ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/350/21 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.5 ст. 27, ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 187,
ч.2 ст. 27, ч.2 ст. 189, ч.2 ст.190, ч.2 ст. 194, ч.3 ст. 357 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника - ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 30 вересня 2019 року стосовно ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 30 вересня 2019 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчука Полтавської області, українця, громадянина України, освіта вища, не працюючого, не одруженого, на утриманні має двох малолітніх дітей 2015 року народження, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.1 ст.187, ч.3 ст.357, ч.2 ст. 194 КК України, виправдано, у зв`язку із недоведеністю його причетності до вчинення даних кримінальних правопорушень.
Цим же вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.185, ч.2 ст.190, ч.2 ст.189 КК України, та призначено йому покарання:
- за ч.5 ст.27, ч.3 ст.185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
- за ч.2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки;
- за ч.2 ст. 189 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст..70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк його затримання та перебування під вартою в межах даного кримінального провадження з 16.07.2014 року по 18.02.2015 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та встановленням іспитового строку на 2 роки.
Відповідно до ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_7 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Севастополь АРК Крим, українця, громадянина України, освіта вища, одружений, на утриманні має двох малолітніх дітей 2013 року народження та 2017 року народження, фізична особа-підприємець, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.2 ст. 189 КК України, виправдано, у зв`язку із недоведеністю його причетності до вчинення даного кримінального правопорушення.
ОСОБА_8 визнано винним за ч.2 ст. 190 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
Зараховано ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк його затримання та перебування під вартою в межах даного кримінального провадження з 16.07.2014 року по 29.09.2014 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_8 від призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням та встановленням іспитового строку на 1 рік.
Відповідно до ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_8 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Цим вироком встановлено, 13.05.2014 року о 03 годині, на ОСОБА_10 , який в цей час знаходився біля під`їзду житлового будинку АДРЕСА_3 , вчинено розбійний напад невстановленою особою. У ході нападу злочинець змусив потерпілого відчинити його власний автомобіль «Хюндай ІХ 35» державний номер НОМЕР_1 з якого відкрито заволодів майном ОСОБА_10 , серед якого був відеореєстратор із флеш-карткою «Digital DCR-101, візитниця з візитними картками, ключі від автомобіля «Хюндай ІХ 35» державний номерний знак НОМЕР_1 та зв`язка ключів від квартири, гаража, дачного будинку. Після вчинення розбійного нападу злочинець утік з місця події разом із викраденим майном.
Після нападу, потерпілий ОСОБА_10 звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення щодо нього злочину. При цьому, останній попросив допомоги у свого родича, ОСОБА_8 , який раніше працював у правоохоронних органах на посадах дізнавача та слідчого, щодо розкриття даного злочину, так як вважав, що правоохоронці проводять розслідування та розкриття злочину, вчиненого відносно нього, на неналежному рівні. Оскільки ОСОБА_8 вже не працював у правоохоронних органах та не мав досвіду оперативної роботи з метою розкриття злочинів, потерпілий ОСОБА_10 попросив останнього познайомити його із ОСОБА_7 , який на той час займав посаду старшого оперативного працівника ВВБ в Полтавській області та мав спеціальне звання майора міліції, з метою залучити його до розкриття розбійного нападу щодо нього. У середині травня місяця 2014 року, точна дата судовим розглядом не встановлена, ОСОБА_8 познайомив потерпілого ОСОБА_10 зі ОСОБА_7 . Зустріч відбулась навпроти Свято-Миколаївського собору по вул. 29 вересня в м. Кременчуці. У ході даної зустрічі потерпілий ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_7 про вчинений щодо нього злочин, обставини вчинення злочину, а також висунув свої припущення щодо кола осіб, які могли його вчинити та можливі підстави для вчинення злочину. Також, потерпілий повідомив ОСОБА_7 про рід своєї діяльності, місце проживання, тощо. Маючи значний досвід роботи в правоохоронних органах на оперативних посадах ОСОБА_7 пообіцяв потерпілому ОСОБА_10 надати допомогу в розкритті розбійного нападу.
У подальшому, після проведення декількох зустрічей із ОСОБА_10 , у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які були до цього часу знайомі, працювали разом у Комсомольському МВ УМВС України в Полтавській області та були обізнані про статки потерпілого ОСОБА_10 , виник злочинний умисел, направлений на заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_10 шляхом обману та зловживання довірою останнього, який вони вирішили реалізувати під виглядом надання допомоги у розкритті розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_10 та поверненні останньому викрадених у нього речей в ході нападу при чому заздалегідь не маючи наміру виконувати взяті на себе зобов`язання. З метою отримання грошових коштів від ОСОБА_10 ОСОБА_8 та ОСОБА_7 повідомили йому, що їм необхідно їхати до м. Дніпропетровська з метою встановлення особи, яка вчинила на нього напад, та задля повернення викрадених у потерпілого під час нападу речей. Для чого, останні, отримали від потерпілого грошові кошти в сумі 1000 гривень начебто для заправки автомобіля паливом. Продовжуючи вводити в оману ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 вдали вигляд, що поїхали до м. Дніпропетровська, де начебто впіймали злочинця та забрали в нього деякі речі ОСОБА_10 , при чому свої злочинні дії підтверджували надісланою на мобільний телефон ОСОБА_10 з мобільного телефону ОСОБА_8 фотографією з м. Дніпропетровська, хоча насправді знаходились на дачі у ОСОБА_8 - в с. Мала Кохнівка Кременчуцького району. О 23-30 години ОСОБА_8 зателефонував ОСОБА_10 та повідомив, щоб той виходив з будинку на подвір`я, де ОСОБА_8 та ОСОБА_7 передадуть йому відібрані у злочинця документи (картки, ключі від автомобіля, тощо належність яких під час досудового та судового слідства потерпілому підтверджена не була, походження переданих речей не встановлено), які начебто були викрадені в нього 13.05.2014 року. За вказану допомогу наступного дня на АГЗС, що в АДРЕСА_4 , ОСОБА_10 передав останнім грошову винагороду в сумі 1000 доларів США та 2000 гривень за допомогу у відшуканні речей.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, 05.07.2014 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 зустрілись із ОСОБА_10 на АГЗС, що по АДРЕСА_4 та домовились про наступну поїздку до м. Дніпропетровська за рештою речей ОСОБА_10 , які не вдалося забрати першого разу. З метою протиправного збагачення грошовими коштами ОСОБА_10 в сумі 1000 гривень, з корисливих мотивів, під виглядом надання допомоги у відшуканні та поверненні речей, заздалегідь не маючи на меті виконувати взяті на себе зобов`язання щодо поїздки до м. Дніпропетровська, ОСОБА_8 отримав у кафе ПАБ «Маріо» 1000 гривень для вказаної поїздки, які за попередньою домовленістю її попрохав передати ОСОБА_8 . ОСОБА_10 07.07.2014 року на вищевказаній автозаправочній станції ОСОБА_8 , передав ОСОБА_10 пакет, в якому знаходились візитки, пластикові картки та відео реєстратор без флеш картки та монітору (належність усіх переданих речей потерпілому під час досудового та судового слідства не була підтверджена, походження переданих речей не встановлено, оскільки всі вони не мають будь-яких ознак, за допомогою яких їх можна було б ідентифікувати), які він начебто разом зі ОСОБА_7 привіз із м. Дніпропетровська.
Окрім того, у ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , за попередньою змовою між собою, з метою протиправного збагачення, виник прямий умисел на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 в сумі 100 доларів США, під виглядом надання допомоги у відшуканні злочинців, які здійснили на ОСОБА_10 розбійний напад. Заздалегідь не маючи на меті виконувати взяті на себе зобов`язання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 07.07.2014 року отримали від ОСОБА_10 100 доларів США за начебто отримання інформації про вхідні, вихідні дзвінки та смс повідомлення по телефонним номерам, які їм надав сам ОСОБА_10 . Вказаними вище шахрайськими діями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 завдали потерпілому ОСОБА_10 матеріальних збитків на загальну суму 4000 гривень, 100 доларів США та 1000 доларів США, що по курсу НБУ, станом на 20.06.2014 року становить (1100 Х 11.8546 + 13040 гривень), тобто на загальну суму 17 040гривень.
Крім того, в червні місяці 2014 року, точної дати та часу під час судового розгляду встановлено не було, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел на таємне викрадення майна ОСОБА_10 з місяця проживання останнього. Так, достовірно знаючи, і будучи впевненим, що ОСОБА_10 та його родина переховуються на морі, від осіб, які погрожують їм розправою та вимагають грошові кошти, 16.06.2014 року ОСОБА_7 пропонує невстановленій під час досудового розслідування особі, яка підписана у мобільному телефоні останнього як «Стднпрвибер» у програмі для телефонних дзвінків «Viber», вчинити крадіжку речей із квартири особи, яка звернулась до нього по допомогу. 22.06.2014 року ОСОБА_7 домовляється по телефону із особою, яка підписана у мобільному телефоні останнього як «Стднпрвибер» у програмі для телефонних дзвінків «Viber», та яка знаходиться в м. Дніпропетровську, про вчинення крадіжки з квартири ОСОБА_10 . Так, ОСОБА_7 , своїми порадами та вказівками надає особі, яка підписана у мобільному телефоні останнього як «Стднпрвибер» у програмі для телефонних дзвінків «Viber», інформацію про місцезнаходження квартири, зокрема : будинок, поверх, інформацію, що в квартирі відсутня сигналізація, а також про те, що господарі знаходяться поза межами міста на морі та приїдуть лише 23.06.2014 року в другій половині дня. Для реалізації свого злочинного задуму ОСОБА_7 придбаває стартовий пакет мобільного оператора ТОВ «Астеліт» «LIFE :)» № НОМЕР_2 , який використовує для здійснення дзвінків для надання інформації невстановленим слідством особам, які в нічний час 22.06.2014 року приїздять із м. Дніпропетровська та шляхом проникнення до квартири ОСОБА_10 через дах та у вікно лоджії, шляхом віджимну пластикового вікна проникають до квартири АДРЕСА_5 , та вчиняють крадіжку особистих речей потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а саме: обручки чоловічої із золота червоного та жовтого кольору навпіл; обручки жіночої із золота червоного та жовтого кольору навпіл; обручки жіночої із золота з білими камінцями; обручки жіночої із золота з одним каменем коричневого кольору; обручки чоловічої із золота з одним чорним камінцем; 3 ланцюжків жіночих із золота; ланцюжка чоловічого із золота вагою 56 гр.; браслету чоловічого із золота вагою 32 гр.; 4 хрестиків із золота маленьких; хрестика чоловічого із золота вагою близько 10-15 гр.; кулону із золота прямокутного чорно-золотистого кольору загальною вартістю 80000 грн., позолоченого годинника «Breding» із браслетом із чорно-коричневої шкіри вартістю 5000 грн.; ключа від автомобіля «Hundai ІХ 35» вартістю 3000 грн.; 200 Євро відповідно до курсу НБУ станом на 22.06.2014 року 9200Х16.1460 +3229грн); 200 доларів США відповідно до курсу НБУ станом на 22.06.2014 року (200Х11.8546 +2371грн.). Вказаними вище діями ОСОБА_10 було завдано матеріального збитку на загальну суму 103 600 грн.
Крім того, ОСОБА_7 достовірно знаючи про обставини, які відбуваються в житті потерпілого ОСОБА_10 , а саме про вчинення на нього невстановленою особою розбійного нападу, про вчинення невстановленою особою підпалу його дачного будинку та крадіжки з неї речей, а також отримуючи необхідну йому інформацію безпосередньо від потерпілого ОСОБА_10 та його двоюрідного брата, ОСОБА_8 , вирішує збагатитися за рахунок потерпілого ОСОБА_10 шляхом вчинення відносно останнього вимагання грошових коштів. Так, достовірно знаючи про рівень прибутку потерпілого та про його психологічний стан після вчинення щодо нього та його майна ряду злочинів, маючи злочинний умисел на незаконне вимагання у ОСОБА_10 грошових коштів в сумі 120 000 гривень, поєднане із погрозами застосування насильства відносно ОСОБА_10 та його родини, ОСОБА_7 придбав у невстановлений спосіб і час два мобільні телефони - «Самсунг» імеі: НОМЕР_3 та «Нокіа» 3220 імеі: НОМЕР_4 , в які вставив сім-карти з номерами НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 для відправки потерпілому смс-повідомлень із погрозами.
Так, упродовж періоду часу з 12.06.2014 року по 16.07.2014 року ОСОБА_7 , володіючи інформацією, яку знають лише близькі родичі, достовірно знаючи про наміри, життєві ситуації ОСОБА_10 , із заздалегідь приготовлених вищевказаних мобільних телефонів із номерами мобільного оператора «Київстар» : НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , направляв на мобільні телефони ОСОБА_10 та його дружини ОСОБА_11 короткі текстові повідомлення з вимаганнями грошових коштів в сумі 120 000 гривень, поєднані з погрозами вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, погрозами зґвалтування ті іншими залякуючими фразами, а саме: «…Не будешь отвечать…я тебе уши отрежу…»; «Мы выждем готовь уши»; «…как мин будешь попадать на деньги макс на здоровье близких…»; «…Я так понимаю надо твою жену «изнасиловать» чтоб ты понял…»; «…Это будет продолжаться столько сколько будет надо. Накрайняк завалим другие будут сговорчивей…»; «…Ты поддалкиваешь нас к действию своим молчанием. Я тебе… точно ухо отрежу…»; «…Гарантии тебе слово. Да и выбора у тебя нет а то здохнеш…»; «…Юля если твой будет морозится мы твоему диме ноги испортим. И …ему кто поможет…»; «Если андрик непонимает будут страдать родственники. Повлияй а то мамы папы сестры браться дети…».
Зазначені злочинні дії ОСОБА_7 , направлені на заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_10 в сумі 120 000 гривень, шляхом вимагання, були припинені після затримання обвинуваченого ОСОБА_7 16.07.2014 року правоохоронними органами.
Крім встановлених судом злочинів, органами досудового розслідування ОСОБА_7 інкриміновано вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 187, ч.2 ст. 194, ч.3 ст. 357 КК України, за наступних обставин.
Згідно з висунутим 11.11.2014 року обвинуваченням, ОСОБА_7 , маючи умисел на заволодіння майном ОСОБА_10 , достовірно знаючи, що останній вдома відсутній, 13.05.2014 року близько 03-00 години прибув до багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 та став чекати ОСОБА_10 біля під`їзду № 4. Дочекавшись потерпілого ОСОБА_10 , коли останній підходив до східців свого під`їзду, з метою заволодіння майном ОСОБА_10 , ОСОБА_7 напав на нього з лівої сторони ззаду, застосувавши до останнього психологічне насильство у вигляді погроз пістолетом, які ОСОБА_10 сприймав, як реальну небезпеку для свого життя та здоров`я. ОСОБА_7 , продовжуючи свою злочинну діяльність, маючи прямий умисел на заволодіння особистими речами ОСОБА_10 , переконавшись, що у потерпілого окрім ключа від автомобіля при собі немає ніяких цінних речей, погрожуючи потерпілому пістолетом, змусив останнього відчинити автомобіль «Хюндай ІХ 35» державний номер НОМЕР_1 з якого відкрито заволодів майном ОСОБА_10 , а саме: відео реєстратором з флеш карткою «Digital DCR-101 вартістю 350грн., наручним годинником «Романсон» чорного кольору вартістю 4000грн., візитницею з візитними картками, ключем від автомобіля «Хюндай ІХ 35» державний номер НОМЕР_1 вартістю 3000грн та зв`язкою ключів від квартири, гаража та дачі. Після вчинення розбійного нападу ОСОБА_7 втік з місця нападу.
Крім цього, під час розбійного нападу на ОСОБА_10 , 13.05.2014 року ОСОБА_7 , побачив в бардачку автомобіля «Хюндай ІХ 35» документи ОСОБА_10 та його дружини ОСОБА_11 . Усвідомлюючи важливість вказаних документів для ОСОБА_10 , а саме, те, що заволодіння вказаними документами істотно ускладнить реалізацію ОСОБА_10 своїх прав, свобод та законних інтересів у ОСОБА_7 виник прямий умисел, на заволодіння з корисливих мотивів вказаними документами, а саме: паспортом громадянина України ОСОБА_10 , технічним паспортом на автомобіль «Хюндай ІХ 35» державний номер НОМЕР_1 , посвідченням водія на ім`я ОСОБА_10 , посвідченням водія на ім`я ОСОБА_11 , після чого ОСОБА_7 заволодів вказаними документами.
В подальшому, близько 01-00 години, 19 червня 2014 року ОСОБА_7 діючи повторно, умисно, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, будучи обізнаним про місце знаходження садового будинку, який на праві власності належить ОСОБА_10 та розташований за адресою: АДРЕСА_6 , на власному автомобілі «Опель Астра» державний номер НОМЕР_8 приїхав за вищевказаною адресою. Маючи ключі від вхідних дверей садового будинку, які ОСОБА_7 забрав у ОСОБА_10 13.05.2014 року, з прямим умислом, усвідомлюючи, що посягає на власність ОСОБА_10 , проник в середину дачного будинку, звідки таємно викрав пневматичну рушницю ОСОБА_10 марки «Hatsan mod 80 magnum, вартість якої відповідно до висновку експерта № 485 від 29.10.2014 року складає 900 (дев`ятсот) грн., що знаходилась в кутку жилої кімнати на першому поверсі. Після чого, з холодильника, що розташований в тій же кімнаті ОСОБА_7 взяв ключі від подсібного приміщення дачного будинку, що розташоване зліва від вхідних дверей та таємно викрав двигун від човна марки Yamaha F413MNS, вартістю 21097 (двадцять одна тисяча дев`яносто сім) грн. Вказані речі ОСОБА_7 помістив до автомобіля, після чого, на стіні будинку з білої силікатної цегли зробив напис червоною фарбою з аерозольного балону «ГОТОВЬ УШИ», з метою залякування потерпілого. Вказані викрадені речі ОСОБА_7 перевіз до домогосподарства, що за адресою: АДРЕСА_7 . Вказаними незаконними діями ОСОБА_7 заподіяв ОСОБА_10 матеріальної шкоди на суму 21 997 (двадцять одна тисяча дев`ятсот дев`яносто сім) грн.
Продовжуючи свою діяльність, перебуваючи на подвір`ї садового будинку ОСОБА_10 , що за адресою: АДРЕСА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 маючи умисел на знищення майна, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки свого діяння та бажаючи їх настання, проник до жилої кімнати будинку, що розташована на першому поверсі дачного будинку, де біля тильної стіни за допомогою бензину, який знаходився в каністрі в кімнаті, розлив вказаний бензин та шляхом підпалу знищив дачний будинок ОСОБА_10 , тим самим, заподіявши останньому збитків на суму 160473 грн.
Разом із тим, на підставі досліджених судом доказів, наданих сторонами обвинувачення та захисту, суд вважає, що обвинувачення, яке висунуто ОСОБА_7 за ч.1 ст. 187, ч.3 ст. 357, ч.3 ст.185 та ч.2 ст.194 КК України не доведене, так як суду не надано доказів, підтверджуючих вчинення кримінального правопорушення саме ОСОБА_7 .
Крім встановлених судом злочинів, дії обвинуваченого ОСОБА_8 органами досудового розслідування кваліфіковані за ч.5 ст. 27 ч.2 ст. 189 КК України, тобто будучи співучасником вимагання за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, де він є пособником вчинення злочину, який надавав ОСОБА_7 інформацію про ОСОБА_10 , яку знають лише близькі родичі, за наступних обставин:
13.05.2014 року біля під`їзду будинку АДРЕСА_3 на ОСОБА_10 було скоєно розбійний напад, під час якого нападник заволодів документами та особистими речами ОСОБА_10 . Після розбійного нападу на ОСОБА_10 , ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_7 , що на його брата ОСОБА_10 було вчинено розбійний напад, під час якого особа, яка його скоїла забрала особисті речі потерпілого. На що, ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_8 , що знає місце де знаходяться вказані речі та запропонував останньому шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_10 , заволодіти грошовими коштами ОСОБА_10 в сумі 1000 доларів США. Маючи прямий умисел, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, під виглядом надання допомоги у поверненні речей, зазделегідь не маючи на меті виконувати взяті на себе зобов`язання, обвинувачений ОСОБА_8 за попередньою змовою зі обвинуваченим ОСОБА_7 домовилися на вчинення шахрайських дій відносно ОСОБА_10 . Так, 15.05.2014 року ОСОБА_8 запропонував ОСОБА_10 скористатися домогою його знайомого, працівника ВВБ в Полтавській області, який має необхідні зв`язки, доступи до різноманітних електронних баз МВС та користується товариськими відносинами з керівництвом УМВС України в Полтавській області, який за винагороду в 1000 доларів США може віднайти речі, які були викрадені в результаті розбійного нападу на ОСОБА_10 13.05.2014 року, а саме: паспорт ОСОБА_10 , технічний паспорт на автомобіль «Хюндай ІХ 35» державний номер НОМЕР_1 , посвідчення водія на ім`я ОСОБА_10 , посвідчення водія на ім`я ОСОБА_11 , відео реєстратор з флеш картою, наручний годинник «Романсон» чорного кольору, візитницю з візитними картками, ключ від автомобіля «Хюндай ІХ 35» державний номер НОМЕР_1 та зв`язку ключів від квартири, наража та дачі. 19.05.2014 року близько 13-00 години обвинувачений ОСОБА_7 під`їхав на автомобілі «Опель Астра» чорного кольору державний номер НОМЕР_9 до кафе «Козацька застава», що в м.Кременчук, де родина ОСОБА_10 , а також ОСОБА_8 , відбували поминання дідуся. ОСОБА_8 представив ОСОБА_10 раніше невідому йому особу та повідомив, що ОСОБА_7 працює у ВВБ в Полтавській області. Під час спільної розмови ОСОБА_8 спільно зі ОСОБА_7 , маючи при собі вказані вище речі, ввели в оману ОСОБА_10 , та повідомили, що ОСОБА_7 знайшов особу, яка вчинила на нього розбійний напад та те, що вказана особа на даний час знаходиться в м.Дніпропетровськ. Для начебто поїздки в м.Дніпропетровськ за речами ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 отримали від потерпілого грошові кошти, в сумі 1000 гривень, про які раніше не було домовленості. Вводячи в оману ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 вдали вигляд, що поїхали до м.Дніпропетровська, де впіймали злочинця та забрали в нього речі ОСОБА_10 , при чому свої злочинні дії підтверджували надісланою на мобільний телефон ОСОБА_10 з мобільного телефону ОСОБА_8 фотографією з м.Дніпропетровська, яку на прохання ОСОБА_7 йому надіслав його знайомий оперуповноважений Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_12 , однак, у цей час самі перебували на дачі у ОСОБА_8 в с. Мала Кохнівка Кременчуцького району. Близько 23-30 години ОСОБА_8 зателефонував ОСОБА_10 та повідомив, щоб той виходив з будинку на подвір`я, де ОСОБА_8 та ОСОБА_7 передадуть йому документи та ключі від автомобіля викрадені в нього 13.05.2014 року. За вказану допомогу наступного дня на АГЗС, що в АДРЕСА_4 , ОСОБА_10 , як і обіцяв, передав ОСОБА_7 1000 доларів США та 2000 грн ОСОБА_8 за допомогу у відшуканні речей.
Як зазначив суд першої інстанції, дослідивши всі матеріали кримінального провадження у їх сукупності, стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_8 надавав ОСОБА_7 будь-яку інформацію щодо ОСОБА_10 , яку знають лише близькі родичі, а тим паче не доведено, що ОСОБА_8 мав попередню змову зі ОСОБА_7 саме на вимагання грошових коштів у потерпілого ОСОБА_10 . Формулювання обвинувачення за ч.5 ст. 27, ч.2 ст. 189 КК України відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 є неконкретним та незрозумілим, оскільки з висунутого обвинувачення вбачається, що ОСОБА_8 начебто передавав певну інформацію іншому обвинуваченому ОСОБА_7 , яку знають лише близькі родичі, та котру в подальшому ОСОБА_7 використовував для відправленні коротких текстових повідомлень із погрозами. Разом із тим є неконкретизованим та не зрозумілим, яку саме інформацію сторона обвинувачення мала на увазі, в чому така інформація полягала і чому її міг знати лише ОСОБА_8 . В ході судового розгляду справи прокурор не скористався своїм правом, наданим йому ст. 338 КПК України щодо уточнення та конкретизації висунутого ОСОБА_8 та ОСОБА_7 обвинувачення. Слід зазначити, що суд розглядає справу лише в межах висунутого особі обвинувачення, що чітко регламентовано нормами ст. 337 КПК України та може вийти за межі висунутого обвинувачення лише якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Не погодившись з рішенням районного суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали на нього апеляційні скарги.

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі просить вирок Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 30 вересня 2019 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочинів та осіб обвинувачених, а також неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.
Дослідити докази сторони обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.1 ст.187, ч.3 ст.357, ч.2 ст. 194, ч.5 ст.27, ч.3 ст.185, ч.2 ст.189 КК України.
Просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч.3 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.187, ч.2 ст. 27, ч.2 ст.189, ч.2 ст.190, ч.2 ст. 194, ч.3 ст.357 КК України, та ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 27, ч.2 ст.189, ч.2 ст.190 КК України.
Призначити ОСОБА_7 покарання:
- за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років;
- за ч.1 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років;
- за ч.2 ст.27, ч.2 ст.189 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років;
- за ч.2 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
- за ч.2 ст. 194 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років;
- за ч.3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 3 роки.
Відповідно до ст.72 КК України перевести 3 роки обмеження волі в 1 рік 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ст..70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Згідно ст.54 КК України, у зв`язку із вчиненням тяжкого злочину особою, яка займає спеціальне звання ОВС, позбавити ОСОБА_7 спеціального звання майор міліції.
Зарахувати ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк тримання під вартою з 16.07.2014 року по 18.02.2015 року.
Призначити ОСОБА_8 покарання:
- за ч.2 ст.27, ч.2 ст.189 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
- за ч.2 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Згідно ст.54 КК України, у зв`язку із вчиненням тяжкого злочину особою, яка займає спеціальне звання ОВС, позбавити ОСОБА_8 спеціального звання старший лейтенант міліції.
Зарахувати ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк тримання під вартою з 16.07.2014 року по 29.09.2014 року.
Обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 взяти під варту в залі суду.
Обґрунтовуючи свою вимогу апелянт вказує на те, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Судом першої інстанції не надано належної оцінки роздруківкам телефонних дзвінків номеру мобільного телефону, яким користується ОСОБА_7 за 12-13.05.14 року; протоколу обшуку домоволодіння по АДРЕСА_7 від 16.07.2014 року, за участю співмешканки ОСОБА_7 - ОСОБА_13 ; направленню смс - повідомлень після вчинення неправомірних дій з їх описом та певною обстановкою, що підтверджує їх вчинення; показанням ОСОБА_8 щодо місця перебування ОСОБА_10 .
Окрім цього, апелянт зазначає, що, враховуючи обставини скоєння злочинів та дані про осіб обвинувачених, призначене покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 є занадто м`яким.
Також прокурор зазначає, що судом першої інстанції, при звільненні обвинувачених з випробуванням на підставі ст.75 КК України, не враховано ступень тяжкості вчинених злочинів та ставлення останніх до вчинених злочинів.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вирок в частині визнання його винним за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст.189 КК України, призначення покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки із застосуванням ст. 75 КК України звільнення ОСОБА_7 від при значеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та встановленням іспитового строку на 2 роки з покладанням на ОСОБА_7 обов`язків відповідно до ст. 76 КК України, зазначених у вироку та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Скасувати вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30.09.2019 року, по справі № 524/10401/14-к в частині стягнення зі ОСОБА_7 витрат на проведення експертиз в сумі 5920 грн.
Вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30.09.2019 року, по справі № 524/10401/14-к, в частині виправдання ОСОБА_7 за ч. З ст. 185, ч. 1 ст. 187, ч. З ст. 357, ч. 2 ст. 194 КК України - залишити без змін.
Дослідити в судовому засіданні докази: протокол обшуку автомобіля марки «Опель Астра» державний номер НОМЕР_9 від 16.06.2014 року; протокол додаткового обшуку автомобіля марки «Опель Астра» державний номер НОМЕР_9 від 17.07.2014 року; протоколи огляду телефонів потерпілого ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_11 від 18.07.2014 року; протокол огляду телефону від 06.09.2014 року; висновок судово-авторознавчої експертизи № 10482 від 12.12.2014 року; показання обвинувачених: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 показання слідчого ОСОБА_14 , ОСОБА_15 під час дослідження письмових і речових доказів.
Визнати недопустимими наступні докази:
протокол додаткового обшуку автомобіля марки «Опель Астра» державний номер НОМЕР_9 від 17.07.2014 року, та вилучені в ході обшуку предмети: мобільний телефон «NOKIA 3220» та мобільний телефон «SAMSUNG SGH Е270» як такі, що отримані з порушенням норм КПК України;
протокол огляду телефонів (NOKIA 3220 та SAMSUNG SGH Е270) від 06.09.2014 року, як такий, що отриманий з порушенням норм КПК України;
протокол затримання особи ( ОСОБА_7 ) від 16.07.2014 року в порядку ст. 208 КПК України;
протокол огляду телефону від 01.08.2014 року;
висновок судово-авторознавчої експертизи № 10482 від 12.12.2014 року, як такий, що отриманий з порушенням норм КПК України.
В своїх апеляційних доводах обвинувачений посилається на те, що при ухваленні вироку суд першої інстанції, в ході судового розгляду кримінального провадження, допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що в подальшому призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність обвинуваченого, а тому вирок суду першої інстанції в частині визнання його винним за ч. 5 ст. 27, ч. З ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст.189 КК України є незаконним та необґрунтованим.
Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги недопустимі докази: протоколи огляду телефонів потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 від 18.07.2014 року; протокол додаткового обшуку автомобіля марки «Опель Астра» державний номер НОМЕР_9 від 17.07.2014 року, складеного слідчим ОСОБА_15 ; протокол огляду телефону від 06.09.2014 року; висновок судово- авторознавчої експертизи № 10482 від 12.12.2014 року; протокол затримання підозрюваного у вчиненні злочину особи в порядку ст. 208 КПК України, складеного 16.07.2014 року, та протокол огляду телефону, складеного 01.08.2014 року, а також залишено поза увагою доказ наданий стороною захисту, а саме лист-довідка № 59/23 від 27.09.2017 року, не надана належна оцінка показам свідка ОСОБА_16 . Судом першої інстанції, не зазначені мотиви визнання допустимими доказів, щодо яких захист неодноразово вказував про суттєві порушення вимог КПК України та інших нормативних актів, щодо їх здобуття і процесуального оформлення.
Також обвинувачений вказує на те, що його вина за пред`явленим обвинуваченням є недоведеною, а зазначені в оскаржуваному вироку докази є неналежними. Він не повідомлявся про підозру уповноваженими особами (датовану 29.10.2014 року) у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 27, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 357 КК України, ані 29.10.2014 року, ані в будь-який інший день після цієї дати, як того вимагає КПК України.
Окрім цього, апелянт зазначає, що судом помилково було ухвалено рішення про стягнення з нього витрат на проведення експертиз.
Обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30.09.2019 року і закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України (в зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати ). В решті вирок залишити без змін.
Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, апелянт вказує на те, що його вина у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, є недоведеною, умислу на вчинення шахрайських дій стосовно потерпілого у нього не було; відшкодування потерпілому відбулось виключно під тиском останнього, який зазначив, що в іншому випадку він буде наполягати на суворому покаранні для нього.
Крім того, апелянт зазначає, що суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, зокрема не застосував закон, який підлягав застосуванню ст.49 КК України.
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 , які підтримали подані апеляційні скарги сторони захисту, а також доводи прокурора, який просив задовольнити його апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_17 не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ч.ч. 1,4 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Клопотання прокурора та обвинуваченого ОСОБА_7 про повторне дослідження доказів в кримінальному провадженні задоволенню не підлягає , оскільки , відповідно до ч.3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Вказаних підстав для повторного дослідження доказів прокурор та обвинувачений ОСОБА_7 в своїх апеляційних скаргах та в судовому засіданні не навів.
Апеляційні доводи захисника та обвинуваченого щодо недоведеності вини ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням за ч.5 ст.27, ч.3 ст.185, ч.2 ст.190, ч.2 ст.189 КК України та ОСОБА_8 за ч.2 ст.190 КК України є безпідставними, оскільки в повному обсязі спростовуються доказами сторони обвинувачення, які суд безпосередньо дослідив в судовому засіданні за участю сторін та надав їм належну оцінку у вироку.
Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Як убачається з оскаржуваного судового рішення, висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.185, ч.2 ст.190, ч.2 ст.189 КК України, та ОСОБА_8 за ч.2 ст.190 КК України , за викладених у вироку обставин ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених у судовому засіданні.
Судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку дані, що містяться у: заяві про кримінальне правопорушення від 03.07.2014 року; протоколі огляду телефону від 18.07.2014 року потерпілого ОСОБА_10 ; протоколі огляду телефону від 18.07.2014 року потерпілої ОСОБА_11 ; протоколі обшуку від 16.07.2014 року автомобіля марки «Opel Astra» чорного кольору, державний номер НОМЕР_9 ; ухвалі слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 18.07.2014 року про надання дозволу старшому слідчому СВ прокуратури Полтавської області ОСОБА_18 на проведення обшуку автомобіля марки «Opel Astra» чорного кольору, державний номер НОМЕР_9 ; протоколі додаткового обшуку від 17.07.2014 року автомобіля марки «Опель Астра», державний номер НОМЕР_9 ; ухвалі слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 18.07.2014 року про надання дозволу слідчим СВ прокуратури Полтавської області на проведення додаткового обшуку автомобіля марки «Opel Astra» чорного кольору, державний номер НОМЕР_9 ; протоколі огляду від 05.08.2014 року з фототаблицею до нього та відеозаписом проведення слідчої дії, згідно з якого вбачається, що слідчим проведено огляд паперового конверту № 3 із надписом «Виявлені та вилучені з бардачка зліва від керма автомобіля «Опель Астра» державний номер НОМЕР_9 наступні речі: батарея від мобільного телефону з надписом «Самсунг», мобільний телефон «Самсунг» з імеі НОМЕР_3 , мобільний телефон «Нокіа 3220» імеі: НОМЕР_10 , двостороння карта № НОМЕР_11 »; протоколі огляду мобільних телефонів «Nokia 3220» та «Samsung» з фототаблицею до нього від 06.09.2014 року; висновку судово-авторознавчої експертизи № 10482 за матеріалами кримінального провадженя № 0001411 від 12.12.2014 року з додатками; витязі з кримінального провадження № 0001847, внесеного до ЄРДР 25.06.2015 року за заявою ОСОБА_10 за ч.3 ст. 185 КК України; протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правпорушення від 25.06.2014 року; протоколі огляду місця події від 25.06.2014 року - квартири АДРЕСА_5 ; протоколі затримання підозрюваного у вчиненні злочину особи в порядку ст. 208 КПК України, складеного 16.07.2014 року, з якого вбачається, що об 18.00 год. затримано ОСОБА_7 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.189 КК України; протоколі огляду телефону від 01.08.2014 року, вилученого у ОСОБА_7 та поміщено до паперового конверту, на якому вказано, що поміщений до конверту мобільний телефон SAMSUNG Galaxy s 4 GT І 9500 в чохлі зі шкіри чорного кольору; протоколі огляду речей від 07.07.2014 року, згідно якого потерпілий ОСОБА_10 видав працівникам прокуратури та міліції пакет, який йому передав під час зустрічі ОСОБА_8 , та в якому знаходився відеореєстратор та ряд карток, які, як стверджував під час зустрічі ОСОБА_8 , належали саме потерпілому ОСОБА_10 ; протоколі огляду від 20.08.2014 року, згідно якого слідчим в присутності понятих та директора АЗС «Пропан-Бутан» був оглянутий зміст наданого файлу з відеозаписом з камер-відеоспостереження на автозаправочній станції по АДРЕСА_4 ; заяві про відшкодування обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_7 суми матеріального збитку потерпілому, яка дорівнює саме сумі завданого збитку від шахрайських дій відповідно обвинувального акту.
В мотивувальній частині вироку суд навів переконливі докази вини ОСОБА_7 за ч.5 ст.27, ч.3 ст.185, ч.2 ст.189 КК України, розкрив їх зміст та дав їм належну оцінку, з якою колегія суддів погоджується і наводити вдруге зміст письмових доказів вважає недоцільним.
Також судом першої інстанції був допитаний свідок ОСОБА_16 , який надав в суді першої інстанції показання про те, що влітку 2014 року, точної дати вже не пам`ятає, проте знає, що це був святковий день - день бухгалтера він приїхав за запрошенням ОСОБА_19 до кафе «Маріо» відпочити, так як був знайомий зі ОСОБА_19 по роботі із нею. Там йому повідомили, що ОСОБА_20 , сина ОСОБА_21 , який також повинен був бути присутнім на святкуванні, затримали та відвезли до колишнього Автозаводського РВ УМВС України в Полтавській області, що по вул. Київській, 7. Йому стало цікаво, і тому він також направився до міліції, також хотів підтримати матір ОСОБА_8 . Коли підійшов до райвідділу, то побачив ОСОБА_20 , який був у наручниках та сидів в легковому автомобілі поруч із працівниками поліції, також там він бачив ОСОБА_22 . Зі слів матері ОСОБА_8 йому відомо, що ОСОБА_23 та ОСОБА_24 брати. Оскільки він знаходився там близько до півночі, то бачив всі процесуальні дії, які проводились. Він бачив, як проводили обшук автомобілів Деу, яким керував ОСОБА_24 та Опель чорного кольру. Автомобіль Деу належить матері ОСОБА_20 , а автомобіль Опель, як він пізніше дізнався, іншому обвинуваченому по даній справі на прізвище ОСОБА_17 . Першим обшукали автомобіль Опель, огляд відбувався хвилин 30, дивились ретельно, і під ковриками, і в бардачку. Після проводився обшук автомобіля Деу, також ретельно, тривав хвилин 45. Під час обшуків ні в автомобілі Деу, ні в автомобілі Опель нічого протизаконного не знайшли. По закінченню обшуків, автомобіль Деу відігнали, а автомобіль Опель залишився стояти на місці, проте його ніхто не опечатав. Близько 23-30 години, з Автозаводського РВ вийшло двоє чоловіків, вони направились до автомобіля Опель. Він бачив, як в автомобілі Опель засвітилось світло, наче хтось відкрив двері. Він припустив, що вказані чоловіки проникли до салону автомобіля, хоча всі слідчі дії були вже завершені. Оскільки він стояв на порозі райвідділу, то не бачив, чи сідали ці чоловіки до салону, чи робили там щось інше. Після цього він побачив, як ці ж чоловіки направились до Автозаводського РВ. Він не бачив, щоб вони складали якихось процесуальних документів даної слідчої дії. Також він не бачив, щоб у руках цих чоловіків були якісь предмети. На уточнюючи запитання учасників процесу свідок відповів, що вже не пам`ятає всіх деталей даної події, однак вважає, що оскільки в салоні автомобіля загорілось світло, то дверцята або ж багажник відкривали саме ці чоловіки, проте самої дії відкриття дверей чи багажного відділення він не бачив.
Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що судом не надано належної оцінки показанням свідка ОСОБА_16 щодо порушення перебування невстановлених осіб після проведення обшуку автомобіля «Опель Астра» та не опечатування цього транспортного засобу після проведення слідчої дії, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки свідок пояснив в суді першої інстанції, що він безпосередньо не бачив, що в автомобіль хтось сідав та не пам`ятає всіх деталей даної події.
Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не надано оцінки доводам сторони захисту про те, що у протоколі обшуку від 16.07.2014 року відсутні відомості щодо опечатування та поставлення автомобіля «Опель Астра», д.н.з. НОМЕР_9 , на автомайданчик Кременчуцького МУ УМВС України в Полтавській області за адресою: м. Кременчук, вул. 29 вересня, буд. 6, колегія суддів вважає, що ці доводи не свідчить про необхідність визнання протоколів обшуку від 16.07.2014 року та додаткового обшуку від 17.07.2014 року автомобіля «Опель Астра» недопустимими доказами, оскільки вони повністю відповідають вимогам ст.ст. 104, 105 КПК України. Крім того, ухвалами слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 18.07.2014 року надано дозвіл на проведення таких слідчих дій та в судових рішеннях зазначено, що у слідства були достатні підстави для проведення обшуку та додаткового обшуку автомобіля марки «Opel Astra» чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_9 , у зв`язку з чим апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 в цій частині щодо незаконності проведення зазначений слідчих дій є суб`єктивними та безпідставними.
Твердження сторони захисту про те, що ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 18.07.2014 року надано дозвіл на проведення додаткового обшуку слідчому ОСОБА_18 , а сама слідча дія була проведена слідчим ОСОБА_15 , у зв`язку з чим належить визнати недопустимим доказом протокол додаткового обшуку від 17.07.2014 року автомобіля «Опель Астра», також є безпідставними, оскільки норми ст.235 КПК України не містять вимог щодо зазначення конкретної особи, якій доручено проведення обшуку.
Крім того, відповідно до ч.1 ст.236 КПК України, ухвала про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи може бути виконана слідчим чи прокурором. Згідно матеріалів справи, слідчий ОСОБА_15 залучений до складу слідчої групи у цьому кримінальному провадженні, а тому підстав вважати, що додатковий обшук від 17.07.2014 року автомобіля «Опель Астра» проведено з порушенням вимог ст.ст.235, 236 КПК України, немає.
Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо допустимості протоколів огляду телефону від 18.07.2014 року потерпілого ОСОБА_10 та огляду телефону від 18.07.2014 року потерпілої ОСОБА_11 , так як вони повністю відповідають вимогам ст.ст.104, 105 КПК України.
Так, на останньому аркуші протоколу огляду від 18.07.2014 року потерпілого ОСОБА_10 зазначено номер телефону, який не належить потерпілому. Згідно пояснень слідчого ОСОБА_14 , у даному протоколі мала місце технічна помилка, оскільки під час огляду самого телефону встановлено його ІМЕІ, номер телефону НОМЕР_12 , на який надходили смс-повідомлення з погрозами та який повністю збігається із номером потерпілого, вказаного у поданій заяві про вчинення злочину від 03.07.2014 року.
Щодо співпадіння останнього аркушу протоколу огляду телефону від 18.07.2014 року потерпілої ОСОБА_11 з протоколом огляду телефону потерпілого ОСОБА_10 , з урахуванням пояснення слідчого ОСОБА_14 , колегія суддів згодна з висновками суду першої інстанції, що мала місце технічна опечатка в самому протоколі, оскільки помилково була долучена остання сторінка з іншого протоколу, проте на зміст самого протоколу це жодним чином не впливає, оскільки остання сторінка містить лише дані про ІМЕІ телефону, та його подальшу долю і підписи слідчого та понятих. Під час огляду самого телефону встановлено його ІМЕІ, номер телефону, на який надходили смс-повідомлення з погрозами.
Також слідчий ОСОБА_14 суду першої інстанції пояснив, яким чином переносив на папір дані з мобільних телефонів потерпілих та як виготовлялась фототаблиця до протоколів, всі дії слідчого були проведені в присутності понятих, що підтверджено їх підписами.
За таких обставин, місцевий суд дійшов обґрунтованих висновків, що під час вказаних слідчих дій оглядався саме мобільний телефон потерпілого ОСОБА_10 з номером мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_13 та потерпілої ОСОБА_11 з номером мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_14 , а підстав для визнання вказаних вище протоколів огляду та фототаблиці до них з підстав, передбачених у ст.ст. 86, 87, 89 КПК України, не вбачається.
Апеляційні доводи сторони захисту про те, що їм безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про дослідження мобільних телефонів потерпілих в місцевому суді, є суб`єктивними, оскільки в суді першої інстанції безпосередньо досліджувалися протоколи огляду від 18.07.2014 року мобільних телефонів потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і під час судового розгляду допитувався слідчий ОСОБА_14 , а тому, на думку колегії суддів, усі протиріччя, на які посилається обвинувачений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі, були усунуті в суді першої інстанції та судом надано належна та об`єктивна оцінка цим доказам в оскаржуваному судовому рішенні.
Доводи апелянта про недопустимість протоколу огляду мобільних телефонів «Nokia 3220» та «Samsung» з фототаблицею до нього від 06.09.2014 року в якості доказу, на переконання колегії суддів, також є безпідставними, оскільки відомості зазначені в цьому протоколі також відповідають даним протоколів оглядів мобільних телефонів потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Щодо твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про необхідність визнання недопустимим доказом висновок судово-авторознавчої експертизи № 10482 за матеріалами кримінального провадження № 0001411 від 12.12.2014 року з додатками, оскільки в ньому зазначено, що експерту було надано протокол огляду телефону від 01.07.2014 року, вилученого у ОСОБА_7 , що не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_7 було затримано в порядку ст. 208 КПК України лише 16.07.2014 року, колегія суддів зазначає наступне.
Так, згідно відомостей протоколу затримання підозрюваного у вчиненні злочину особи в порядку ст. 208 КПК України від 16.07.2014 року, об 18.00 год. затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.189 КК України, ОСОБА_7 . Під час затримання слідчий ОСОБА_14 здійснив обшук затриманої особи - ОСОБА_7 та виявив і вилучив наступні речі : ключ від автомобіля «Опель Астра» з пультом сигналізації «Шерифф», зарплатну карту «Приватбанку» № НОМЕР_15 , зв`язку ключів в кількості 8 шт., два магніти, посвідчення НОМЕР_16 та мобільний телефон SAMSUNG Galaxy s 4 GT. В графі «Зауваження та доповнення до протоколу» відсутні будь-які скарги, зауваження чи доповнення до даного протоколу з боку учасників слідчої дії, в тому числі й від затриманого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_25 .
Відповідно до даних протоколом огляду телефону від 01.08.2014 року, вилучений мобільний телефон у ОСОБА_7 було поміщено до паперового конверту, на якому вказано, що поміщений до конверту мобільний телефон SAMSUNG Galaxy s 4 GT І 9500 в чохлі зі шкіри чорного кольору. Маються підписи понятих, захисника ОСОБА_25 та затриманого ОСОБА_7 , слідчого. Сам конверт заклеєний та опечатаний биркою з мокрим відтиском «Слідчий відділ прокуратури Полтавської області». На момент огляду конверт заклеєний, жодних ушкоджень не має. Слідчим було розкрито вказаний конверт та оглянуто вилучений мобільний телефон, в ході огляду слідчий встановив та зазначив ІМЕІ телефону НОМЕР_17 , а також модель телефону SAMSUNG Galaxy 5 GT 19500, крім того слідчим було встановлено, що в мобільному телефоні знаходиться сім-картка оператора мобільного зв`язку «Київстар» з номером : НОМЕР_18 . В ході проведення даного огляду застосовувалася фотозйомка фотоапаратом «Olympus» та фото таблиця з кольоровими фотознімками долучена до протоколу огляду. В ході огляду слідчим було оглянуто дані, що містяться в пам`яті даного мобільного телефону, було встановлено контакти абонентів, а також смс - повідомлення, що містяться у пам`яті телефону та оглянуто папку «Viber». З оглянутої папки «Viber» встановлено, що ОСОБА_7 веде переписку з невідомим абонентом, який підписаний в телефоні як «Стднпрвибер». Зокрема маються текстові повідомлення за 16.06.2014 року, де ОСОБА_7 пропонує невстановленій особі вчинити крадіжку речей з квартири особи, яка звернулась до нього по допомогу. Абонент «Стднпрвибер» погоджується на вчинення крадіжки та навіть вказує на кваліфікацію, на яку він погоджується « под. 185/3». При цьому характеризує власника квартири як заможну, жадібну людину, яка дуже багата. З оглянутої в судовому засіданні в суді першої інстанції переписки вбачається, що ОСОБА_7 надав невстановленій особі повну інформацію щодо місця розташування квартири потерпілого ОСОБА_10 , зокрема зазначає, що квартира в 9-ти поверховому будинку, повідомляє, що відсутня сигналізація та що власники квартири (сім`я ОСОБА_26 ) на морі й повернуться тільки 23.06.2014 року в другій половині дня, так як він вирішує начебто проблеми потерпілого. 22.06.2014 року обвинувачений ОСОБА_7 домовляється по телефону із невстановленою особою з м. Дніпропетровська про вчинення крадіжки з квартири ОСОБА_10 . Так, ОСОБА_7 придбаває стартовий пакет мобільного оператора ТОВ «Астеліт» «LIFE» № НОМЕР_2 , який використовує для здійснення дзвінків для надання інформації невстановленим слідством особам, які 22.06.2014 року приїздять та шляхом проникнення до квартири ОСОБА_10 через вікно лоджії з даху на восьмий поверх проникають до квартири АДРЕСА_8 та вчиняють крадіжку особистих речей ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Згідно відомостей постанови про призначення судово-авторознавчої експертизи від 16.09.2014 року, 16.07.2014 року було затримано ОСОБА_7 та у нього було вилучено мобільний телефон SAMSUNG Galaxy 5 GT 19500, який в подальшому було оглянуто. У розпорядження експертів надано копії протоколів оглядів мобільних телефонів потерпілих та ОСОБА_7 (арк.105-106 т.4).
За таких обставин, на переконання колегії суддів, у висновку судово-авторознавчої експертизи № 10482 від 12.12.2014 року помилково зазначено, що експерту надано протокол огляду телефону від 01.07.2014 року, вилученого у ОСОБА_7 , замість вірного - протокол огляду телефону від 01.08.2014 року, що є технічною опискою та не свідчить про необхідність визнання висновку експерта недопустимим доказом.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що під час досудового розгляду та судом першої інстанції достеменно не встановлено, що саме він відправляв смс-повідомолення на адресу потерпілих, на думку колегії суддів спростовуються судово-авторознавчою експертизою від 16.09.2014 року та висновками суду першої інстанції, зазначеними в оскаржуваному вироку.
Щодо доводів сторони захисту, що на дослідженому відеозаписі, який досліджувався в суді першої інстанції, не вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , при зустрічі з потерпілими ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на автозаправній станції по АДРЕСА_4 мали в руках мобільні пристрої, не спростовують відомості протоколів огляду телефонів потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 від 18.07.2014 року, протоколу огляду мобільних телефонів «Nokia 3220» та «Samsung» з фототаблицею до нього від 06.09.2014 року, протоколу огляду телефонів «Nokia 3220» та «Samsung» з фототаблицею від 06.09.2014 року та висновки судово-авторознавчої експертизи № 10482 від 12.12.2014 року з додатками.
Крім того, через годину після отримання потерпілим останнього повідомлення з погрозами, ОСОБА_7 був затриманий в порядку ст. 208 КПК України та з цього моменту, надходження смс-повідомлень із погрозами на адресу потерпілих та вимаганням грошових коштів припинилось, що беззаперечно вказує на причетність ОСОБА_7 до вимагання грошових коштів у потерпілого ОСОБА_10 .
Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що докази: витяг з кримінального провадження № 0001847, внесеного в ЄРДР 25.06.2015 року за заявою ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 185 КК України; протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 25.06.2014 року; протокол огляду місця події від 25.06.2014 року, не доводять його вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 - ч. 3 ст. 185 КК України, є суб`єктивними, оскільки зазначені докази разом з іншими письмовими доказами (зокрема, протоколом огляду телефону від 01.08.2014 року, вилученого у ОСОБА_7 ), які судом першої інстанції досліджено під час судового розгляду та яким надано належну оцінку в оскаржуваному вироку, спростовують апеляційні доводи сторони захисту в цій частині.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 в протоколі його затримання в порядку ст. 208 КПК України від 16.07.2014 року зазначено інший телефон (SAMSUNG Galaxy s 4 GT І 9500), ніж в протоколі огляду телефону від 01.08.2014 року - SAMSUNG Galaxy 5 GT 19500, на переконання суддів, не є суттєвим порушенням, оскільки під час затримання ОСОБА_7 у останнього в ході обшуку за участю понятих було вилучено мобільний телефон з сім-картою «Київстар», а згідно даних протоколу огляду телефону від 01.08.2014 року, вилучений мобільний телефон у ОСОБА_7 було поміщено до паперового конверту, на якому вказано, що поміщений до конверту мобільний телефон SAMSUNG Galaxy s 4 GT 19500 в чохлі зі шкіри чорного кольору. На цьому конверті маються підписи понятих, захисника ОСОБА_25 та затриманого ОСОБА_7 , слідчого. Сам конверт заклеєний та опечатаний биркою з мокрим відтиском «Слідчий відділ прокуратури Полтавської області». На момент огляду конверт заклеєний, жодних ушкоджень не має. Слідчим було розкрито вказаний конверт та оглянуто вилучений мобільний телефон, в ході огляду слідчий встановив та зазначив ІМЕІ телефону НОМЕР_17 , а також модель телефону SAMSUNG Galaxy 5 GT 19500, крім того слідчим було встановлено, що в мобільному телефоні знаходиться сім-картка оператора мобільного зв`язку «Київстар» з номером : НОМЕР_18 . В ході проведення даного огляду застосовувалася фотозйомка фотоапаратом «Olympus» та фото таблиця з кольоровими фотознімками долучена до протоколу огляду.
За таких обставин, у колегії суддів не виникають сумнівів, що16.07.2014 року під час затримання ОСОБА_7 в порядку ст. 208 КПК України та його обшуку було вилучено саме той мобільний телефон, як в подальшому було оглянуто 01.08.2014 року.
Колегія суддів зазначає, що протокол огляду телефону від 01.08.2014 року, вилученого у ОСОБА_7 , складений відповідно до вимог ст.ст. 104, 105, 223 КПК України, а тому не вбачає підстав для визнання даного доказу недопустимим, оскільки відсутні підстави, передбачені ст.ст. 86, 87, 89 КПК України.
Щодо позиції обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він не повідомлявся про змінену підозру від 29.10.2014 року, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з відомостей матеріалів судового провадження, підозрюваний ОСОБА_7 відмовився від отримання повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 29.10.2014 року, що засвідчили своїми підписами двоє понятих ОСОБА_27 та ОСОБА_28 (арк.194-200 т.6).
Згідно звукозапису судового засідання від 12.10.2018 року, свідок ОСОБА_29 підтвердив, що у 2014 році його запросили до слідчої кімнати Полтавської установи виконання покарань, де він підписав документ, але не пам`ятає який саме. Також свідок повідомив, що він не знає чому зафіксовано в підписаному ним документі по батькові « ОСОБА_30 », замість вірного « ОСОБА_31 », а також зазначив, що після того як він вийшов зі слідчої кімнати до неї зайшов ОСОБА_28 . Окрім цього, свідок ОСОБА_29 підтвердив, що підпис, який міститься в повідомленні про зміну раніше повідомленої підозри від 29.10.2014 року, належить саме йому.
Таким чином, апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 в цій частині є необґрунтованими.
Апеляційні доводи обвинувачених щодо їх непричетності до злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, вчинене за попередньою змовою групою осіб, спростовуються наступними доказами.
Згідно відомостей протоколу огляду речей від 07.07.2014 року, потерпілий ОСОБА_10 видав працівникам прокуратури та міліції пакет, який йому передав під час зустрічі ОСОБА_8 , та в якому знаходився відеореєстратор та ряд карток, які, як стверджував під час зустрічі ОСОБА_8 , належали саме потерпілому ОСОБА_10 . За даний пакет ОСОБА_8 отримав винагороду від потерпілого ОСОБА_10 .
Відповідно до даних протоколу огляду від 20.08.2014 року, слідчим в присутності понятих та директора АЗС «Пропан-Бутан» був оглянутий зміст наданого файлу з відеозаписом з камер-відеоспостереження на автозаправочній станції по АДРЕСА_4 . Згідно даного відеозапису вбачається, що 07.07.2014 року мається запис зустрічі ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_19 , під час якої зафіксовано спілкування обвинувачених із потерпілим ОСОБА_10 .
З відомостей заяви про відшкодування обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_7 суми матеріального збитку потерпілому вбачається, що сума завданого збитку від шахрайських дій відповідає сумі, зазначеній в обвинувальному акту.
Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він під тиском потерпілого відшкодував задану шкоду, не підтверджується матеріалами судового провадження.
Обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не заперечували в суді першої інстанції, що виконували прохання потерпілого щодо надання йому допомоги, їздили у м. Дніпропетровськ для перевірки на причетність до скоєного на потерпілого нападу невідомої особи, а також вони не заперечували щодо фактів проведених зустрічей із потерпілим ОСОБА_10 , в тому числі й зустрічей, які були переглянуті під час дослідження доказів в місцевому суді, наданих прокурором, і не заперечували щодо змісту проведених між ними розмов.
Як вбачається з огляду мобільного телефону потерпілого ОСОБА_10 від 18.07.2014 року, обвинувачений ОСОБА_8 зі свого мобільного телефону направляв на адресу потерпілого повідомлення через програму «Вайбер», зокрема 19.05.2014 року, з яких вбачається, що обвинувачений вказує, що ним та ОСОБА_7 знайдені речі, які зникли у потерпілого після вчинення на нього нападу 13.05.2014 року, а сам потерпілий просить його дізнатися чи це була випадковість чи замовлення. Також, ОСОБА_8 направляв фотографію із зображенням м. Дніпропетровськ та просить потерпілого «приготувати їм поляну». Зміст вказаної переписки між потерпілим ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_8 повністю спростовує доводи обвинуваченого ОСОБА_32 щодо непричетності до шахрайських дій відносно потерпілого ОСОБА_10 .
Твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що потерпілий ОСОБА_10 не звертався з заявою до правоохоронних органів про вчинення стосовно нього злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, та працівники прокуратури Полтавської області безпідставно внесли відомості до ЄРДР на підставі рапорту слідчого ОСОБА_14 , є суб`єктивними, оскільки, відповідно до вимог ст.214 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що, з врахуванням досліджених доказів, матеріалів справи у їх сукупності, показань самих обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , в тому числі що стосується вчинення шахрайських дій, які не узгоджуються між собою та протирічать одне одному, обвинувачені діяли узгоджено між собою та отримували грошові кошти від потерпілого начебто для надання допомоги останньому у поверненні викрадених під час нападу речей та встановленні особи, що його скоїла, при цьому не маючи на меті виконувати взяті на себе зобов`язання.
Також є безпідставними доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про його непричетність до вчинення злочину за ч.2 ст.189 КК України стосовно потерпілого ОСОБА_10 , оскільки повністю спростовуються дослідженими в суді першої інстанції доказами сторони обвинуваченні, яким місцевий суд належну та об`єктивну оцінку в оскаржуваному судовому рішенні.
Оскільки оскаржуваним вироком обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.185, ч.2 ст.190, ч.2 ст.189 КК України, то суд першої інстанції, з дотриманням вимог ст.124 КПК України, стягнув з обвинуваченого витрати в сумі 5920 грн. за проведення судово-авторознавчої експертизи № 10482 від 12.12.2014 року (арк.119 т.4).
Згідно ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, у зв`язку з чим апеляційні доводи сторони захисту в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.
За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції навів в оскаржуваному вироку ті докази, в тому числі показання свідків, які вважав необхідним та достатнім для підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.185, ч.2 ст.190, ч.2 ст.189 КК України, та ОСОБА_8 за ч.2 ст.190 КК України.
Доводи сторони захисту про те, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не вчиняли злочин стосовно потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , оскільки матеріали кримінального провадження не містять належних та допустимих доказів на підтвердження їх вини за пред`явленим обвинуваченням, на переконання колегії суддів, є безпідставними, оскільки спростовуються доказами сторони обвинувачення, яким надана належна оцінка судом першої інстанції в оскаржуваному обвинувальному вироку.
Отже, версія та доводи обвинувачених про незгоду з оскаржуваним вироком суду першої інстанції, а також щодо суперечливості та відсутності достовірних доказів на підтвердження вини у вчиненні ОСОБА_7 злочинів за ч.5 ст.27, ч.3 ст.185, ч.2 ст.190, ч.2 ст.189 КК України, та ОСОБА_8 за ч.2 ст.190 КК України, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні поданих апеляційних скарг в цій частині.
Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, їх належність та допустимість визнана судом.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 вчинив злочини, передбачені ч.5 ст.27, ч.3 ст.185, ч.2 ст.190, ч.2 ст.189 КК України (заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, вчинене за попередньою змовою групою осіб; посібництво у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжці), поєднаного з проникненням у житло; вимагання, вчинене з погрозою вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень), а ОСОБА_8 скоїв злочин за ч.2 ст.190 КК України (заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, вчинене за попередньою змовою групою осіб).
Перевіряючи оскаржуваний вирок в межах апеляційної скарги прокурора в частині виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.3 ст.185, ч.1 ст.187, ч.2 ст.194 КК України та ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 189 КК України, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, об`єктивно дослідивши обставини кримінального провадження в межах пред`явленого обвинувачення та докази сторін, в тому числі і сторони обвинувачення. На підставі безпосередньо досліджених в судовому засіданні відомостей суд у чіткій відповідності до вимог п.1 ч.3 ст. 374; п.2 ч. 1 ст. 373 КПК України обґрунтовано було виправдано ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у зв`язку з недоведеністю, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченими.
У відповідності до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.
В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд з прав людини зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2005 року в справі «Капо проти Бельгії» зауважив, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом у світлі п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.
Так, щодо обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину за ч.2 ст.194 КК України, тобто умисного знищення чужого майна шляхом підпалу, який мав місце 19.06.2014 року, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не були допитані безпосередньо в суді першої інстанції, оскільки надали суду заяву про розгляд цього кримінального провадження за їх відсутності.
Згідно відомостей протоколу обшуку від 16.07.2014 року за адресою: АДРЕСА_7 , проведеного за участю власника квартири ОСОБА_13 та адвоката ОСОБА_33 , а також двох понятих. Під час обшуку в приміщенні літньої кухні, під диваном, виявлено чорну рушницю марки «Hatsan» mod 80 magnum (пневматична рушниця). В приміщенні будинку розшукуваних предметів та заборонених речей не виявлено. Зі змісту даного протоколу неможливо ідентифікувати вилучену рушницю, її номер та маркування.
З протоколу пред`явлення речей для впізнання від 08.09.2014 року вбачається, що потерпілий ОСОБА_10 впізнав серед трьох пред`явлених йому на впізнання пневматичних рушниць «Хатсан», останній впізнав рушницю під №3 за характерним нальотом іржі та царапині знизу на резиновому прикладі.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції протокол пред`явлення речей для впізнання від 08.09.2014 року є недопустимим доказом в силу вимог ч.2 ст.86 та ст.89 КПК України, оскільки слідчим вказана рушниця перед початком пред`явлення на впізнання оглянута не була, а отже й не встановлено чи дійсно на останній мається царапина, на яку начебто вказав та за якою впізнав рушницю потерпілий, як і не зазначено, що собою являє «характерний наліт іржі». Більш того, допитаний як свідок у справі судом ОСОБА_34 вказав, що пред`явлення для впізнання рушниці відбувалось за його присутності, і він стверджує, що серед 3-х рушниць, пред`явлених на впізнання, 2-і були абсолютно нові, а одна була у використанні, про що говорив її зовнішній вигляд, тому для потерпілого не було проблемою впізнати «потрібну» рушницю. Даний факт не спростований прокурором, який не заперечував того факту, що дійсно в день пред`явлення на впізнання рушниць у слідчого був і свідок ОСОБА_34 і потерпілий ОСОБА_10 одночасно. Даний факт підтверджується й реєстром матеріалів досудового розслідування даного кримінального провадження, з п.63 якого вбачається, що допит свідка ОСОБА_35 дійсно відбувся 08.09.2014 року в період часу з 11.18 год. до 12.06 год., а впізнання рушниці потерпілим було проведено слідчим в цей же день об 15.46 год. Крім того, з фото таблиці, що долучена до вказаного протоколу, дійсно вбачається, що рушниці під №1 та 2 мають вигляд нових, на відміну він рушниці під №3.
Відповідно до вимог ч.2 ст.229 КПК України, річ, що підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, в числі інших однорідних речей одного виду, якості і без різких відмінностей у зовнішньому вигляді, у кількості не менше трьох. Особі, яка впізнає, пропонується вказати на річ, яку вона впізнає, і пояснити, за якими ознаками вона її впізнала.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що вказаний доказ отриманий з суттєвим порушенням КПК України, а тому є недопустимим доказом.
Відповідно до відомостей протоколу огляду місця події від 19.06.2014 року, складеного слідчим СВ Світловодського МВ УМВС України в Кіровоградській області ОСОБА_36 у відповідності до вимог КПК України, встановлено, що слідчим в присутності понятих оглянуто дачний будинок та домоволодіння за адресою : АДРЕСА_9 , огляд проведено в нічний час доби, відразу після того, як було ліквідовано пожежу. Огляд проводився за допомогою штучного освітлення. Даний протокол не містить відомостей про наявність будь-яких написів на стінах будинку.
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про неналежність доказу напису «Готовь уши» на стіні дачного будинку за адресою : АДРЕСА_9 протокол огляду місця події від 29.07.2014 року та від 05.09.2014 року, оскільки вказані протоколи складені після вчинення підпалу будинку більше ніж через місяць, тому за цей час могли з`явитися будь-які написи на стінах будинку, і дані цих протоколів не спростовують даних, зафіксованих у протоколі від 19.06.2014 року, складеного відразу після підпалу будинку.
Допитані як свідки з приводу підпалу будинку по АДРЕСА_9 , працівники пожежної охорони Хохода, ОСОБА_37 та подружжя ОСОБА_38 жодним чином не пов`язують підпал вказаного будинку з особами обвинувачених ОСОБА_17 та ОСОБА_39 , а лише повідомляють про факт горіння будинку та про обставини його гасіння.
За таких обставин, посилання прокурора на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки роздруківкам телефонних дзвінків номеру мобільного телефону, яким користується ОСОБА_7 за 12-13.05.2014 року та протоколу обшуку домоволодіння по АДРЕСА_7 від 16.07.2014 року, на думку колегії суддів, не спростовують правильність висновків суду щодо необхідності виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.194 КК України.
Крім того, в своїй апеляційній скарзі прокурор посилається на показання свідка ОСОБА_40 , які він надавав під час досудового розслідування, але цей свідок не був допитаний судом першої інстанції, а сторона обвинувачення не забезпечила його участь у судовому засіданні з метою допиту сторонами та судом. За таких обставин, місцевий суд, з урахуванням вимог ч.4 ст. 95 КПК України, обґрунтовано не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_40 , які він надавав на досудовому розслідуванні, а також з цих же підстав показання потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_11 .
Доводи прокурора про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 в пред`явленому обвинуваченні підтверджується з тієї підстави, що останній міг знати, що 14.06.2014 року потерпілий ОСОБА_10 перебував з родиною у вечірній час у с. Піщане Кременчуцького району на дні народження своєї матері, є суб`єктивними та припущеннями, оскільки будь-яким чином, з урахуванням інших доказів сторони обвинувачення, не підтверджують фактичні обставини кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.3 ст.185, ч.1 ст.187, ч.2 ст.194 КК України та ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 189 КК України.
Крім того, колегія суддів також погоджується з висновками суду щодо недопустимості наступних письмових доказів: протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії установлення місцезнаходження радіоелектронного засобу від 15.07.2014 року, згідно з яким в результаті проведення заходу 24.06.2014 року, встановлено місцезнаходження радіоелектронного засобу, а саме мобільного терміналу з номером НОМЕР_19 за адресою: АДРЕСА_1 ; протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії установлення місцезнаходження радіоелектронного засобу від 14.07.2014 року, згідно з яким в результаті проведення заходу 12.07.2014 року, було встановлено місцезнаходження радіоелектронного засобу, а саме мобільного терміналу з номером НОМЕР_20 за адресою: АДРЕСА_1 ; протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відеоконтроль особи від 23.07.2014 року, згідно з яким в результаті проведення заходу було зафіксовано наступні дії та розмови, які містять відомості, що мають значення для досудового розслідування, а саме: проведення негласної (розшукової) дії здійснювалось за місцем перебування всіх фігурантів, а саме на АГЗП по АДРЕСА_4 , під час розмови з фігурантами відеокамеру встановлено таким чином, що видно ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , а також чути їх розмову; також протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відеоконтроль особи від 23.07.2014 року, згідно з яким в результаті проведення заходу було зафіксовано наступні дії та розмови, які містять відомості, що мають значення для досудового розслідування, а саме: проведення негласної (розшукової) дії здійснювалось за місцем перебування всіх фігурантів, а саме на АГЗП по АДРЕСА_4 , під час розмови з фігурантами відеокамеру встановлено таким чином, що видно ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , а також чути їх розмову, у вигляді додатку до протоколу мається магнітний носій інформації, оскільки сторона обвинувачення в порушення вимог ст. 290 КПК України не забезпечила наявність відповідних ухвал слідчого судді, на підставі яких надано відповідні дозволи на проведення вищезазначених негласних слідчих (розшукових дій), що також не було здійснено прокурором і під час судових розглядів в судах першої та апеляційної інстанції.
Ретельно перевіривши зібрані докази, на підставі яких ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, суд першої інстанції навів аналіз детальний досліджених доказів і дав їм належну оцінку та їх сукупності у взаємозв`язку, з якими також погоджується і колегія суддів, дійшовши вірного висновку, що матеріали кримінального провадження не містять беззаперечних доказів на підтвердження вини ОСОБА_7 за ч.3 ст.185, ч.1 ст.187, ч.2 ст.194 КК України та ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 189 КК України
В своїй апеляційній скарзі прокурором не наведено жодних інших апеляційних доводів на підтвердження вини обвинувачених ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.1 ст.187, ч.2 ст.194 КК України, та ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 189 КК України, а тому колегія суддів, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє оскаржуваний вирок щодо інших мотивів виправдання обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням.

Таким чином, доводи прокурора про неправильну оцінку доказів обвинувачення, зроблені судом, апеляційний суд вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.
Із змісту вироку суду першої інстанції убачається, що у ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , підстави їх виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд не бере до уваги докази обвинувачення.
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає правових і фактичних підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, з урахуванням доводів наведених в ній, оскільки оскаржуване рішення відповідає вимогам вмотивованості та обґрунтованості, передбаченими ст. 370 КПК України.
Крім того, за наслідками проведення апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, колегією суддів не встановлено істотних порушень КПК України, які обумовлюють скасування вироку Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 30.09.2019 року в частині виправдання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Перевіряючи вирок в межах апеляційної скарги прокурора в частині правильності призначення покарання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчинених ними злочинів, дані про осіб обвинувачених, позицію потерпілих, роль у вчиненні кожного з злочинів окремо, а також відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання ОСОБА_8 , та наявність обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 .
Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
У відповідності до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
При призначенні покарання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме.
Так, кримінальне правопорушення за ч.2 ст.190 КК України, відповідно до класифікації за ст.12 КК України, є нетяжким злочином, а за ч.3 ст.185, ч.2 ст.189 КК України тяжкі злочини.
Відповідно до даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , останній характеризується виключно позитивно, на утриманні має двох малолітніх дітей, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, відтак відсутні сумніви в його осудності, вчинення ним кримінального правопорушення вперше.

Відповідно до даних про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , останній за місцем проживання характеризується позитивно, на утриманні має двох малолітніх дітей, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, відтак відсутні сумніви в його осудності.
Крім того, судом першої інстанції враховано та зазначено в оскаржуваному вироку, що з огляду на не встановлення обставин того, що вчинені ОСОБА_7 злочини з використанням можливостей та засобів його службової діяльності, та приймаючи до уваги, що суб`єкт даного кримінального правопорушення не є спеціальним, а також враховуючи наявність обставин, які пом`якшують відповідальність та за відсутності обставин, що обтяжують відповідальність, суд визначив недоцільним застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 передбаченого згідно вимог ст.54 КК України щодо засудженої за тяжкий злочин особи, яка має спеціальне звання, позбавлення за вироком суду цього звання, що є правом, а не обов`язком суду.
Апеляційні доводи прокурора про зайву м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання як за кожен злочин окремо, так і за правилами ч.1 ст.70 КК України, та ОСОБА_8 за ч.2 ст.190 КК України, а також щодо звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробуванням, на думку колегії суддів, - є безпідставними, оскільки згідно відомостей кримінального провадження та поданої апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, об`єктивно відсутні нові обставини, які обтяжують призначене покарання та вказують на його невиправдану несправедливість або м`якість.
Крім того, питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Колегія суддів враховує фактичні обставини кримінального провадження; ступінь тяжкості та суспільного небезпечності вчинених кримінальних правопорушень; відсутність тяжких наслідків від вчиненого злочину; задовільну характеристику обвинувачених; відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також позицію потерпілих, які претензій матеріального та морального характеру до обвинувачених не мають, та вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, яке буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання скоєнні ним нових злочинів, а апеляційна вимоги прокурора щодо призначення більш суворого покарання з його реальним відбуттям є формальною, оскільки в апеляційній скарзі прокурор належним чином не обґрунтував не обґрунтував, в зв`язку з чим таке посилення покарання може позитивно вплинути на процес виправлення обвинувачених.
Отже, апеляційна вимога прокурора про призначення обвинуваченим більш суворого покарання, слід вважати безпідставними, оскільки вона має суто суб`єктивний характер та призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та попередження вчинення ними нових злочинів.
Разом з цим, перевіряючи оскаржуваний вирок в межах апеляційної скарги ОСОБА_8 щодо безпідставного незастосування судом положень ст.49 КК України, колегія суддів частково погоджується з апеляційними доводами сторони захисту в цій частині, з наступних підстав.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 1ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 засуджені за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, який відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до нетяжких злочинів. Злочин ними був скоєний 07 липня 2014 року, тобто з дня його вчинення на день постановлення оскаржуваного судового рішення минуло 5 років, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за злочин не зупинявся та не переривався. Останній епізод злочину за формулюванням обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_7 вчинив 16 липня 2014 року.
Згідно з ч. 8 ст. 284 КПК України, звільнення особи від кримінальної відповідальності можливо тільки за її згодою. Однак, у цьому випадку мова йде про звільнення особи від покарання на підставі положень ч. 5 ст. 74 КК України з урахуванням положень ст. 49 цього ж Кодексу, що обумовлює часткове задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 .
За таких обставин, колегія суддів вирішила змінити оскаржуваний вирок, звільнивши ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від покарання, призначеного за ч.2 ст.190 КК України, на підставі ч.5 ст.74 та п.3 ч.1 ст.49 КК України в зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності в частині засудження.
Остаточне покарання ОСОБА_7 слід визначити на підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, передбачених ч.5 ст.27 ч.3 ст.185 КК України та ч.2 ст.189 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
В решті вирок місцевого належить залишити без змін, в тому числі щодо звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування остаточного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 30 вересня 2019 року стосовно ОСОБА_7 і ОСОБА_8 змінити.
Звільнити ОСОБА_8 від покарання, призначеного за ч.2 ст.190 КК України, на підставі ч.5 ст.74 та п.3 ч.1 ст.49 КК України в зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
ОСОБА_7 звільнити від покарання, призначеного за ч.2 ст.190 КК України, на підставі ч.5 ст.74 та п.3 ч.1 ст.49 КК України в зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
На підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, передбачених ч.5 ст.27 ч.3 ст.185 КК України та ч.2 ст.189 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
В решті вирок Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 30 вересня 2019 року стосовно ОСОБА_7 і ОСОБА_8 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді