Справа № 1-416/08 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/180/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2021 року, -

за участю прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
особи, щодо якої вирішується питання ОСОБА_9
лікуючого лікаря-представника лікарні ОСОБА_10

встановила:

ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2021 року задоволено заяву КНП ЛОР «ЛОКПЛ» про зміну застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно ухвали, заступник генерального директора з експертизи КНП ЛОР "ЛОКПЛ" ОСОБА_11 звернувся в суд із заявою про зміну застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Мотивуючи своє рішення, суддя суду першої інстанції, зокрема, вказав, що 17.09.2020 р. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був оглянутий комісією лікарів-психіатрів (Висновок комісії лікарів-психіатрів щодо особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру № 55 від 17.09.2020 p.). Комісія прийшла до висновку, що: " ОСОБА_9 страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді параноїдної шизофренії, безперервний перебіг, виражений змішаний тип дефекту, стан ремісії. Враховуючи те, що в стаціонарних умовах та під дією курсу лікування стан пацієнта покращився та стабілізувався, вдалося досягнути критики до свого стану та прийому медикаментів, ОСОБА_9 за своїм психічним станом не потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. Рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку."
На дану ухвалу прокурор ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою у задоволенні заяви заступника генерального директора з експертизи КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на предмет зміни застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 - відмовити, та продовжити ОСОБА_9 застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при розгляді заяви КНП ЛОР ЛОКПЛ від 24.09.2020 не враховано характер та тяжкість захворювання особи, тяжкість вчиненого нею діяння, обставин, при яких таке діяння було вчинено, ступінь небезпечності хворого, адже ОСОБА_9 вчинив особливо тяжке суспільно небезпечне діяння, а саме вбивство ОСОБА_12 шляхом спричинення йому, з використанням ножа та ножиць, колото- різаних ран в область шиї та голови, та і надалі страждає хронічним психічним захворюванням, чим може становити загрозу як для оточуючих, так і для себе.
На момент інкримінованих ОСОБА_9 дій, останній, згідно висновку судово-психіатричної експертизи №253 від 08.10.2008, страждав хронічним психічним захворюванням у формі параноїдальної шизофренії з дефектом в емоційно-вольовій сфері і не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Відтак, хвороба ОСОБА_9 носить хронічний характер, а не є тимчасовим розладом психічної діяльності. При цьому стан ремісії це лише тимчасове ослаблення проявів хвороби чи тимчасове зникнення її ознак (симптомів), що не свідчить про їх повне зникнення чи видужання особи.
Просить суд, звернути увагу на те, що стан ремісії хвороби завжди носить тимчасовий характер, а тому залежно від ступеня зменшення суб`єктивних і об`єктивних ознак хвороби розрізняють повні і неповні ремісії.
Зазначає, що ОСОБА_9 в минулому вживав наркотики (опіати), з 1986 року знаходився на диспансерному обліку в лікаря-нарколога з діагнозом: «Опійна наркоманія», епізодично вживав алкогольні напої, про що зазначено у наркологічному анамнезі у п.18 висновку комісії лікарів - психіатрів №55 від 17.09.2020.
Вказує, що судом при постановленні рішення, не взято до уваги той факт, що до ОСОБА_9 двічі застосовувалися примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом з 01.12.1975 по 11.08.1977 та з 15.04.2004 по 13.10.2004 за вчинення ним суспільно-небезпечних діянь (п.22. висновку комісії лікарів - психіатрів №55).
Звертає увагу, що на запитання прокурора щодо дотримання режиму ОСОБА_9 при амбулаторному лікуванні після виписки з лікарні, лікуючий лікар в судовому засіданні зазначив, що пацієнт рекомендації лікаря не виконував, підтримуючого лікування не приймав, всього поступав у психіатричну лікарню на стаціонарне лікування з діагнозом шизофренія, параноїдна форма, 31 раз. Такі обставини також підтверджуються записами, наведеними у п.23 висновку комісії лікарів - психіатрів №55.
На думку апелянта, в ході судового розгляду не встановлено факт вилікування чи поліпшення стану здоров`я ОСОБА_9 настільки, що зміна примусового заходу медичного характеру може запобігти вчиненню ним нових суспільно небезпечних діянь та забезпечити подальше лікування. Також на встановлено достатніх підстав вважати, що ОСОБА_9 зможе самостійно, без щоденної сторонньої допомоги та нагляду продовжити лікування в амбулаторних умовах.
Наголошує, що не враховано судом також і та обставина, що у ОСОБА_9 немає опікунів, а його син, з яким останній має намір проживати після виписки, в силу своєї зайнятості на роботі, не зможе забезпечити постійний догляд за хворим, що становить високий ризик відмови від прийому ліків та погіршення психічного стану здоров`я у останнього.
Підкреслює, що судом першої інстанції не враховано те, що одна із складових мети застосування примусових заходів медичного характеру, а саме - обов`язкове лікування особи, у даному випадку, може бути не досягнута. Так, ОСОБА_9 є дієздатною особою, в судовому порядку останньому не призначався опікун чи піклувальник, на якого покладався би обов`язок забезпечувати дотримання останнім постійного прийому ліків відповідно до призначення та систематичного відвідування лікаря - психіатра.
Вважає, що зі встановлених обставин не вбачається, що внаслідок здійсненого лікування у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом стан здоров`я ОСОБА_9 настільки змінився, що останній не становитиме суспільної небезпеки для себе і оточуючих, а зміна заходів медичного характеру зможе запобігти вчинення ним нових суспільно-небезпечних діянь, враховуючи хронічний характер та тяжкість його захворювання, тяжкість вчиненого суспільно-небезпечного діяння.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_8 заперечуючи апеляційну скаргу вказав, що ОСОБА_9 має місце проживання, його син не заперечує, тринадцять років добровільно лікується.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_9 пояснив, що в нього є де проживати, має пенсію, буде вживати ліки, якщо буде погіршення стану звернеться до лікарів за допомогою як вже було раніше.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги, пояснення особи, щодо якої застосовано примусові заходи медичного ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечили доводи апеляційної скарги прокурора та просили ухвалу суду залишити без змін, , представника КНП ЛОР «ЛОКПЛ» ОСОБА_10 , обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи й дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ч.2 ст. 514 КПК України зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється, якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, видужала або якщо внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосовуваних заходах медичного характеру.
Згідно з ч.1 ст. 95 КК України, ч.3 ст. 514 КПК України, ч.3 ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» зміна застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність зміни застосування таких примусових заходів.
Як вбачається з матеріалів справи, заступник генерального директора з експертизи КНП ЛОР "ЛОКПЛ" ОСОБА_11 звернувся в суд із заявою про зміну застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_9 23.08.2008 року госпіталізований до ДЗ «УПЛСН МОЗ України», де до нього згідно постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 22.12.2008 року було застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07.07.2015 року змінено примусові заходи медичного характеру, призначені постановою Шевченківського районного суду м.Львова від 22.12.2008 року відносно ОСОБА_9 , і переведено його для подальшого примусового лікування до психіатричної лікарні у відділення з посиленим наглядом. 30.07.2015 року ОСОБА_9 був переведений до Волинської області психіатричної лікарні №2 смт.Олика.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 20.10.2017 року хворому ОСОБА_9 змінено вид примусових заходів медичного характеру в умовах посиленого нагляду на примусове лікування у відділення зі звичайним наглядом. У зв`язку з чим 09.11.2017 року останній був переведений до 23-го відділення КЗ "ЛОКПЛ", де й перебуває по даний час.
Ухвалами Франківського районного суду м. Львова від 25.04.2018 р., 29.10.2018 р., 19.11.2019 р., 06.07.2020 р., 13.02.2020 р. ОСОБА_9 продовжено застосування примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
Так, у суді апеляційної інстанції лікуючий лікар ОСОБА_10 апеляційну скаргу заперечив, вважаючи судове рішення законним, та пояснив, що ОСОБА_9 залучається до реабілітаційних заходів, читає книжки, в конфліктні ситуації не вступає, відповідально ставиться до лікування, ліки приймає кожного дня, його здоров`ям постійно цікавився син, сказав, що буде слідкувати за процесом лікування, контроль буде покладено на лікаря психіатра в якого він повинен відвідувати кожного тижня.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зміну ОСОБА_9 застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, оскільки внаслідок змін у стані здоров`я ОСОБА_9 відпала потреба в раніше застосовуваних заходах медичного характеру.
Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні питання щодо зміни примусових заходів медичного характеру судом не враховано характеру та тяжкості захворювання ОСОБА_9 , тяжкості вчиненого ним діяння, відсутність ознак, які свідчать про видужання особи, ступінь небезпечності останнього, колегія суддів вважає безпідставними і до уваги не бере, оскільки відповідно до ст. 94 КК України характер і тяжкість захворювання з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб були враховані при застосуванні до ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу. Разом з тим судом встановлено, що на даний час ОСОБА_9 за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до психіатричного закладу, потреба у застосуванні такого примусового заходу медичного характеру відпала й до ОСОБА_9 може бути застосовано надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Апеляційна скарга прокурора не містить правових підстав для скасування судового рішення.
З огляду на викладене колегія суддів вважає апеляційну скаргу прокурора необґрунтованою. Ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою й підстав для її скасування та задоволення апеляційної скарги немає.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегіясуддів,

постановила:

апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2021 року, якою задоволено заяву КНП ЛОР «ЛОКПЛ» про зміну застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4