ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-в/753/259/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" липня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_3 у порядку виконання вироку стосовно нього,

встановив:

Засуджений ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду з клопотанням, в якому просить суд направити його відбувати покарання у Бориспільську виправну колонію (№ 119). Вказане прохання мотивує тим, що його дружина та донька проживають у місті Києві.

Засуджений ОСОБА_3 про місце, дату та час судового засідання повідомлений належним чином, клопотань про відкладення до суду не подавав, втім його неявка на підставі ч. 5 ст. 539 КПК України не перешкоджає проведенню судового розгляду.

Суд, вивчивши подання та перевіривши матеріали справи, дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Згідно п. 2.1 Інструкції про порядок розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 лютого 2012 року за № 222/5, питання розподілу і направлення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі, із слідчих ізоляторів до установ виконання покарань здійснюються Регіональними комісіями безпосередньо у СІЗО.

У рішенні в справі «Вінтман проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що засуджені до позбавлення волі мають «надалі користуватись основоположними правами та свободами, гарантованими Конвенцією, окрім права на свободу» (див. рішення у справі «Хьорст проти Сполученого Королівства (№ 2)». У цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини встановив, що відсутність ясності як у законодавстві, так і в судовій практиці стосовно підсудності судам рішень пенітенціарних органів про переведення засуджених з однієї колонії до іншої достатньо, щоб показати Суду, що зазначений засіб юридичного захисту не може вважатися «ефективним» ані в теорії, ані на практиці.

У своєму рішенні у справі «Ходорковський і Лєбєдєв проти Росії» Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що поміщення заявників до віддаленої колонії (розташованої за кілька тисяч кілометрів від міста, де проживають їхні родини) становило втручання в їхні права за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, наведені положення нормативних актів не дають суду права вирішувати порушене у клопотанні засудженого питання самостійно.

Втім, суд бере до уваги судову практику ЄСПЛ, зокрема у справі проти України, вважаючи необхідним недопустити порушення прав засудженого у майбутньому, оскільки очевидно постане питання про його переведення до іншої колонії за місцем проживання близьких родичів.

Водночас, зважаючи на дані про особу засудженого, якому 56 років, сім`я якого проживає у м. Києві, що також підтверджено інформацією з вироків, ухвалених стосовно нього, суд вважає необхідним клопотання засудженого задовольнити частково та зобов`язати Регіональну комісію за місцем тримання засудженого під вартою розглянути питання направлення ОСОБА_3 до Бориспільської виправної колонії (№ 119) для відбування покарання.

Керуючись ст. 539 КПК України, суд

постановив:

Клопотання ОСОБА_3 задовольнити частково.

Зобов`язати Регіональну комісію розглянути питання направлення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Бориспільської виправної колонії (№ 119) для відбуття покарання.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом семи днів з дня її проголошення через Дарницький районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду.

Суддя ОСОБА_1