УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 159/721/17
провадження № 51-1451ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 квітня 2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000075, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Торчин, Луцький район, Волинської області, зареєстрованого у тому АДРЕСА_1 , проживаючого у АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Волинського обласного суду від 18 листопада 2002 року за ч. 4 ст. 187, п. 4 ч. 2 ст. 115, п. 6 ч. 2 ст. 115, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, на підставі статей 70, 71 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років 6 місяців, (судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку),
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.

Суть питання
За вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 квітня 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Крім того, цим же вироком засуджено ОСОБА_5 за ч 3 ст. 186 КК України, законність і обґрунтованість судових рішень стосовно якого, у цій касаційній скарзі, не оскаржуються.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він, за попередньою змовою з ОСОБА_5 , 11 січня 2017 року, близько 12 год 30 хв, повторно, діючи умисно, з корисливих мотивів проникли до приміщення квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , звідки таємно викрали гаманець, який належить ОСОБА_6 . У подальшому вони були помічені потерпілою, яка повернулась додому, однак продовжили свої злочинні дії та, утримуючи при собі викрадений гаманець з грошовими коштами, почали відкрито втікати, застосувавши до ОСОБА_6 газ дратівливої дії та насильство, яке не є небезпечне для життя чи здоров`я останньої. Своїми діями спричинили потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 1тис. 000 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого суду, сторона захисту оскаржила його до апеляційного суду.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 09 лютого 2021 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неправильно надану оцінку доказам та допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, внаслідок суворості, просить змінити постановлені у кримінальному проваджені судові рішення і призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, з покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
На обґрунтування своїх вимог засуджений указує про те, що судами не взято до уваги, що він усвідомив значення та протиправність своїх дій, оскільки за проміжок часу з 2017 року по даний час не вчинив жодного адміністративного чи кримінального правопорушення, що, на його думку, свідчить про усвідомлення своїх дій, а тому він не є суспільно небезпечною особою. Крім того, зазначає про свій хворобливий стан і відсутність будь-яких претензій з боку потерпілої. Вказані обставини в сукупності, на його думку, дають підстави вважати про можливість призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 3 ст. 186 КК України відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині засудженим не оскаржуються.
Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як видно з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , згідно з указаними нормами закону врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до відноситься до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, що він не вперше притягується до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів, має не зняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість; на момент вчинення злочину не займався суспільно-корисною працею, а тому вчинив умисний злочин для власного збагачення, що свідчить про підвищений рівень суспільної небезпеки; на диспансерному обліку в психіатра та нарколога не перебуває; позитивно характеризується по місцю проживання, приймав участь у виконанні завдань антитерористичної операції. При цьому щире каяття ОСОБА_4 визнано судом обставиною, що пом`якшує його покарання, а обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено. Крім того, суд взяв до уваги відсутність у потерпілої претензій.
У контексті викладеного, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання наближеного до мінімальної межі передбаченої санкцією статті, за якою його засуджено.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду видно, що засуджений, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій, серед іншого, наводив доводи щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним засудженим у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Так, апеляційний суд указав, що під час призначення обвинуваченому покарання місцевий суд, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного i призначив остаточне покарання, яке є достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого.
Крім того, зазначив, що місцевий суд дійшов обґрунтованих висновків про те, що виправлення ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та відсутність підстав для застосування стосовно нього вимог ст. 75 КК України. З таким висновком погоджується й Верховний Суд.
Посилання засудженого на допущені апеляційним судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону насправді стосуються його незгоди з наданою судами оцінкою доказів, що згідно зі статтями 433, 438 КПК України не є предметом перевірки в суді касаційної інстанції.
Також доводи засудженого стосовно того, що судом апеляційної інстанції не було надано оцінки обставинам щодо його хворобливого стану, а саме, що той постійно хворіє і потребує лікування, а також є особою молодого віку, є безпідставними, оскільки така інформація повинна враховуватись судом, однак не є вирішальною при призначенні судом виду і розміру покарання засудженому.
Інших переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків щодо призначеного ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений у касаційній скарзі не навів.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що призначене засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 , на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 квітня 2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3