Справа № 201/8084/21
Провадження № 1-кс/201/2512/2021
УХВАЛА
Іменем України

11 серпня 2021 року м. Дніпро

Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю слідчого СВ ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , розглянувши клопотання слідчого СВ ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , погодженого прокурором Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_4 про арешт майна, за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000620 від 28.07.2021 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий звернувся до суду з клопотанням про арешт майна. В обґрунтування заявленого клопотання посилався на те, що у провадженні СВ ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000620 від 28.07.2021 р, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України.

Підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань і початку досудового слідства стала заява ОСОБА_5 про факт шахрайського заволодіння її нерухомим майном, квартирою АДРЕСА_1 .

Досудовим розслідуванням встановлено, що заявниця ОСОБА_5 позбулася права власності на зазначену квартиру внаслідок наступних дій:

17.12.2020 року державним реєстратором, ОСОБА_6 , було проведено державну реєстрацію договору купівлі-продажу, серія та номер:127, виданий 14.07.1999 року, видавник: Товарна біржа «Феміда», технічний паспорт , серія та номер:301п-95-189, виданий 19.09.2017 року, видавник: ФОП ОСОБА_7 (реєстрація проведена в Покровському районі Дніпропетровської області);

25.02.2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, ОСОБА_8 , було зареєстровано договір іпотеки №100, видавник ОСОБА_8 , підставою для іпотеки зазначено договір позики у розмірі 300 000,00 (Триста тисяч) гривень 00 коп., з погашенням до 26.02.2021 року, кредитором зазначено ОСОБА_9 , ІПН НОМЕР_1 , боржник: ОСОБА_10 , ІПН НОМЕР_2 ;

01.03.2021 року іпотеку припинено, іпотекодержатель (кредитор) набув права власності на квартиру;

20.03.2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального кругу, ОСОБА_8 зареєстровано договір купівлі-продажу квартири, власником квартири зазначено ОСОБА_11 .

Під час допиту потерпіла ОСОБА_5 пояснила, що вона зареєстрована: АДРЕСА_2 .Фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_5 є співвласником квартири АДРЕСА_1 на підставі правовстановлюючих оригіналів документів, а саме: Свідоцтво про право власності на житло, від 26.02.1999 року, технічний паспорт на квартиру, що знаходиться у власності. Співвласниками квартири є: молодший син ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 - колишній чоловік ОСОБА_5 , мешкають окремо один від одного в Німеччині. Мати ОСОБА_5 , ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на квартиру не переоформлювалось. Спадщина була оформлена автоматично, оскільки місце реєстрації матері і доньки, збігалося. Укладений від імені ОСОБА_5 , договір купівлі продажу квартири на Товарній Біржі Феміда 14.07.1999 року, за твердженням ОСОБА_5 , вона не підписувала, так само як і її неповнолітній на той час син, ОСОБА_12 . Більше того, ОСОБА_15 на дату укладення вищевказаного договору не перебувала в Україні, місцем проживання та знаходженням 1999 році в тому числі 14.07.1999 року було м. Берлін, Німеччина. Цей факт підтверджується відповідними візами у закордонному паспорті громадянина України, що надані ОСОБА_5 під час її допиту. Крім того, ОСОБА_5 під час допиту надано інформацію, що 14.07.1999 року син ОСОБА_12 закінчив школу Паскаль гімназію в м. Берлін, і саме в цей день отримав табель із закінчення учбового року.

09.08.2021 року в кримінальному провадженні №0000620 від 28.07.2021 р. ОСОБА_5 визнана потерпілою, квартира АДРЕСА_1 визнана речовим доказом.

Відповідно до інформації з реєстру речових прав на нерухоме майно (Інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 267420912), квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_11 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101)

Вищевикладені обставини в сукупності спростовують правомочність та законність набуття права власності громадянкою ОСОБА_11 на об`єкт нерухомого майна - АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Фактичні обставини кримінального провадження свідчать про необхідність збереження речового доказу, негайного забезпечення кримінального провадження шляхом арешту майна.

Приймаючи до уваги викладене, з метою збереження речового доказу, слідчий просив накласти арешт шляхом заборони відчуження та користування та розпорядження об`єктом нерухомого майна - квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Слідчий в судовому засіданні вимоги клопотання підтримав, просив його задовольнити.

Власник майна у судове засідання у відповідності до ч. 2 ст. 172 КПК України не викликався, оскільки, на переконання слідчого судді, повідомлення власника майна або його представника чи законного представника про намір накладення арешту на зазначене майно може призвести до негативних наслідків, у тому числі передачу права власності на таке майно іншим фізичним або юридичним особам, що у свою чергу може вплинути на розумні строки проведення досудового розслідування та встановлення істини у справі, їх затягування.

На підставі ст.107 КПК України здійснювалось фіксування кримінального провадження за допомогою технічних засобів.

Вивчивши клопотання та докази, якими воно обґрунтовується, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Як свідчать матеріали клопотання, у провадженні СВ ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000620 від 28.07.2021 р, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України.

Підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань і початку досудового слідства стала заява ОСОБА_5 про факт шахрайського заволодіння її нерухомим майном, квартирою АДРЕСА_1 .

Досудовим розслідуванням встановлено, що заявниця ОСОБА_5 позбулася права власності на зазначену квартиру внаслідок наступних дій:

17.12.2020 року державним реєстратором, ОСОБА_6 , було проведено державну реєстрацію договору купівлі-продажу, серія та номер:127, виданий 14.07.1999 року, видавник: Товарна біржа «Феміда», технічний паспорт , серія та номер:301п-95-189, виданий 19.09.2017 року, видавник: ФОП ОСОБА_7 (реєстрація проведена в Покровському районі Дніпропетровської області);

25.02.2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, ОСОБА_8 , було зареєстровано договір іпотеки №100, видавник ОСОБА_8 , підставою для іпотеки зазначено договір позики у розмірі 300 000,00 (Триста тисяч) гривень 00 коп., з погашенням до 26.02.2021 року, кредитором зазначено ОСОБА_9 , ІПН НОМЕР_1 , боржник: ОСОБА_10 , ІПН НОМЕР_2 ;

01.03.2021 року іпотеку припинено, іпотекодержатель (кредитор) набув права власності на квартиру.

20.03.2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального кругу, ОСОБА_8 зареєстровано договір купівлі-продажу квартири, власником квартири зазначено ОСОБА_11 .

Під час допиту потерпіла ОСОБА_5 пояснила, що вона зареєстрована: АДРЕСА_2 .Фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_5 є співвласником квартири АДРЕСА_1 на підставі правовстановлюючих оригіналів документів, а саме: Свідоцтво про право власності на житло, від 26.02.1999 року, технічний паспорт на квартиру, що знаходиться у власності. Співвласниками квартири є: молодший син ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 - колишній чоловік ОСОБА_5 , мешкають окремо один від одного в Німеччині. Мати ОСОБА_5 , ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на квартиру не переоформлювалось. Спадщина була оформлена автоматично, оскільки місце реєстрації матері і доньки, збігалося. Укладений від імені ОСОБА_5 , договір купівлі продажу квартири на Товарній Біржі Феміда 14.07.1999 року, за твердженням ОСОБА_5 , вона не підписувала, так само як і її неповнолітній на той час син, ОСОБА_12 . Більше того, ОСОБА_15 на дату укладення вищевказаного договору не перебувала в Україні, місцем проживання та знаходженням 1999 році в тому числі 14.07.1999 року було м. Берлін, Німеччина. Цей факт підтверджується відповідними візами у закордонному паспорті громадянина України, що надані ОСОБА_5 під час її допиту. Крім того, ОСОБА_5 під час допиту надано інформацію, що 14.07.1999 року син ОСОБА_12 закінчив школу Паскаль гімназію в м. Берлін, і саме в цей день отримав табель із закінчення учбового року.

09.08.2021 року в кримінальному провадженні №0000620 від 28.07.2021 р. ОСОБА_5 визнана потерпілою, квартира АДРЕСА_1 визнана речовим доказом.

Відповідно до інформації з реєстру речових прав на нерухоме майно (Інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 267420912), квартира АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_11 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101)

Вищевикладені обставини в сукупності спростовують правомочність та законність набуття права власності громадянкою ОСОБА_11 на об`єкт нерухомого майна - АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Фактичні обставини кримінального провадження свідчать про необхідність збереження речового доказу, негайного забезпечення кримінального провадження шляхом арешту майна.

Приймаючи до уваги викладене, з метою збереження речового доказу, слідчий просив накласти арешт шляхом заборони відчуження та користування та розпорядження об`єктом нерухомого майна - квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди .

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Слідчий в своєму клопотанні зазначає мету накладання арешту збереження речових доказів.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий суддя погоджується зі слідчим про те, що існують обставини, щодо можливості відчуження майна третім особам, що в подальшому може зашкодити забезпеченню збереження речових доказів.
Беручи до уваги вище викладені факти і обставини, на думку слідчого судді, накладення арешту необхідне, оскільки існують вагомі ризики у відчуженні та переоформленні вище зазначеного майна, його умисного пошкодження, яке являється речовим доказом, що призведе до заподіяння матеріальної шкоди потерпілому і негативно вплине на подальший хід досудового розслідування його заплутування і затягування штучно створеними перешкодами.
Незастосування таких заходів може привести до втрати майна, що призведе до перешкоджання встановленню об`єктивної істини в кримінальному провадженні та може сприяти вчиненню нових злочинів, в тому числі, пов`язаних з оформленням, переоформленням права власності на вищевказане майно або його умисне знищення чи пошкодження.
Враховуючи, що нерухоме майно визнано речовим доказом, тому необхідно забезпечити його збереження, в порядку п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК, до прийняття остаточного рішення по справі, шляхом накладення арешту.

Тому дослідивши матеріли клопотання та надані суду матеріали кримінального провадження, слідчий суддя вважає клопотання обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, оскільки дані, викладені у матеріалах кримінального провадження дають підстави для висновку, що з метою забезпечення кримінального провадження, виконання завдань та вимог кримінального провадження, попередження подальших злочинних дій власника майна, пов`язаних з переоформленням права власності на вищевказане майно, накладання арешту на зазначене майно є необхідним.

Згідно з нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких дізнавачем (слідчим, прокурором) вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Таким чином, у клопотанні слідчого належним чином розкрито, яке відношення зазначене майно має саме до цього кримінального провадження, у зв`язку з чим процесуальний статус зазначеного у клопотанні майна як речового доказу є визначеним відповідно до вимог ст. 98 КПК України, оскільки постановою слідчого вилучене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Оцінюючи надані стороною обвинувачення докази слідчий суддя вважає їх належними та допустимими, їх сукупність та взаємозв`язок між ними достатній для прийняття процесуального рішення про арешт майна.

Слідчий довів, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.

Завдання, для виконання якого слідчий звертається із клопотанням, може бути виконане.

Незастосування арешту майна може привести до настання наслідків, що перешкоджатимуть збереженню речових доказів.

За таких обставин слідчий суддя вважає, що зазначене в клопотанні майно може бути використане як речовий доказ у вказаному кримінальному провадженні.

Згідно із ст. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно з ч. 4 статті 173 КПК, у разі задоволення клопотання про арешт майна слідчий суддя застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання, в ухвалі слідчого судді зазначається про заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.

Слідчий суддя звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, передача в позику, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.

На переконання слідчого судді, будь-які умисні дії щодо майна включаються в поняття «розпорядження» - правомірності власника.

Слідчим доведено, що майно, мова про яке йдеться в клопотанні, має значення для досягнення цілей кримінального провадження, з ним потрібно проводити в подальшому слідчі та процесуальні дії, що обумовлюють необхідність обмеження (арешту) у виді заборони розпорядження майном. А тому в цій частині клопотання підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя прийшов до висновку, що з метою збереження речового доказу застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт нерухомого майна шляхом заборони розпорядження, заборони вчинення реєстраційних дій, є необхідним та достатнім у даному кримінальному провадженні, оскільки сприятиме досягненню мети швидкого, повного, неупередженого досудового розслідування, а також запобігатиме настанню будь-яких негативних наслідків, зокрема, привести до неправомірного вибуття майна з власності.

Слідчий суддя визнає, що матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання неправомірного вибуття майна з власності та забезпечення кримінального провадження, та слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 170-174 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, шляхом заборони розпорядження.

Заборонити будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав, визначеним Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень», в тому числі, але не виключно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, що перебувають у трудових відносинах з виконавчими органами сільських, селищних та міських рад, Київської, Севастопольської міської, районної, районної у місті Києві та Севастополі державних адміністрацій, акредитованим суб`єктами та будь-яким державним реєстратором державним та приватним нотаріусам, державним виконавцям вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стосовно об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером: 101.

Відділу реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про цю ухвалу.

Заборонити уповноваженим особам ДП «Сетам» (, м. Київ, вулиця Стрілецька, будинок 4-6) на час проведення досудового розслідування проводити будь-які дії щодо реалізації нерухомого майна, зазначеного в цій ухвалі.

В задоволенні інших вимог клопотання відмовити.

У відповідності до ст. 175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення, а особами, що були відсутні при її проголошенні, в той же строк з моменту отримання її копії. Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.
Підстави для скасування арешту майна визначені в ст. 174 КПК України.

Повний текст ухвали оголошений 11.08.2021 року о 16-15 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1