Справа № 204/500/21
Провадження № 1-в/204/88/21
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
УХВАЛА
15 лютого 2021 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1
за участю: секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3

представника закладу ОСОБА_4

адвоката ОСОБА_5

особи, відносно якої
розглядається заява ОСОБА_6
розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпрі заяву представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1
ВСТАНОВИВ:
До суду надійшла заява представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 .
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 11.04.2016, відносно ОСОБА_6 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною Кримінального кодексу України, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
В судовому засіданні представник Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» ОСОБА_4 підтримала подану заяву та просила суд продовжити застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 .
В судовому засіданні лікуючий лікар-психіатр ОСОБА_7 пояснила суду, що вона лікує ОСОБА_6 з 01.10.2020 та брала участь у складанні останнього висновку, відповідно до відомостей, зазначених у медичній карті хворого, при первинному огляді 01.10.2020 скарг не було, розповідає про матір, яка змушувала платити за житло, паралогічне мислення, не розуміє хворобливості свого стану та необхідності лікування. 15.10.2020 скарг не виказує, маячні ідеї з тенденцією до дезактуалізації, розповідає що був не потрібний родині, розповідає про скоєне без емоцій, говорить що мати його пробачила, немає критики до стану. 05.11.2020 параноїдальна симптоматика дезактуалізувалась, непослідовність мислення. 24.11.2020 емоційно холодний, критика недостатня, говорить що вони з матір`ю сварились, терапевтичні настанови не сформовані. 02.12.2020 емоційно холодний, говорив, що був нікому не потрібний, думав, що його шукали військові, порушена критика. 30.12.2020 про минулі переживання говорить, що думав, що його переслідували військові, критика до стану порушена, не сформовані терапевтичні настанови. Пояснила суду, що з висновком комісії-лікарів згодна, оскільки лікування в умовах закладу із суворим наглядом передбачає наявність охорони, навіть коли хворий виходить за межі палати, натомість у закладі з посиленим режимом охорона є тільки по периметру закладу. З пояснень лікаря, особливу небезпеку пацієнта вона встановила суб`єктивно за трьома чинниками: клінічний дезактуалізація маячних ідей, соціальний відсутність планів на майбутнє, особистісний покинув навчання, припинив спілкування з рідними. Пояснила суду, що ОСОБА_6 не розуміє, що він є хворим та не розуміє необхідності лікування, лікування приймає пасивно. При зміні умов утримання стан пацієнта може погіршитись. Даних про те, що ОСОБА_6 відмовлявся протягом лікування в закладі від прийому ліків, немає. ОСОБА_6 ніколи не говорив про те, що вважає себе здоровим та що не буде приймати ліки. До лікарів та інших пацієнтів ставиться спокійно. Конфліктів ніколи не мав. Погіршень стану протягом року не було. На думку ОСОБА_7 , ОСОБА_6 не можна змінювати застосування примусових заходів медичного характеру, оскільки він не буде отримувати ефективне лікування в іншій лікарні.
ОСОБА_6 в судовому засіданні просив змінити застосування примусових заходів медичного характеру з суворим наглядом на застосування примусових заходів медичного характеру з посиленим наглядом. Пояснив суду, що він вчинив суспільно небезпечне діяння, оскільки перебував у хворобливому стані. Знає про невиліковну хворобу, на протязі всього часу перебування в лікарні ніколи не відмовлявся від лікування, з оточуючими поводив себе нормально. У лікарні проходить лікування вже 5 років, планує в майбутньому працювати через інтернет, з чим йому допоможе брат, з питанням житла також обіцяв допомогти брат. Пояснив що спілкується з матір`ю, яка його пробачила. Дав також вичерпні та чіткі відповіді на запитання суду з приводу дати народження, місця проживання та інші різноманітні питання, поставлені судом з метою формування внутрішнього переконання щодо стану свідомості ОСОБА_6 , його орієнтації у просторі.

Адвокат ОСОБА_5 просив відмовити в задоволенні заяви.
Прокурор ОСОБА_3 підтримав подану заяву.
Заслухавши думку учасників процесу, обговоривши подану заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Згідно з ч.1 ст.95 КК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.
Відповідно до ч.2 ст.95 КК України особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу. У разі відсутності підстав для припинення або зміни застосування примусового заходу медичного характеру представник закладу з надання психіатричної допомоги (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, направляє до суду заяву, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження застосування примусового заходу медичного характеру.

Згідно з ч. 2 ст.514 КПК України зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється, якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, видужала або якщо внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосовуваних заходах медичного характеру.
З аналізу ст.94 КК України вбачається, що вид примусового заходу медичного характеру залежить від характеру та тяжкості психічного захворювання особи, тяжкості вчиненого нею діяння з урахуванням її ступеня суспільної небезпечності. Виділяють активний та пасивний тип суспільної небезпечності.

Відповідно до п.14 Наказу МОЗ України №992 від 31.08.2017 продовження, зміна виду або припинення ПЗМХ здійснюються судом за заявою представника СЗНПД в порядку, передбаченому Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України. До заяви представника СЗНПД додається форма первинної облікової документації № 104/о «Висновок комісії лікарів-психіатрів щодо особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру № ____», затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28 липня 2014 року № 527, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 13 серпня 2014 року за № 959/25736. Зміна виду або припинення застосування ПЗМХ здійснюється судом також за заявою особи, до якої застосовуються ПЗМХ, або її захисника чи іншого законного представника у разі, якщо така особа за своїм станом здоров`я не може усвідомлено подати до суду відповідну заяву. До заяви додається форма первинної облікової документації № 104/о «Висновок комісії лікарів-психіатрів щодо особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру № ____», затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28 липня 2014 року № 527, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 13 серпня 2014 року за № 959/25736, або у разі наявності висновок обраного особою лікаря-психіатра (лікаря-психіатра дитячого). Участь пацієнта у судовому засіданні при вирішенні питань про продовження, зміну виду або припинення ПЗМХ є обов`язковою.

Відповідно до п.19 Наказу МОЗ України №992 від 31.08.2017 оцінка ризику скоєння пацієнтом СНД оцінюється за допомогою шкали оцінки ризику (HCR-20 Version 3 та інші).

Разом з тим, на даний час в Україні офіційно не затверджено шкалу ризиків DSM-5, вона офіційно не переведена на українську мову, інших методик також немає, що підтвердили представники лікарні у судовому засіданні та неодноразово встановлено як судами першої, так і апеляційної інстанції, якими сформована відповідна практика з цього питання.
Таким чином, ступінь суспільної небезпечності особи, яка фактично є відповідно до ст.94 КК України визначальним критерієм для визначення виду нагляду, може визначатись судом на підставі досліджених медичних документів та пояснень лікарів, які безпосередньо здійснюють лікування особи. При цьому, думка лікуючого лікаря (яку безпосередньо враховує комісія при формуванні висновку) має бути об`єктивною та підтверджуватися відповідними документами, не може обґрунтовуватися суб`єктивними припущеннями.

З досліджених судом висновків комісії від 22.07.2020, 13.01.2021 та пояснень представників лікарні вбачається, що критеріями суспільної небезпеки ОСОБА_6 на їх думку є відсутність жалю до скоєного, неусвідомленість хворобливості свого стану та відсутність терапевтичних настанов (настанов на подальше лікування). При цьому, відмічається позитивна динаміка: параноїдна симптоматика втратила актуальність для пацієнта, не спостерігалось галюцинаторних розладів, поведінка набула більш упорядкованого характеру, конфліктів не відмічалось, продовжує спостерігатися покращення психічного стану ОСОБА_6 у вигляді відсутності грубих афективних реакцій, конфліктів, агресивних тенденцій. Маячні ідеї буденних відносин, отруєння на адресу матері, самоприниження з тенденцією до дезактуалізації, він формально погоджується з необхідністю спостереження у лікаря-психіатра, що свідчить про зниження небезпеки для оточуючих.
При цьому, відсутність погіршень стану особи за два останні за часом міжкомісійні періоди та відсутність фактів відмови хворого від прийому ліків у хворого підтверджено поясненнями представників лікарні. Ані дослідженою медичною документацією, ані поясненнями лікарів не наведено жодного факту порушення ОСОБА_6 дисципліни в лікарні, конфліктів з персоналом та пацієнтами, прояву агресії. ОСОБА_6 , відповідаючи на запитання суду, давав обґрунтовані, послідовні та чіткі відповіді, в тому числі зазначив про усвідомлення наявності в нього психічної хвороби та необхідність лікування, орієнтований у просторі. На тверде переконання суду, зазначене у сукупності свідчить про необґрунтованість та помилковість висновків лікарів щодо відсутності у ОСОБА_6 розуміння хворобливості свого стану та відсутність настанов на лікування. Судом з досліджених доказів (зокрема, медичних документів та пояснень лікарів) не встановлено жодних підтверджень щодо наявності особливої небезпеки ОСОБА_6 .
Таким чином, висновок комісії в порушення ч.2 ст. 95 КК України не містить обґрунтування необхідності продовження заходів у лікарні з суворим наглядом, оскільки наведене в ньому не підтверджено відповідною медичною документацією та поясненнями лікаря та ґрунтується в цілому на суб`єктивних припущеннях лікаря.

Крім того відсутні підстави продовження примусових заходів у лікарні з суворим наглядом, закріплені в ст.94 КК України, оскільки в стані хворого встановлена та тривалий час зберігається позитивна динаміка, та, як вже було зазначено судом, необґрунтована та нічим не підтверджена особлива небезпека ОСОБА_6 . При цьому, тяжкість скоєного в даному випадку не може слугувати єдиною підставою перебування особи в закладі із суворим наглядом, оскільки відноситься то подій минулого, з яких пройшов тривалий час, та пов`язана виключно з перебуванням особі у хворобливому стані на той момент.
І в останнє, але не за значенням, суд звертає увагу на ту обставину, що згідно з п.3 Наказу МОЗ України №992 від 31.08.2017 різниця у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із посиленим наглядом та суворим наглядом полягає виключно в тому, що при посиленому нагляді особа, перебуваючи в СЗНПД, може самостійно, без супроводу медичного працівника, залишати палату та відділення, виходити за межі СЗНПД самостійно, без супроводу медичного працівника пацієнтам заборонено; у той час як при суворому нагляді особа, перебуваючи в СЗНПД, може самостійно залишати палату та не може самостійно, без супроводу медичного працівника залишати відділення; виходити за межі СЗНПД пацієнтам заборонено, крім випадків участі в судовому засіданні. Аналіз цього пункту додатково свідчить про помилковість припущень лікарів в частині того що ОСОБА_6 не буде отримувати ефективне лікування лікарні з іншим видом нагляду, оскільки вид нагляду жодним чином не пов`язаний з безпосереднім лікуванням в ньому.

У зв`язку з вищевикладеним, необхідність продовження примусових заходів медичного характеру у лікарні з суворим наглядом в даному випадку не є обґрунтованою, призведе до порушення принципів гуманності, додержання прав людини та принципу необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями, закріплених у ст.4 ЗУ «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000, не буде вважатися такою, що, в розумінні ст.8 цього Закону, надається в найменш обмежених умовах, та такою, що додержує прав і законних інтересів особи, якій надається психіатрична допомога, тому у задоволенні заяви представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 у лікарні з суворим наглядом необхідно відмовити.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд звертає окрему увагу на ту обставину, що з припиненням примусових заходів у лікарні з суворим наглядом примусове лікування особи не закінчується.

Вирішуючи посилання ОСОБА_6 на необхідність зміни виду примусового заходу, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.19 ЗУ «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру може здійснюватися судом також за заявою особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, або її захисника чи іншого законного представника, у разі якщо така особа за своїм станом здоров`я не може усвідомлено подати до суду відповідну заяву. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів закладу, в якому особі надається психіатрична допомога, або, у разі наявності, висновок обраного особою незалежного лікаря-психіатра.

Аналізуючи дану норму, суд зазначає, що зміна примусових заходів може здійснюватися за заявою особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, або її захисника чи іншого законного представника, у разі якщо така особа за своїм станом здоров`я не може усвідомлено подати до суду відповідну заяву, проте до доданої заяви необхідно додати висновок комісії лікарів-психіатрів.

Одночасно суд зауважує, що на даний час судом розглядається заява представника закладу про продовження застосування примусових заходів ОСОБА_6 , в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом. ОСОБА_6 в судовому засіданні усно заявив клопотання про зміну примусових заходів, не надавши суду обґрунтовану заяву про зміну примусових заходів з висновком комісії лікарів-психіатрів. Враховуючи зазначене, клопотання ОСОБА_6 судом не розглядається та оцінка йому не надається.
Керуючись ст.ст.94, 95 КК України, 514 КПК України, ст.ст.4,8,19, 22 Закону України Про психіатричну допомогу від 22.02.2000
ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні заяви представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи днів з дня її оголошення до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська.

Суддя: ОСОБА_1