Справа № 159/5355/18 Провадження №11-кп/802/28/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.342, ч.2 ст.345 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 січня 2020 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:
Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , із повною вищою освітою, раніше не судимого,
визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.342 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому той обвинувачувався.
засуджено:

-за ч.2 ст.345 КК України до покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
На підставі ст.ст.75, 76 КК України обвинуваченого звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти цей орган про зміну місця проживання.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди задоволений частково.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 5000 (п`ять тисяч) гривень моральної шкоди.
В порядку ст.100 КПК України вироком вирішено долю речових доказів.

Згідно з вироком суду 12 травня 2018 року близько 11 год. 50 хв. під час служби, відповідно до розстановки сил та засобів взводу № 3 роти відділу організації несення служби у м. Ковелі УПП у Волинській області ДПП у складі борту «Цунамі 0201- 0202(А)» інспектором роти № 2 батальйону УПП в Рівненській області ДПП лейтенантом поліції ОСОБА_9 , який, згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», є службовою особою правоохоронного органу у зв`язку з постійним виконанням функцій представника влади із правоохоронними і правозастосовними повноваженнями, виявлено на вул. Брестській, біля буд. № 7, у м. Ковелі Волинської області транспортний засіб, марки «Mitsubishi Pajero» реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 , який здійснив зупинку із порушенням пункту 15.9.Г «Зупинка і стоянка» Правил дорожнього руху, а саме порушення заборони зупинки ближче 10 м від пішохідного переходу з обох боків, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП.
У зв`язку із вищенаведеним, працівником патрульної поліції ОСОБА_9 роз`яснено ОСОБА_7 про вчинення останнім адміністративного правопорушення та з дотриманням вимог ст.ст.222, 258, 283, 285 КУпАП повідомлено про розгляд адміністративної справи на місці. Однак ОСОБА_11 умисно, з метою перешкодити виконанню службових обов`язків і повноважень із здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху та винесення постанови про вчинення ним адміністративного правопорушення, перебуваючи у громадському місці за вищевказаною адресою, в присутності сторонніх осіб, виражаючись образливими та нецензурними словами в адресу поліцейського намагався вирвати у поліцейського ОСОБА_9 добровільно передані ним же документи (посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу), шарпав його за формений одяг, під час чого наніс два удари рукою в шию ОСОБА_9 , внаслідок чого спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді гематоми шиї справа, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_11 обвинувачується у тому, що 12 травня 2018 року близько 11 год. 50 хв. під час служби відповідно до розстановки сил та засобів взводу № 3 роти відділу організації несення служби у м. Ковелі УПП у Волинській області ДПП у складі борту «Цунамі 0201- 0202(А)» інспектором роти № 2 батальйону УПП в Рівненській області ДПП лейтенантом поліції ОСОБА_9 , який відповідно ч.1 ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», є службовою особою правоохоронного органу в зв`язку з постійним виконанням функцій представника влади із правоохоронними і правозастосовними повноваженнями, виявлено на вул. Брестській, біля буд. № 7, у м. Ковелі Волинської області транспортний засіб, марки «Mitsubishi Pajero» реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 , який здійснив зупинку із порушенням пункту 15.9.Г «Зупинка і стоянка» Правил дорожнього руху, а саме порушення заборони зупинки ближче 10 м від пішохідного переходу з обох боків, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП.
У зв`язку із вищенаведеним, працівником патрульної поліції ОСОБА_9 роз`яснено ОСОБА_7 про вчинення останнім адміністративного правопорушення та з дотриманням вимог ст.ст.222, 258, 283, 285 КУпАП повідомлено про розгляд адміністративної справи на місці. Однак ОСОБА_11 умисно, з метою перешкодити виконанню службових обов`язків і повноважень із здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху та винесення постанови про вчинення ним адміністративного правопорушення, перебуваючи у громадському місці за вищевказаною адресою, в присутності сторонніх осіб, виражаючись образливими та нецензурними словами в адресу поліцейського намагався вирвати у поліцейського ОСОБА_9 добровільно передані ним же документи (посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу), шарпав його за формений одяг, під час чого наніс два удари рукою в шию ОСОБА_9 , чим чинив активну протидію законним діям працівника поліції щодо виконання покладених на нього службових обов`язків, внаслідок чого інспектор патрульної поліції ОСОБА_9 та інспектор патрульної поліції ОСОБА_12 застосували законні, необхідні, пропорційні та ефективні поліцейські заходи примусу фізичну силу та спеціальні засоби кайданки, в результаті чого правопорушення було припинене.
Прокурор ОСОБА_10 вважає вирок місцевого суду таким, що підлягає скасуванню з мотивів істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вважає, що дії ОСОБА_13 слід кваліфікувати за ч.2 ст.345 та ч.2 ст.342 КК України, оскільки, якщо при опорі працівникові правоохоронного органу були нанесені удари, побої чи заподіяне легке, середньої тяжкості чи тяжке тілесне ушкодження, вчинене необхідно кваліфікувати за сукупністю злочинів. Просить вирок суду скасувати, визнати обвинуваченого винним за ч.2 ст.342, ч.2 ст.345 КК України і призначити ОСОБА_14 за ч.2 ст.342 КК України покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі, за ч.2 ст.345 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначити ОСОБА_14 остаточне покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 оскаржує вирок суду у зв`язку з істотним порушенням вимог матеріального та процесуального права. Звертає увагу на те, що досудове слідство у даному кримінальному провадженні проводилося упереджено та з порушенням процесуальних строків. Стверджує, що в обґрунтування вироку покладені недопустимі докази і припущення, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. З огляду на наведене, просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження за ч.2 ст.342, ч.2 ст.345 КК України щодо ОСОБА_13 закрити на підставі п.п.3, 10 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати та закінченням процесуальних строків.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_11 оспорює його з мотивів істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Стверджує, що суд обґрунтував своє рішення недопустимими доказами, не взяв до уваги жодного доказу сторони захисту та не з`ясував мотиви злочину. Вважає показання свідка ОСОБА_12 недопустимими. Посилається на те, що місцевим судом йому було відмовлено у призначенні повторної експертизи. Тому просить вирок місцевого суду скасувати, а кримінальне провадження за ознаками ч.2 ст.342, ч.2 ст.345 КК України щодо нього закрити на підставі п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.284 КПК України.

У доповненні до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_11 зазначає, що вирок в частині визнання його невинуватим за ч.2 ст.342 КК України не оскаржує, а в частині засудження його за ч.2 ст.345 КК України просить вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подані ними апеляції і заперечили апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просили скасувати вирок суду і закрити кримінальне провадження, пояснення прокурора, який подану ним апеляцію підтримав у повному обсязі та заперечив інші апеляційні скарги, і просив скасувати вирок суду та ухвалити новий, потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу прокурора і заперечив апеляційні скарги сторони захисту, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст.94 КПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Із цього випливає, що при розгляді кримінального провадження суд повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.
На думку апеляційного суду, судом першої інстанції при прийнятті рішення вказані вимоги закону дотримані у повному обсязі.
Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_13 за ч.2 ст.345 КК України та висновки суду про доведеність його винуватості в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, ґрунтуються на зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку та перевірених у судовому засіданні доказах, яким суд дав належну юридичну оцінку.

Так, обвинувачений ОСОБА_11 як в суді першої, так і апеляційної інстанцій вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченому ч.2 ст.345 КК України, не визнав, однак його твердження не узгоджуються з іншими доказами, наявними у матеріалах провадження.
Зокрема, місцевим судом допитано та надано оцінку показанням потерпілого ОСОБА_9 , який у судовому засіданні ствердив, що 12.05.2018 після 11 години у місті Ковелі, на вулиці Брестська, у складі екіпажу з поліцейським ОСОБА_12 на службовому автомобілі вони виявили автомобіль, марки «Міцубісі Паджеро», який зупинився у забороненому місці, тобто менше ніж за 10 м до пішохідного переходу, і в який сів, як зараз йому відомо, обвинувачений ОСОБА_7 .. ОСОБА_9 підійшов до водія, пояснив йому суть допущеного ним правопорушення і запропонував останньому надати посвідчення водія і технічний паспорт на автомобіль. Після виконання даних вимог ОСОБА_9 на місці була розглянута справа про адміністративне правопорушення і винесена постанова за ч.1 ст.122 КУпАП із накладенням штрафу в сумі 255 гривень. У відповідь на це ОСОБА_7 почав ображати ОСОБА_9 , висловлюватись нецензурно, руками показувати непристойні жести. Враховуючи таку поведінку водія, ОСОБА_9 запропонував йому вийти з автомобіля, коли той вийшов, то продовжував ображати працівника поліції, а також ривком вирвав з його рук документи. Коли ОСОБА_9 запитав у ОСОБА_7 : «що він робить?», той у відповідь умисно наніс першому удар правою рукою в ділянку шиї. Коли ОСОБА_9 почав кликати на допомогу колегу, який стояв на відстані, близько 70 метрів від нього, ОСОБА_7 повторно наніс ОСОБА_9 один удар рукою в цю ж ділянку шиї. Після цього обвинувачений підняв свої документи і в цей час підбіг колега ОСОБА_12 , з яким вони застосували до ОСОБА_7 спеціальні засоби.
В ході проведення слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_9 розповів та продемонстрував на місці події обставини спричинення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 (т.1 а.к.п.170-175).
Показання потерпілого об`єктивно підтверджуються і висновком експерта №113 від 25.05.2018, згідно якого у потерпілого ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження у вигляді гематоми шиї справа, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. По тілу ОСОБА_9 , нанесено не менше двох ударів. Вищевказані тілесні ушкодження у ОСОБА_9 не могли утворитись внаслідок падіння з висоти власного зросту (т.1 а.к.п.163-164).
Вказана експертиза проведена на підставі ухвали слідчого судді, а тому не може визнаватись недопустимим доказом, як про це зазначає сторона захисту.
Крім того, показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 підтверджуються і відеозаписом з бодікамери ОСОБА_9 (т.1 а.к.п.161) та актом перегляду відеозапису (т.1 а.к.п.143-152), а також протоколом огляду документу (т.1 а.к.п.153-159).
Наведені обставини у своїх поясненнях потерпілий ОСОБА_9 підтвердив і в суді апеляційної інстанції. Зокрема, він пояснив, що перебував у відрядженні у м. Ковелі у складі екіпажу з поліцейським ОСОБА_12 . Згодом помітив автомобіль, марки «Міцубісі Паджеро», який стояв менше ніж за 10 м до пішохідного переходу. Водій ОСОБА_7 пояснив, що зупинився з метою, дещо купити. ОСОБА_9 попросив ОСОБА_7 надати документи і повідомив, що відбудеться розгляд справи. ОСОБА_7 почав кричати і нецензурно висловлюватися. ОСОБА_9 попросив ОСОБА_7 вийти автомобіля. Водій вийшов із транспортного засобу, вирвав свої документи із рук поліцейського і вдарив ОСОБА_9 два рази рукою в шию, після першого удару останній покликав іншого працівника поліції ОСОБА_12 .
У поданих апеляційних скаргах обвинувачений і його захисник вважають показання свідка ОСОБА_12 недопустимими, однак такі твердження сторони захисту, на переконання апеляційного суду, є необґрунтованими.
Показання потерпілого об`єктивно підтвердив в суді першої інстанції і свідок ОСОБА_12 .
Так, допитаний в ході судового розгляду у місцевому суді свідок ОСОБА_12 ствердив, що він і ОСОБА_9 як працівники патрульної поліції несли службу у складі екіпажу «Цунамі». На крик ОСОБА_9 про допомогу він почав бігти до останнього і бачив, як ОСОБА_7 наніс удар рукою в шию ОСОБА_9 , після чого обвинувачений був ними затриманий. Вказаний свідок підтвердив, що доставляв потерпілого в лікарню і бачив у нього на шиї почервоніння діаметром орієнтовно 15 см.
Свої показання свідок ОСОБА_12 підтвердив і під час слідчого експерименту за його участю (т.1 а.к.п.176-179).
У своїх апеляційних доводах сторона захисту стверджує, що свідок ОСОБА_12 ввів в оману суд, а тому за заявою обвинуваченого ОСОБА_7 Територіальним управлінням Державного бюро розслідування, розташованим в м. Львові, 17.02.2020 внесені відомості до ЄРДР за № 0000248 про вчинення ОСОБА_12 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.384 КК України.

На запит Волинського апеляційного суду слідчий Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого в м. Львові, ОСОБА_15 надіслав відповідь від 07.12.2020 № 12-03/2-31315вих-20 про те, що кримінальне провадження № 0000248 від 17.02.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.384 КК України, закрите 05.11.2020 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Листом від 17.02.2021 слідчим Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого в м. Львові, ОСОБА_16 скерована на адресу Волинського апеляційного суду копія постанови про закриття вказаного кримінального провадження від 05.11.2020.

Тому твердження сторони захисту про те, що суд обґрунтував своє рішення недопустимими доказами, апеляційний суд вважає такими, що не заслуговують на увагу.
Крім того, свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 у судовому засіданні суду першої інстанції показали, що розмовляли з поліцейським, який повідомив, що ОСОБА_7 його вдарив.
Правомірність дій працівника поліції ОСОБА_9 також підтверджується і висновком службового розслідування від 13.06.2018 (т.1 а.к.п.137-142).
Також про правомірність ОСОБА_9 свідчить і той факт, що рішеннями судів всіх інстанцій його постанова щодо ОСОБА_7 (т.1 а.к.п.123) залишена без змін (т.1 а.к.п.236-249).
Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, може бути виражена у заподіянні побоїв, а також тілесних ушкоджень легкої чи середньої тяжкості.
Обов`язковою ознакою цього злочину є те, що він вчиняється у зв`язку з виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків.
Злочин вважається закінченим з моменту заподіяння побоїв чи тілесних ушкоджень.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи, на тілі потерпілого виявлені тілесні ушкодження у вигляді гематоми шиї справа, що утворилась від дії тупого твердого предмету можливо від ударів рукою людини, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Цим же висновком підтверджено, що по тілу потерпілого ОСОБА_9 було нанесено не менше двох ударів. Вказані тілесні ушкодження від падіння з висоти власного росту утворитись не могли (т.1 а.к.п.163-164).
Дані докази піддавати сумніву у апеляційного суду немає підстав.
Посилання сторони захисту щодо службових повноважень потерпілого також були предметом перевірки місцевим судом та повністю спростовані.
Так, працівник поліції ОСОБА_9 ніс службу в м.Ковелі відповідно до документів, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження (т.1 а.к.п.124-136).
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 наніс два удари рукою в шию інспектора роти № 2 батальйону УПП в Рівненській області ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_9 , який відповідно ч.1 ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», є службовою особою правоохоронного органу у зв`язку з постійним виконанням функцій представника влади із правоохоронними і правозастосовними повноваженнями, внаслідок чого спричинив йому тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
З такими висновками погоджується і суд апеляційної інстанції.
Допитаний у місцевому суді свідок лікуючий лікар ОСОБА_19 показав, що після перенесеного інсульту і триваючого протікання хвороби фізична сила правої руки останнього на його думку помірно знижена на 45-50, однак він не позбавлений можливості наносити боковий удар із замахом.
Можливість нанесення ОСОБА_7 ударів підтверджується і висновком комплексної судової медичної експертизи № 51 від 28.10.2019, згідно висновків якої не виключається можливість, що ОСОБА_7 , перебуваючи у вертикально положенні, міг наносити силову удари у фронтально-горизонтально-сагітальних площинах на висоті понад 1,5 м (т.1 а.к.п.221-228).
Отже, показання вказаного лікаря повністю спростовують і доводи сторони захисту, що обвинувачений не міг нанести потерпілому взагалі жодних ударів у зв`язку із перенесеною хворобою.
Також апеляційний суд вважає, що наведені стороною захисту порушення під час досудового розслідування не є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства, оскільки не вплинули і не могли вплинути на законність і обґрунтованість судового рішення.
Крім того, доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують вищенаведених доказів вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України.
Отже, доводи захисника про те, що всупереч ст.373 КПК України вирок суду в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст.345 КК України ґрунтується на припущеннях, суд апеляційної інстанції вважає такими, що не ґрунтуються на законі, а стратегія захисту, висунута ним та обвинуваченим, спростована судом першої інстанції, та, на думку суду апеляційної інстанції, є нічим іншим, як способом уникнення кримінальної відповідальності.
Таким чином, апеляційний суд погоджується із кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.345 КК України як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Доводи сторони захисту про недотримання строків досудового розслідування вже також були предметом розгляду під час судового засідання місцевого суду.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що 01.10.2018 обвинуваченого та його захисника було повідомлено про закінчення досудового розслідування та необхідність прибуття до слідчого для ознайомлення з відкритими матеріалами кримінального провадження на 08.10.2018.
Згідно витягу з ЄРДР датою закінчення досудового розслідування в даному кримінальному провадженні є 01.10.2018.
Тому в даному випадку строки досудового розслідування порушенні не були.
Також не може визнаватись недопустимим доказом і відеозапис з бодікамери працівника поліції, оскільки вказаний відеозапис був наданий на вимогу слідчого, оглянутий слідчим з дотримання вимог кримінального процесуального законодавства.
У поданій апеляції сторона обвинувачення вказує на те, що дії ОСОБА_13 слід кваліфікувати і за ч.2 ст.342КК України, оскільки, якщо при опорі працівникові правоохоронного органу були нанесені удари, побої чи заподіяне тілесне ушкодження, вчинене необхідно кваліфікувати за сукупністю злочинів.
Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст.342 КК України, характеризується діянням, а саме: опором представникові влади, працівникові правоохоронного органу, члену відповідного громадського формування або військовослужбовцю.
Опір це активна фізична протидія здійсненню відповідними працівниками своїх обов`язків, яка може полягати у спробі вирватися при затриманні, перешкоджанні законному застосуванню сили тощо. Ознаками опору є такі: а) він полягає в активних діях; б) дії винного полягають у застосуванні до потерпілого фізичної сили; в) дії винного перешкоджають (протидіють) виконанню потерпілим своїх функцій, реалізації повноважень; г) дії винного вчинено під час виконання потерпілим своїх службових або громадських обов`язків.
Вчинення злочину під час виконання працівником правоохоронного органу службових обов`язків означає, що посягання має місце під час реалізації ним наданих йому прав та виконання обов`язків, які передбачені відповідними нормативно-правовими актами, що регулюють діяльність представника влади або органу, в якому він працює.
З обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_11 умисно, з метою перешкодити виконанню службових обов`язків і повноважень із здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху та винесення постанови про вчинення ним адміністративного правопорушення, перебуваючи у громадському місці за вищевказаною адресою, в присутності сторонніх осіб, виражаючись образливими та нецензурними словами в адресу поліцейського, намагався вирвати у ОСОБА_9 добровільно передані ним же документи (посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу), шарпав його за формений одяг, чим чинив активну протидію законним діям працівника поліції щодо виконання покладених на нього службових обов`язків, внаслідок чого інспектор патрульної поліції ОСОБА_9 та інспектор патрульної поліції ОСОБА_12 застосували законні, необхідні, пропорційні та ефективні поліцейські заходи примусу фізичну силу та спеціальні засоби кайданки, в результаті чого правопорушення було припинене.
Проте відповідно до постанови Верховного Суду від 11 липня 2019 року (справа № 688/1521/17), у разі коли особою спочатку вчиняється менш суспільно небезпечне діяння, а потім більш суспільно небезпечне однорідне посягання і вчинене охоплюється єдиним умислом, це свідчить про розвиток суспільно небезпечної поведінки особи і вчинене підлягає кваліфікації як одиничне більш суспільно небезпечне кримінальне правопорушення. Реальна сукупність однорідних (менш суспільно небезпечного та більш суспільно небезпечного) кримінальних правопорушень має місце лише тоді, коли щодо кожного з них існував відокремлений в часі умисел. Отже, опір, погроза насильством та насильство застосовані до працівника правоохоронного органу, що об`єднані єдиним умислом, вчинені безпосередньо після погрози вчинити такі дії, утворює одне кримінально-карне діяння і не потребує додаткової кваліфікації за ч.2 ст.342, ч.1 ст.345 (погроза насильством щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків) КК України, а тому дії у даному випадку слід кваліфікувати лише за ч.2 ст.345 КК України.

У своїх показаннях в судах першої та апеляційної інстанцій потерпілий ОСОБА_9 ствердив, що ОСОБА_7 вдарив його лише два рази рукою в шию.
Це підтверджується і висновком судово-медичної експертизи, згідно з якою на тілі потерпілого виявлені тілесні ушкодження у вигляді гематоми шиї справа, що утворилась від дії тупого твердого предмету можливо від ударів рукою людини, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Неправомірні дії ОСОБА_7 щодо потерпілого були об`єднані єдиним умислом, відбулися протягом нетривалого проміжку часу, практично одночасно.
Тому в даному випадку обвинувачений прагнув вчинити більш тяжке кримінальне правопорушення (ч.2 ст.345 КК України), а інші кримінальні правопорушення, що складають його (ч.2 ст.342 КК України), виступають для нього лише процесом вчинення більш тяжкого кримінального правопорушення.
Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням наведеної правової позиції Верховного Суду обґрунтовано прийшов до переконання, що в даному випадку дії обвинуваченого ОСОБА_7 слід кваліфікувати лише за ч.2 ст.345 КК України.
Отже, доводи апеляційної скарги прокурора є безпідставними, оскільки не узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 11 липня 2019 року (справа № 688/1521/17).

Необхідно звернути увагу і на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку, відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, у зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Пункт 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (Рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).
Отже, приймаючи до уваги відсутність належних і допустимих доказів, які доводять вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст.342 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано визнав його невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.342 КК України та виправдав за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому той обвинувачувався.
Положення ст.65 КК України регламентують, що суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При призначенні ОСОБА_14 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який належить до категорії нетяжких, особу винного, який раніше не судимий.
До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції відніс перше притягнення до кримінальної відповідальності та інвалідність другої групи.
Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , місцевим судом не встановлені.
Враховуючи наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину: перше притягнення до кримінальної відповідальності та інвалідність другої групи, відсутність обставин, які обтяжують покарання, особу ОСОБА_13 , який раніше не судимий, має постійне місце проживання, позитивно характеризується, апеляційний суд погоджується із призначенням обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.345 КК України, та із застосуванням до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових злочинів.
На думку апеляційного суду, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційних скарг з наведених у них мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 січня 2020 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді