Дата документу 04.03.2021 Справа № 331/4487/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/599/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/4487/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 (з доповненням) та його захисника ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 22 грудня 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Зугрес Харцизького району Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 09 серпня 2019 року приблизно о 10 годині 05 хвилин, знаходячись у сквері «Піонерському», який розташований біля буд.14 по вул.Базарна у м.Запоріжжя, діючи з прямим умислом, направленим на спричинення тілесних ушкоджень раніше йому незнайомому ОСОБА_9 , в ході раптово виниклого конфлікту на побутовому підґрунті, обурившись на образи, які були висловлені потерпілим у його бік під час розмови, помилково сприйнявши наявність у руках потерпілого ланцюга із брелоком як предмету, створеного для нанесення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи та бажаючи причинити потерпілому тілесні ушкодження, стиснув ніж у правій руці та наніс ним удар потерпілому ОСОБА_9 в область лопатки праворуч, чим спричинив потерпілому непроникаючу колото-різану рану в правій лопатковій ділянці, що кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я тривалість понад шести днів, але не більш як три тижні. Не зупиняючись на скоєному, продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на нанесення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , стиснувши ніж у правій руці, ОСОБА_8 наніс ним один удар у область лівого боку тулубу потерпілого, чим спричинив проникаючу колото-різану рану задньо-бічної поверхні черевної стінки на рівні 11 міжребер`я по правій задній пахвовій лінії з ушкодженням селезінки, внутрішньочеревною кровотечею середнього ступеню тяжкості, що за ознакою небезпеки для життя кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження. Після спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 зник з місця вчинення злочину, а ОСОБА_9 було госпіталізовано до КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК, як спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент його заподіяння. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї обвинувачений просив на підставі ст.75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Свої вимоги мотивував тим, що після того, як потерпілий, перебуваючи в стані сп`яніння, підійшов до нього та сів на лавку, він відчув удар в бік, можливо потерпілий хотів накинути йому на шию ланцюг. Після цього він підскочив з лавки та повернувся до потерпілого, який розмахував ланцюгом, на якому висів маленький ніж. Ланцюг, що перебував в руках потерпілого, він сприйняв як погрозу своєму здоров`ю та життю. Він поставив свою руку та потерпілий попав йому по руці, хоча міг потрапити в око чи у шию. Він дуже перелякався, по виразу обличчя потерпілого він вважав, що останній хоче його вбити. Тоді він дістав з кишені ніж та почав махати ним вважаючи, що потерпілий зупиниться. Після чого потерпілий схопився за свій бік та сів на лавку, крові не було. Крім того, зазначив, що суд призначив йому занадто суворе покарання та не врахував при цьому, що він повністю визнав свою вину у спричиненні потерпілому тілесних ушкоджень, після конфлікту з потерпілим він добровільно повернувся на місце події та повідомив працівникам поліції про злочин, в судовому засіданні вибачився перед потерпілим та розкаявся, потерпілий його вибачив та просив не позбавляти його свободи. Під час конфлікту потерпілий погрожував йому, і коли він його вдарив, то він сприйняв це як напад та злякався. Але він не хотів, щоб потерпілий отримав такі тілесні ушкодження та жалкує з приводу того, що трапилося та щиро розкаюється в тому, що вдарив потерпілого ножем. Проте суд не врахував його щире каяття, хоча ця пом`якшуюча покарання обставина зазначена і в обвинувальному акті.

В своїй апеляційній скарзі захисник просила вирок змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.1 ст.121 КК на ст.124 КК, призначити йому покарання в межах санкції даного закону та на підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. В обґрунтування своїх вимог захисник послалася на те, що суд не врахував, що події злочину передував словесний конфлікт з потерпілим, під час якого потерпілий погрожував обвинуваченому. Потерпілий не заперечував того факту, що він першим наніс удар обвинуваченому металевим ланцюгом з металевим ножиком на кінці. Суд помилково розцінив цей ланцюг з ножем як предмет, який не має властивостей спричинити шкоду здоров`ю особи, оскільки шкода здоров`ю людини може бути спричинена не лише предметом, спеціально пристосованим для нанесення тілесних ушкоджень, а будь-яким. Даний ланцюг цілковито може бути використаний для нанесення шкоди здоров`ю. Висновок суду про те, що алкогольне сп`яніння потерпілого зменшувало фізичну силу та робило неможливим суспільно небезпечне посягання з боку потерпілого є безпідставним, адже наявність конфлікту і погроз потерпілого та наявність у нього явних ознак алкогольного сп`яніння робило його дії непередбачуваними для оточуючих. Крім того, в ході судового розгляду було встановлено, що потерпілим обвинуваченому було нанесено удар металевим ланцюгом з декоративним ножем і тільки після цього обвинувачений витяг ніж та наніс удар у відповідь. Тобто очевидним є те, що дії потерпілого мали характер суспільно небезпечного посягання. Обвинувачений, відреагувавши на дії потерпілого, наніс йому удар, яким було припинено суспільно небезпечне посягання, ніякої іншої мети, крім припинення посягання, обвинувачений не мав, і одразу залишив місце події. Також суд не врахував суб`єктивний стан обвинуваченого, викликаний діями потерпілого. Очевидно, що він не міг точно співвіднести свої дії з небезпекою посягання що загрожує, внаслідок хвилювання, збудження та раптовості дій потерпілого. Також зазначила, що висновок комісійної судово-медичної експертизи №327/к є недопустимим доказом, оскільки таку експертизу було виконано після закінчення строку досудового розслідування. Крім того, при призначенні покарання суд не врахував активне сприяння обвинуваченого у розкритті злочину, зокрема те, що обвинувачений самостійно звернувся до працівників поліції і повідомив їм про вчинений злочин, а також видав ніж. В судовому засіданні обвинувачений зазначив, що щиро шкодує про вчинене та його наслідки, вибачився перед потерпілим зазначив, що має бажання зменшити негативний вплив, якого зазнав потерпілий матеріальним відшкодуванням. Про наявність щирого каяття зазначено і в обвинувальному акті. Також суд не врахував позицію потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні та вважав за можливе призначити обвинуваченому покарання без позбавлення волі, цивільного позову не заявляв. Крім того, суд неповно виклав пояснення свідка ОСОБА_10 , не навів негативну характеристику, надану нею потерпілому, та позитивну характеристику, надану обвинуваченому.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали апеляційні скарги та наполягали на їх задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційних скарг та просив вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що рішення суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується даними, встановленими із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції.

При цьому суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_8 та на підтвердження його винуватості в заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент його заподіяння, обґрунтовано послався на покази потерпілого, свідків, на дані, які містяться в протоколах слідчих дій, висновки експертів.

В апеляційних скаргах як захисник, так і обвинувачений не заперечували факт спричинення останнім тяжкого тілесного ушкодження потерпілому. Однак при цьому сторона захисту вважала, що такі дії обвинувачений вчинив захищаючись від суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого, у зв`язку з чим його дії слід розцінювати як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень при перевищенні меж необхідної оборони.

Проте, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитись із такими запереченнями апелянтів виходячи з наступного.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом першої інстанції ретельно перевірялась версія захисту щодо вчинення обвинуваченим злочину при перевищенні меж необхідної оборони та правильно визнана безпідставною та такою, що суперечить встановленим фактичним обставинам та наявними у справі доказами.

Відповідальність за ст.124 КК за заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в разі перевищення меж необхідної оборони, настає лише за умови, що здійснений винним захист явно не відповідав небезпечності посягання чи обстановці, яка склалася.

Обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст.124 КК є перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця. Якщо буде встановлено, що винний не перебував у такій обстановці, вчинене ним за наявності підстав слід кваліфікувати за ст.121 КК.

Згідно з ч.1 ст.36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Згідно ч.3 ст.36 КК перевищенням меж необхідної оборони, визнається умисне заподіяння тому хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Крім того, слід зазначити, що обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст.124 КК є відповідна обстановка вчинення злочину - перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони.

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Судом першої інстанції було встановлено, що потерпілий ОСОБА_9 дійсно мав при собі металевий ланцюг із брелоком на кінці, яким замахнувся на обвинуваченого. Проте з обставин справи не вбачається, що потерпілий застосував таку фізичну силу або вчинив інші активні агресивні дії, що могли би становити реальну загрозу життю або здоров`ю обвинуваченого. Навпаки після того, як потерпілий замахнувся декоративним ланцюгом невеликої довжини та ваги, який не має властивостей спричинити шкоду здоров`ю, в бік обвинуваченого, останній дістав із кишені ніж та наніс ним удар потерпілому.

Отже встановлені судом фактичні обставини свідчать про те, що дії потерпілого ОСОБА_9 за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальної та безпосередньої загрози заподіяння шкоди для обвинуваченого, які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому. А тому вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 , завдаючи удар ножем потерпілому в область лівого боку тулубу, перебував у стані оборони та діяв з перевищенням її меж, підстав немає.

Усупереч доводам апеляційної скарги захисника колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком правильного висновку про те, що наявний у потерпілого металевий ланцюг не може бути розцінений як предмет, пристосований для нанесення тілесних ушкоджень. Адже судом було встановлено, що даний ланцюг має довжину близько 35 см. та невелику вагу, при цьому на кінці даного ланцюга наявний брелок у виді декоративного ножу.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду про те, що під час судового розгляду не було встановлено дій потерпілого, які б створили для обвинуваченого будь-яку загрозу для його життя і здоров`я, не встановлено також доказів спричинення обвинуваченому взагалі будь-яких тілесних ушкоджень.

Той факт, що потерпілий першим замахнувся ланцюгом на обвинуваченого в даному випадку жодним чином не впливає на правову кваліфікацію злочину, оскільки співвідношення дій потерпілого та обвинуваченого не можуть бути визнані відповідними діями захисту від небезпечного посягання.

Таким чином, доводи захисника в апеляційній скарзі про необхідність кваліфікації вчиненого злочину за ст.124 КК колегія суддів не може визнати прийнятними.

З урахуванням наведеного, вчинений обвинуваченим злочин обґрунтовано отримав юридично-правову кваліфікацію саме за ч.1 ст.121 КК.

До заперечень апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачений не міг точно співвіднести свої дії з небезпекою посягання, що загрожує, внаслідок сильного душевного хвилювання колегія суддів ставиться критично. Адже сильним душевним хвилюванням є раптовий емоційний процес, викликаний поведінкою потерпілого, що протікає швидко та бурхливо і певною мірою знижує здатність особи усвідомлювати свої дії та керувати ними. Між тим, в матеріалах провадження відсутні об`єктивні дані, які б вказували на те, що в момент вчинення правопорушення обвинувачений ОСОБА_8 знаходився в такому емоційному стані, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними. Як було зазначено вище, даних про те, що потерпілий застосував таку фізичну силу або вчинив інші активні агресивні дії, які могли би викликати у обвинуваченого сильне душевне хвилювання, у справі не встановлено.

В своїй апеляційній скарзі захисник також вважала недопустимим доказом висновок комісійної судово-медичної експертизи №327/к через те, що таку експертизу було виконано після закінчення строку досудового розслідування.

Колегія суддів, дослідивши під час апеляційного розгляду висновок комісійної судово-медичної експертизи №327/к вважає, що такі заперечення захисту не є слушними з огляду на таке.

Так, колегією суддів встановлено, що дана експертиза була призначена під час досудового розслідування. Ухвала слідчого судді про призначення цієї експертизи була відкрита стороні захисту в порядку ст.290 КПК. Матеріали даної експертизи у відповідності до ч.11 ст.290 КПК були відкриті стороні захисту як додаткові матеріли, отримані під час судового розгляду, а тому сторона захисту могла довести перед судом у змагальному процесі свої аргументи щодо даного доказу. Жодних зауважень щодо порядку відкриття матеріалів даної експертизи та повноти її дослідження судом стороною захисту не заявлялося.

Крім того, в апеляційних скаргах як захисник, так і обвинувачений вимагали звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, вважаючи, що встановлені у даній справі пом`якшуючі покарання обставини дають підстави стверджувати про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Проте, на переконання колегії суддів, такі вимоги та доводи сторони захисту не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Як випливає зі змісту ст.75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Отже, ст.75 КК підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працевлаштований, не має міцних соціальних зв`язків. Крім того, обвинувачений раніше притягався до кримінальної відповідальності, відбував покарання в місцях позбавлення волі. Тяжкий злочин у даній справі обвинуваченим вчинено через 1 рік і 2 місяці після його звільнення з місць позбавлення волі, що свідчить про те, що він не зробив для себе належних висновків та не став на шлях виправлення. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Отже з огляду на зазначені обставини колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства є неможливим.

Та обставина, що потерпілий не наполягав на призначенні обвинуваченому суворого покарання, на що посилалася захисник в апеляційній скарзі, сама по собі не є підставою для пом`якшення призначеного покарання. Адже суд враховує думку потерпілого в цій частині, але не пов`язаний нею при визначенні виду і розміру покарання.

Заявляти чи не заявляти цивільний позов у кримінальному провадженні - це виключне право потерпілого. А тому та обставина, що потерпілий не заявив цивільного позову, на що посилалася захисник, жодним чином не може впливати на розмір призначеного покарання, на відмінну від самого факту відшкодування шкоди заподіяної злочином.

Та обставина, що обвинувачений самостійно звернувся до працівників поліції і повідомив їм про вчинений злочин, сама по собі не може бути достатньою підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. Проте дана обставина врахована судом при призначенні мінімально можливого розміру покарання передбаченого санкцією ч.1 ст. 121 КК.

Що стосується доводів захисника про щире каяття обвинуваченого, то колегія суддів, з огляду на встановлені у даному провадженні обставини, не може визнати таке каяття щирим, оскільки основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Проте обвинувачений частково визнав свою вину та заперечував встановлені фактичні обставини справи. І хоча щире каяття зазначено органом досудового розслідування в обвинувальному акті в якості пом`якшуючої покарання обставини, колегія суддів не вбачає підстав для її врахування.

Незазначення судом у вироку характеристики обвинуваченого та потерпілого, наданої свідком ОСОБА_11 , на чому наголошувала в апеляційній скарзі захисник, не може істотно вплинути на вирішення питання про призначення покарання обвинуваченому.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, то апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 (з доповненням) та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 22 грудня 2020 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4