну оцінку, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, прийшов до цілком законного та обґрунтованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, оскільки сторона обвинувачення не надала суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б свідчили про вчинення саме ОСОБА_9 самовільного зайняття земельної ділянки, яка відноситься до особливо цінних земель, у зв`язку з чим підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора в даному випадку не вбачається.
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування або зміну вироку суду першої інстанції під час перевірки кримінального провадження в порядку апеляційної процедури не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Нікопольської місцевої прокуратури ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 16 червня 2020 року, яким ОСОБА_9 визнано невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним даного кримінального правопорушення - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4