У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2021 року
м. Київ

Справа №372/2169/20
Провадження №51-520ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 31 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року,

встановив:

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Обухівського районного суду Київської області від 19 січня 1998 року ОСОБА_4 засуджений за ст. 94 Кримінального кодексу України в редакції 1960 року (далі КК України 1960 року) до семи років позбавлення волі.

Ухвалою Київського обласного суду від 25 березня 1998 року вирок Обухівського районного суду Київської області від 19 січня 1998 року залишено без зміни, а подані касаційні скарги засудженого та його захисника без задоволення.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 31 липня 2020 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_4 про перегляд вироку Обухівського районного суду Київської області від 19 січня 1998 року за ст. 94 КК України 1960 року за нововиявленими та виключними обставинами.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року залишено без зміни ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 31 липня 2020 року, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_4 виклав вимогу про скасування вказаних судових рішень та направлення матеріалів за нововиявленими обставинами за його заявою на новий розгляд до суду першої інстанції .
На обґрунтування своїх доводів посилається на те, що судами під час розгляду його заяви безпідставно не визнано нововиявленими обставинами завідомо неправдиві показання свідка ОСОБА_5 та неправильний висновок судово-медичного експерта Київського ОБСМЄ Обухівського району № 56 від 31 березня 1997 року, яким суд, що постановив вирок, не звернув увагу на протиріччя, наявні як в показаннях цього свідка та свідка ОСОБА_6 , так і у висновку експерта, якому не надав належної оцінки, що спростовується висновком спеціалістів Центру судово-медичних послуг «МіБі-Лекс» від 21 грудня 2005 року.

Мотиви Суду

Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України з огляду на таке.
Так, згідно з ч. 2 ст. 459 КПК нововиявленими обставинами визнається, зокрема, штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок, а також інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність судового рішення, що належить переглянути.

Тобто, обставини, що не були відомі суду на час судового розгляду, повинні бути настільки суттєвими та неспростовними, щоб мати можливість вплинути на законність ухваленого судом рішення по суті.
Необхідним при цьому є дотримання принципу правової визначеності, який вимагає щоб у випадках, коли суди остаточно вирішили питання, їх рішення не ставилось під сумнів, про що неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, зокрема у справі «Желтяков проти України». Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.
Процедура перегляду судових рішень за нововиявленим обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей у доказах. У цьому випадку суд лише перевіряє наявність передбачених у ч. 2 ст. 459 КПК України обставин, на які учасники судового провадження посилаються як на нововиявлені, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, що не були відомі суду на час розгляду справи, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути.
Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , які аналогічні доводам його касаційної скарги та навів відповідні мотиви на їх спростування.
Як зазначено в ухвалі апеляційного суду, судом першої інстанції правильно вказано, що обставини, наведені ОСОБА_4 в заяві про перегляд вироку Обухівського районного суду Київської області від 19 січня 1998 року, в частині показань свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а також висновку експерта № 56 від 31 березня 1997 року, не можуть вважатися нововиявленими, оскільки були відомі ОСОБА_4 під час судового розгляду справи, ухвалення вироку та під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, а звідси - не є нововиявленими обставинами в розумінні положень, передбачених ч. 2 ст. 459 КПК України та не є обставинами, що відповідають критеріям, визначених приписами п.п. 4, 5 ч. 2 ст. 462 КПК України.
Щодо доводів про завідому неправильність показань свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , то ці твердження ґрунтуються лише на суб`єктивному аналізі самого ОСОБА_4 .
Крім того, наданий заявником висновок спеціалістів Центру судово-медичних послуг «МіБі-Лекс» від 21 грудня 2005 року, який базується на переоцінці висновку експерта № 56 від 31 березня 1997 року Київського ОБСМЄ Обухівського району, наданого в результаті безпосереднього медичного дослідження трупа ОСОБА_7 не є нововиявленою обставиною та ніяким чином не свідчить про завідому неправдивість цього доказу.
Інших обставин, які б могли бути визнані нововиявленими у розумінні ч. 2 ст. 459 КПК України не наведено.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи те, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 слід відмовити.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 31 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3