Провадження № 1-кс/643/3074/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.07.2021 м.Харків
Слідчий суддя Московського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Московського районного суду міста Харкова клопотання ОСОБА_3 , - про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №000011 від 03.03.2014,-

ВСТАНОВИВ:

На адресу суду подано відповідне клопотання, за яким заявник просить зняти арешт з нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , що був накладений на підставі ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 31.07.2019.

В обґрунтування клопотання зазначено, що за заявою ОСОБА_4 , стосовно вчинення шахрайський дій відносно квартири АДРЕСА_1 , 03.03.2014 розпочато кримінальне провадження за №000011, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України. В рамках даного кримінального провадження, 31.07.2019 слідчим суддею Московського районного суду м. Харкова задоволено клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури №4 про арешт майна, а саме квартири АДРЕСА_1 . На думку заявника, у подальшому застосуванні арешту на зазначене вище нерухоме майно відпала потреба, а також арешт накладено необґрунтовано з огляду на наступне.

Так, відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 24.02.2010 приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 та зареєстрованим за реєстровим №555, ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , яку, в свою чергу, останній придбав за договором купівлі-продажу квартири від 13.05.2009, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 та зареєстрованим за реєстровим №1836, у ОСОБА_4 . Однак, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , ігноруючи той факт, що більше не є власниками спірної квартири, продовжували проживати та були зареєстрованими в цій квартирі, чим порушували права ОСОБА_3 як власника житла. У зв`язку з цим, 28.03.2011 ОСОБА_3 звернувся до Московського районного суду м. Харкова із позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою, зняття з реєстраційного обліку та виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 05.02.2018 винесено постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_7 було залишено без задоволення, а рішення Московського районного суду від 09.09.2014 та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16.06.2015 - без змін. Так, відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова від 09.09.2014 позов ОСОБА_3 задоволено частково та вирішено усунути власнику ОСОБА_3 перешкоди в користуванні належною йому на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку з неї відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_7 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено. Відповідно до ухвали Апеляційного суду Харківської області від 16.06.2015 апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_7 відхилено, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 09.09.2014 в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , третя особа Сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області про усунення перешкод в користуванні квартирою, зняття з реєстраційного обліку та виселення залишено без змін. Вищезазначені рішення виконано в повному обсязі шляхом виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 зазначає, що він на законних підставах набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що також встановлено вищенаведеними рішеннями судів, та на його думку в рамках даного кримінального провадження немає жодної з перерахованих в ч.2 ст.170 КПК України підстав накладення арешту на майно. Окрім цього, досудове розслідування кримінального провадження здійснюється з 03.09.2014, жодній особі про підозру не повідомлено, нових обставин не виявлено. Вищенаведені обставини, на думку заявника, свідчать про порушення розумних процесуальних строків досудового розслідування та явне затягування стороною обвинувачення даної кримінальної справи, в результаті чого заявнику завдається майнова та моральна шкода, оскільки жодного відношення до даного кримінального провадження він не має, та як наслідок в арешті майна відпала потреба.

Заявник наполягав на тому, що арешт є незаконним та порушує його права на приватну власність. Посилався на позиції Європейського суду з прав людини, Перший Протокол до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважав, що існування арешту майна перетворилось на неправомірне обмеження його права користуватись своїм майном.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився про час та дату розгляду клопотання повідомлявся належним чином, просив розглянути дане клопотання без його участі на підставі наданих доказів.
Від прокурора Салтівської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_8 надійшла заява та заперечення на клопотання відповідно до яких прокурор просить розглянути клопотання без його участі, а у задоволенні клопотання відмовити, оскільки упровадженні слідчого відділу Харківського районного управління поліції №2 ГУНП в Харківській області перебувають матеріали кримінального провадження №0000011 від 03.03.2014, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідування за ч.3 ст.190, ч.1 ст.358 КК України щодо протиправного заволодіння квартирою АДРЕСА_1 . Квартира АДРЕСА_1 є речовим доказом у кримінальному провадженні та відповідає вимогам законодавства щодо майна, на яке може бути накладений арешт. При цьому, на цей час у кримінальному провадженні проведена судовопочеркознавча експертиза, за результатами якої встановлений факт підроблення підпису ОСОБА_4 у договорі купівлі-продажу згаданої квартири від 13.05.2009, що свідчить про протиправність вибуття квартири з власності ОСОБА_4 . У кримінальному провадженні постійно вживаються заходи, спрямовані на розкриття кримінального правопорушення, які здебільшого зводяться до встановлення місцезнаходження конкретних осіб для їх допиту. Отже, на цей час існує необхідність у арешті вищезазначеної квартири.

Також, слідчим СВ Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_9 через канцелярію суду надані матеріали кримінального провадження №000011 від 03.03.2014 для огляду.
Дослідивши клопотання та надані матеріали кримінального провадження, слідчий суддя встановив наступне.
В провадженні СВ Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області перебуває об`єднане кримінальне провадження №000011 від 03.03.2014 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.1 ст.358 КК України.

Відповідно до витягу з ЄРДР відомості за №000011 внесені до реєстру 03.03.2014 за заявою захисника ОСОБА_4 за правовою кваліфікацією ч.1 ст.190 КК України, з коротким викладом обставин: «Надійшло повідомлення від захисника ОСОБА_4 про вчинення шахрайських дій з боку ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , а саме, останні, користуючись тим, що ОСОБА_4 є інвалідом 1 групи по зору, шляхом обману отримали підпис від останньої на довіреності та продали її квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_3 . Крім того, за даною адресою також був прописаний та проживав ОСОБА_7 ».

Дане кримінальне провадження, відповідно до постанови від 22.03.2018, об`єднано з кримінальним провадженням №0001556, відомості про яке внесено до ЄРДР 21.03.2018 за правовою кваліфікацією ч.1 ст.358 КК України, з коротким викладом обставин: «13.05.2009 невстановлена особа при укладенні договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 , підробила підпис останньої у зазначеному договорі (ЖЕО №12394 від 21.03.2018.». Підозра в рамках провадження нікому не оголошувалась.

Відповідно до ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 31.07.2019 було задоволено клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_8 в рамках кримінального провадження №000011 від 03.03.2014 про арешт майна. Арешт на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , накладений у тому числі з метою забезпечення збереження речового доказу по кримінальному провадженню та у спосіб заборони відчуження.
Як вбачається із змісту ухвали досудовим розслідуванням встановлено, що допитана в якості потерпілої ОСОБА_4 пояснила, що в 2007 році після смерті матері вона вступила в спадщину на майно, квартиру АДРЕСА_1 . У зв`язку із постійними конфліктами із сином ОСОБА_7 остання вирішила розміняти квартиру. Після чого зимою 2009 року ОСОБА_11 по місцю проживання виявила відсутність документів, в тому числі паспорту громадянина України на її ім`я. Із відповідною заявою вона звернулась до дільничного інспектора, який їй повідомив, що її документи знаходяться у ОСОБА_10 . Останній запевнив ОСОБА_4 , що допоможе їй з продажем квартири, на що вона погодилась. Після чого ОСОБА_10 продовжував запевняти потерпілу в тому, що він займається вирішенням її питання. Через деякий час ОСОБА_4 стало відомо, що її квартиру вже продано. Після чого вона звернулась в державну нотаріальну контору №11, в якій зберігалась частина її документів з метою отримати ці документи. В нотаріальній конторі їй повідомили, що документи на підставі довіреності від її імені, отримав ОСОБА_10 . Як стало відомо потерпілій за договором купівлі продажу від 13.05.2009, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 , вона продала свою квартиру ОСОБА_6 , хоча при укладенні договору вона не була присутня, з ОСОБА_6 не знайома та квартиру нікому не продавала. Квартиру потерпілої було повторно продано та власником на даний момент являється ОСОБА_3 . Крім цього, згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи від імені ОСОБА_4 у договорі купівлі-продажу квартири від 13.05.2009, що зареєстрований приватним нотаріусом ОСОБА_5 в реєстрі №1836, виконані не ОСОБА_4 , а іншою особою. Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі продажу №555 від 24.02.2010, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , являється ОСОБА_3 . Зазначене свідчить про ймовірне надання невстановленою особою приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 підроблених документів.
Враховуючи наведені прокурором у клопотанні доводи, встановлені під час досудового розслідування обставини в своїй сукупності, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав для накладання арешту на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка на час звернення до суду з клопотанням належить ОСОБА_3 , шляхом заборони будь-яким особам, у будь-який спосіб здійснювати її відчуження.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування здійснений значний обсяг слідчих дій, зокрема, проведені допити потерпілої ОСОБА_4 , свідка ОСОБА_7 , отримані тимчасові доступи до документів, які мають значення для досудового розслідування, отримано зразки для експертизи та призначено судово - почеркознавчу експертизу за результатами якої отримано висновок №464 від 12.01.2018. Відповідно до даного висновку підпис від імені ОСОБА_4 у рядку: «ПРОДАВЕЦЬ» договору купівлі-продажу квартири від 13.05.2009, зареєстрованого приватним нотаріусом ОСОБА_5 в реєстрі №1836, виконані не ОСОБА_4 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_4 у рядку: «ПІДПИС:» заяви ОСОБА_4 від 13.05.2009, зареєстрованої приватним нотаріусом ОСОБА_5 , виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою. Окрім цього, прокурором Харківської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_8 в порядку п.4 ч.2 ст.36 КПК України, з метою повного і об`єктивного дослідження всіх обставин події надано вказівки слідчому, тобто станом на день розгляду клопотання досудове розслідування триває.

Відповідно до вимог ч.1 ст.174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Частиною 2 ст.170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається зокрема з метою збереження речових доказів. Як передбачено ч.1 ст.131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Під час розгляду клопотання прокурора про арешт майна ним було доведено, що вищевказана квартира, має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України. Тобто, підстави для накладання арешту на майно були предметом оцінки під час вирішення клопотання прокурора.
Суд враховує, що заходи забезпечення у вигляді арешту майна мають бути пропорційними щодо мети їх застосування, повинен бути встановлений справедливий баланс між завданнями кримінального провадження та вимогою захисту основних прав особи.
В силу ст. 41 Конституції України, ст.1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи. Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
В ході судового розгляду клопотання було встановлено, що в рамках провадження проведені допити потерпілої ОСОБА_4 , свідка ОСОБА_7 , отримані тимчасові доступи до документів, які мають значення для досудового розслідування, отримано висновок судово - почеркознавчої експертизи №464 від 12.01.2018, в порядку п.4 ч.2 ст.36 КПК України, прокурором надано вказівки слідчому, тобто станом на день розгляду клопотання досудове розслідування триває. Доказів, які б давали підстави вважати, що на даний час відпала потреба у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт квартири, на час розгляду клопотання не надано.
Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку, що потреби досудового розслідування у даному кримінальному провадженні на теперішній час виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи осіб, як арешт квартири. Застосування заходу забезпечення у вигляді арешту майна відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження.

Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, у даному випадку заявник має лише обмеження у розпорядженні своїм майном та лише у вигляді заборони на його відчуження. Тобто, арешт майна, як захід забезпечення в даному випадку, є розумним та співрозмірним із завданням кримінального провадження.

Щодо доводів заявника, то на переконання слідчого судді, наведені ним обставини мають враховуватись під час прийняття рішення у порядку ст.284 КПК України, та не є підставою для скасування заходу забезпечення кримінального провадження.

Враховуючи досліджені в ході розгляду справи обставини, оскільки не проведені всі слідчі дії необхідні для прийняття процесуального рішення, слідчий суддя вважає, що арешт вказаної квартири не втратив своєї актуальності, клопотання є передчасним та задоволенню на теперішній час не підлягає.

Керуючись ст.ст. 3, 174, 303-308, 309 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_3 про зняття арешту з майна, - залишити без задоволення.

Ухвала в апеляційному порядку відповідно до вимог ст.309 КПК України оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1