Справа № 346/4681/16-к
Провадження № 11-кп/4808/298/21
Категорія ч.2 ст.286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000782 за апеляційними скаргами захисника адвоката ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Коломия Івано-Франківської області, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , українця, освіта середня спеціальна, директора ТзОВ «Грін Технолоджіс», не одруженого, відповідно до ст. 89 КК України не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

На підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на засудженого ОСОБА_8 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

На підставі п.2 ч. 3 ст. 76 КК України покладено на засудженого ОСОБА_8 такі обов`язки:

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 13 757 (тринадцять тисяч сімсот п`ятдесят сім) гривень відшкодування майнової шкоди та 63 000 (шістдесят три) тисячі гривень відшкодування моральної шкоди, завданих злочином.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 7 000 (сім тисяч) витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого.

Злочин вчинено за наступних обставин.

16.09.2015 року близько 20 год. 50 хв., в темну пору доби та суху погоду обвинувачений, керуючи автомобілем марки «Fiat Doblo», реєстраційний номер « НОМЕР_2 », рухався ділянкою по вул. Карпатська в с. Шепарівці Коломийського району Івано-Франківської області в напрямку м. Коломия, зі швидкістю приблизно 101 км/год., що значно перевищувала максимально допустиме обмеження швидкості, передбаченої для даної ділянки дороги в населеному пункті, 60 км/год. Проїзна частина вул. Карпатської у даному місці має по дві смуги для руху у кожному напрямку, які не освітлювались вуличним освітленням.

У цей час по зустрічних смугах руху у напрямку до осьової лінії дорожньої розмітки, на порушення вимог пунктів 1.5, 1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху»), 2.3 (підпункту «б»), 4.7, 4.14 (підпунктів «а», «б», «г»), 6.2, 6.6 (підпункту «а»), 6.7 ПДР України, зліва направо по напрямку руху вказаного автомобіля рухався велосипедист ОСОБА_13 .

Обвинувачений як водій автомобіля, не маючи можливості виявити перешкоду для руху у вигляді вказаного велосипедиста, на відстані, яка була достатньою для зупинки автомобіля шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування, оскільки автомобіль рухався з вищевказаним значним перевищенням обмеження швидкості руху, що також зумовило неуважність водія, не врахування ним дорожньої обстановки, яка склалася, відсутність можливості постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості автомобіля аж до його зупинки, порушивши такі вимоги Правил дорожнього руху України:

- п. 1.10. в частині визначення поняття "небезпека для руху" зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися;

- п. 2.3., в якому зазначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

- п. 12.3., який зобов`язує водія в разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

- п. 12.4., в якому зазначено (на час вчинення злочину), що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволявся із швидкістю не більше 60 км/год;

- п. 12.9., який вказує, що водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.

Внаслідок порушення зазначених вимог обвинувачений вчинив наїзд на вказаного велосипедиста, потерпілого ОСОБА_13 , внаслідок чого останній отримав численні тілесні ушкодження, в тому числі тяжкі, які були небезпечними для життя в момент їх заподіяння, у виді: поєднаної травми голови, тулуба та кінцівок, з множинними переломами кісток скелету, ушкодженням внутрішніх органів та розвитком травматичного та гіповолемічного шоку, які спричинили смерть потерпілого 20.09.2015 року.

Не погоджуючись з вказаним вироком суду, захисник адвокат ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурор у кримінальному провадженні прокурор відділу Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_11 подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_9 просив скасувати вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2021 року, ухвалити новий вирок, згідно із яким визнати не винним ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 залишити без розгляду.

Захисник вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, висновки суду суперечать фактичним обставинам справи.

Сторона захисту вказує на відсутність в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, так як під час судового розгляду не було встановлено, на основі належних та допустимих доказів, причинно-наслідковий зв`язок між діями обвинуваченого та настанням смерті потерпілого ОСОБА_13 . Захисник вважає недопустимими наступні докази:

- показання потерпілої ОСОБА_12 про те, що обвинувачений протягом доби після настання ДТП звернувся до неї та сказав, що визнає свою вину, оскільки такі показання фактично вважаються показаннями з чужих слів;

- протокол слідчого експерименту від 23.05.2016 року, оскільки він ґрунтується на припущеннях та складений з порушенням права ОСОБА_8 на захист, в його основу лягли показання ОСОБА_8 в статусі свідка, який надалі був визнаний підозрюваним в даному кримінальному провадженні. Так, згідно показань слідчого ОСОБА_14 , який проводив слідчий експеримент, більша частина вихідних даних, що стали основою для отримання результатів таких слідчих дій та фіксації їх у відповідних протоколах, були отримані з показань ОСОБА_8 , який на час їх проведення мав статус свідка. Також є необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 на час проведення слідчого експерименту не був свідком, оскільки йому було роз`яснено зміст ст. 63 Конституції України, проте не було оголошено про підозру та не вручено обвинувальний акт. Крім того, на думку сторони захисту, при проведенні слідчого експерименту 23.05.2016 року слідчим ОСОБА_14 використані вихідні дані щодо швидкості руху автомобіля, яким керував обвинувачений та швидкості руху зустрічного транспортного засобу, початкової точки, з якої велосипедист розпочав рух та траєкторії його руху, які ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджуються жодними доказами. Водночас, від показників швидкості руху автомобіля обвинуваченого та зустрічного транспортного засобу залежить велична відстані, з якої для ОСОБА_8 настала видимість велосипедиста, що в свою чергу має визначальне значення для з`ясування причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинуваченого та настанням наслідків.

- висновок №2738 комісійної судової авто-технічної експертизи від 12.08.2016 року, оскільки зазначена у висновку відстань, з якої для ОСОБА_8 настала об`єктивна видимість велосипедиста на проїзній частині до моменту наїзду на нього, а саме: 41,3 м, отримана комісією експертів із протоколу слідчого експерименту від 23.05.2016 року, який є неналежним та недопустимим доказом. Окрім цього, під час допиту слідчий ОСОБА_14 пояснив, що в ході слідчого експерименту не було встановлено на якій відстані від осьової лінії перебував велосипедист ОСОБА_13 в момент коли він потрапив в поле зору водія ОСОБА_8 , а отже не встановлено чи становив він в той момент небезпеку для руху обвинуваченого. Водночас, комісія експертів порушила вимоги ч.1 ст. 101 КПК України, оскільки у висновку дала відповідь на питання, яке перед нею не ставилось, оскільки з`ясувала технічну можливість у ОСОБА_8 своєчасно зупинити свій автомобіль у межах віддалі, встановленої слідством як об`єктивна видимість велосипедиста, в той час як слідчий у постанові про призначення експертизи ставив питання про те, чи мав ОСОБА_8 технічну можливість уникнути наїзду на велосипедиста ОСОБА_13 з моменту виникнення небезпеки для руху. Крім того, висновок комісійної експертизи щодо порушення ОСОБА_8 п. 2.3 (підпунктів «б» та «д»), п.12.3 ПДР не підтверджується матеріалами провадження. Разом з тим, залишені автомобілем ОСОБА_8 сліди гальмування свідчать про те, що останній вжив всі можливі заходи для зупинки транспортного засобу та об`їзду велосипедиста з метою уникнення наїзду на нього.

За наведених обставин стороною захисту під час судового розгляду було заявлено клопотання про визнання недопустимими доказами протоколу слідчого експерименту від 23.05.2016 року та висновку №2738 комісійної судової авто-технічної експертизи від 12.08.2016 року, однак такі клопотання суд залишив без задоволення.

Також захисник зазначає, що суд першої інстанції не дав жодної правової оцінки показанням обвинуваченого про те, що він 16.09.2015 року рухався своїм автомобілем по маршруту з м. Івано-Франківськ до м. Надвірна, а далі до м. Коломия через с. Товмачик, минаючи яке, побачив вказівний дорожній знак «Кінець населеного пункту» «Товмачик», а далі рухаючись до місця, де відбулась ДТП не бачив дорожніх знаків «Початок населеного пункту» та «Обмеження максимальної швидкості», а тому не знав, що рухається в населеному пункті Шепарівці, оскільки раніше цією дорогою не їхав. Таким чином, обвинувачений не знав та не міг знати, що на вказаній ділянці автодороги діє обмеження максимальної швидкості 60 км/год. При цьому ОСОБА_15 показав, що швидкість зустрічного транспортного засобу, позаду якого раптово виїхав велосипедист ОСОБА_13 , становила не більше 30 км/год, а відстань, з якої настала об`єктивна видимість велосипедиста не перевищувала 10 м.

Прокурор відділу Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_11 просив вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2021 року скасувати з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Зокрема, прокурор посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не обґрунтував своє рішення про застосування положень ст. 75 КК України до ОСОБА_8 та не навів мотивів, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі з огляду на конкретні обставини вчиненого ним злочину. Вважає, що поза увагою суду залишилось грубе порушення ОСОБА_8 низки пунктів ПДР, керування автомобілем із значним перевищенням допустимої в населеному пункті швидкості, що свідчить про підвищену суспільну н6енбепеку учасника дорожнього руху, його байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки інших людей, внаслідок дій якого сталася ДТП. Крім цього, судом не взято до уваги той факт, що обвинувачений вину не визнав, не покаявся, відмовився від надання потерпілій будь-якої допомоги і впродовж 5 років шкоду у добровільному порядку не відшкодував, а також у судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілої про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Захисник ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора. Вважає, що мотиви, з яких подана апеляційна скарга, є необґрунтованими. Зокрема вказує, що в діях ОСОБА_8 відсутній склад злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, оскільки судом достовірно з`ясовано, що безпосередньою причиною виникнення ДТП стали дії саме ОСОБА_16 , а тому підстави для ухвалення обвинувального вироку відносно ОСОБА_8 відсутні і його слід виправдати. При цьому вказує, що безпосередньо після настання ДТП ОСОБА_15 залишився на місці події, надав потерпілому ОСОБА_16 першу медичну допомогу, викликав працівників поліції та швидкої медичної допомоги. В подальшому обвинувачений намагався допомогти дочці постраждалого в результаті ДТП та надав їй грошові кошти в сумі 17000 грн., які були необхідні для лікування потерпілого. Крім того, ОСОБА_8 сприяв досудовому розслідуванню, за першим викликом з`являвся до слідчого, надавав пояснення та показання, приймав участь у всіх слідчих діях, а також вчасно з`являвся на кожне судове засідання. ОСОБА_8 є зразковим громадянином, характеризується виключно позитивно, працює на посаді директора ТОВ «Грін Технолоджіс», є несудимим.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 підтримали вимоги своєї апеляційної скарги;

- прокурор просив задовольнити вимоги його апеляційної скарги та заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого;

- представник потерпілої ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_10 просила залишити без задоволення апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Потерпіла ОСОБА_12 в судове засідання не з`явилися, однак подала до суду клопотання про розгляд даного кримінального провадження без її участі, у зв`язку з тим, що вона хворіє. Одночасно просила апеляційну скаргу прокурора задовольнити, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 відхилити. З урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України колегія суддів вважає можливим проведення судового розгляду за відсутності потерпілої.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 3 ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, якою встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі, оскільки в ході перегляду вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено порушень вимог процесуального та кримінального закону, які могли б потягти за собою скасування вироку.

Судом у вироку в повному обсязі безпосередньо досліджено всі обставини вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 , а також надано оцінку та спростовано доводи сторони захисту, що аналогічні доводам апеляційної скарги, розглянуто клопотання захисту про визнання недопустимими доказів обвинувачення та обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні, з таким рішенням погоджується і колегія суддів.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 в порушенні правил безпеки дорожнього руху і експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть ОСОБА_16 .

Свої висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував сукупністю доказів, які були досліджені судом першої інстанції.

Зокрема, потерпіла ОСОБА_12 вказала, що потерпілий був її батьком. 16.09.2015 року жінка, з якою батько проживав, по телефону повідомила потерпілу про дану дорожньо-транспортну пригоду і сказала їхати у лікарню. Батько перебував у реанімаційному відділенні, де вона упізнала його. До 03 год. ночі батько не приходив до свідомості, і вона надала дозвіл на проведення медичного оперативного втручання. Протягом тієї доби до неї звернувся обвинувачений, який сказав, він визнає вину, однак, не бажав настання таких наслідків, буде підтримувати їх та допомагати матеріально, його знайомий приніс їй грошові кошти на лікування. Вони з обвинуваченим обмінялися номерами телефонів, він телефонував питав як себе почуває батько, підтримував її. Під час особистої зустрічі із обвинуваченим він розповідав їй про те, що така ситуація в нього вже не вперше, запевняв, що за потреби буде сприяти переведенню батька до лікувального закладу в м.Івано-Франківськ. На четверту добу її батько, не приходячи до свідомості, помер, про що вона повідомила обвинуваченому, він висловив свої співчуття. Однак, в подальшому він припинив спілкування з нею та надання будь-якої допомоги, і навіть через кілька років завдана ним шкода добровільно їй не відшкодована.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги захисника про те, що показання потерпілої ОСОБА_12 дані нею з чужих слів, оскільки остання не повідомляла про обставини ДТП, очевидцем якої вона дійсно не була, а зазначила про наслідки події після вчинення правопорушення.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні зазначив, що він двічі залучався до проведення слідчих експериментів в даному кримінальному провадженні - як статист і як понятий. Ця слідча дія проводилася на місці вчинення вказаної ДТП, а саме на дорозі в напрямку с. Шепарівці Коломийського району пізно ввечері. В якості статиста він їздив на велосипеді по узбіччі, переводив його через дорогу. В ході даних дій обвинувачений вказував, що велосипед переводився не під тим кутом, слідчий змінив кут переведення велосипеда, однак, обвинувачений знову не погоджувався із вказаними даними.

Свідок ОСОБА_14 пояснив, що ним як слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління ГУ НП в Івано-Франківській області здійснювалося досудове розслідування в даному кримінальному провадженні. Обвинувачений брав участь у проведенні слідчих експериментів. До цієї слідчої дії, яка проводилася вперше, також було залучено статиста, понятих, представників потерпілої. Метою проведення експерименту було визначення хто з учасників дорожнього руху порушив правила дорожнього руху, що призвело до вказаної ДТП, та надання оцінки діям кожного з них. Перед проведенням цієї слідчої дії учасникам роз`яснено умови її проведення, їх права та обов`язки, будь-яких зауважень та клопотань від його учасників, в тому числі від обвинуваченого, не надійшло і приблизно о 23:15 год. розпочато проведення слідчого експерименту. Під час його проведення використовувалися дані, отримані в результаті експертиз, трасологічних досліджень, досліджень механізму дорожньо-транспортної пригоди. З пояснень обвинуваченого як водія автомобіля взято до уваги траєкторію, темп руху велосипедиста, розташування та швидкість руху зустрічного автомобіля відносно елементів дороги. Всі інші вихідні дані з точністю до 0,5 секунд встановлено в результаті проведених експертних досліджень. Швидкість руху велосипедиста встановлювалася під час слідчого експерименту за допомогою статиста та вказівок ОСОБА_8 . В ході вказаної слідчої дії з урахуванням даних проведених експертиз встановлено момент настання видимості велосипедиста водію, проведено відповідні заміри та зазначено їх у схемі.

Обвинуваченому під час проведення слідчого експерименту роз`яснено його права, будь-яких клопотань про залучення захисника він не заявляв.

Слідчу дію завершено близько 01-ї години ночі, після чого всі учасники прибули до Коломийського відділу поліції, де до схеми складено протокол із зазначенням всіх встановлених замірів, з яким ознайомлено учасників слідчої дії, що підтверджено їхніми підписами.

Обвинувачений також брав участь в такій слідчій дії, яка проводилася вдруге, і жодних клопотань, в тому числі з приводу залучення захисника, він також не заявляв. Такого клопотання він не заявляв і в подальшому, навіть при проведенні першого допиту та відмовився від залучення захисника під час оголошення підозри та обрання запобіжного заходу.

Крім того,суд першої інстанції на підтвердження встановлених фактичних обставин та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, обґрунтовано послався на сукупність письмових доказів, що були досліджені при розгляді кримінального провадження.

Так, згідно протоколу огляду місця події від 16.09.2015 року, проведеному по вул. Карпатська в с. Шепарівці Коломийського району Івано-Франківської області, на під`їзді до м. Коломия та долучених до нього схеми та фототаблиці, в ході огляду на асфальтному покритті виявлено сліди протектора автомобільних шин та проведено заміри, а також виявлено автомобіль, деталі від велосипеда та сам велосипед оранжевого кольору. Біля правого колеса автомобіля виявлено чоловічий черевик, а на асфальтному покритті - плями бурого кольору, зовні схожі на кров. У протоколі зафіксовано пошкодження автомобіля марки «Fiat Doblo», а саме: деформовано передню решітку, деформовано та пошкоджено лакофарбове покриття на капоті, розбите переднє вітрове скло. В салоні автомобіля ручка коробки переключення передач знаходиться на позначці «4» (том 1, а.п. 90-105).

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 20.10.2015 року № 167, потерпілим отримано численні тілесні ушкодження, в тому числі тяжкі, які були небезпечні для життя в момент їх спричинення (переломи кісток черепа з ушкодженням головного мозку, кісток грудної клітки з ушкодженням внутрішніх органів, кісток кінцівок, шоку та крововтрати), які знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням ІНФОРМАЦІЯ_2 о 16 год. смерті потерпілого внаслідок поєднаної травми голови, тулуба та кінцівок, з множинними переломами кісток скелету, ушкодженням внутрішніх органів та розвитком травматичного та гіповолемічного шоку, про що свідчать дані історії хвороби та судово-медичного розтину трупа: наявність вказаних ушкоджень голови, тулуба і кінцівок, протяжні масивні крововиливи у м`яких тканинах тіла, набряк тканини головного мозку, знижене кровонаповнення судин та тканин внутрішніх органів, крововиливи під ендокардом лівого шлуночку серця та ознаки перерозподілу крові в нирках. Вказані тілесні ушкодження могли бути спричинені при транспортній травмі в результаті зіткнення автомобіля з велосипедом, від контакту тіла з частинами транспортного засобу та асфальтного покриття і могли бути спричинені 16.09.2015 року. Всі ушкодження спричинені прижиттєво, за винятком неповних переломів в передніх відділах, які утворилися посмертно чи в агональному стані, та є наслідками проведення реанімаційних заходів (непрямого масажу серця (том 1, а.п. 108-113).

Згідно з даними висновку експерта № 09/17-690 від 15.12.2015 року, кут, під яким знаходились повздовжні осі транспортних засобів один відносно одного в момент первинного контакту, становить приблизно 80 градусів (+/- 5 градусів). Наїзд на велосипедиста відбувся на лівій смузі, призначеній для руху у напрямку м. Коломиї, у місці, яке в поздовжньому напрямку дещо передує початку осипу уламків скла, початок якого зафіксований на відстані 26,4 м від базової лінії (стовпа ЛЕП №10, зафіксованого справа від проїзної частини дороги, на тротуарі), у поперечному напрямку - в межах переміщення автомобіля зафіксованими слідами гальмування (том 1 а.п. 118-124).

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 23.05.2016 року, під час проведення якого взято до уваги пояснення водія ОСОБА_8 , дані проведених експертиз і за допомогою статистів та проведених замірів встановлено, що відстань від передньої частини автомобіля до місця наїзду становить 41,3 м, у цьому положенні транспортних засобів по видимості елементів дороги визначено видимість дороги у напрямку руху автомобіля, яка становить 87,0 м. (том 1 а.п. 133-138).

Зі змісту протоколу проведення слідчого експерименту від 03.08.2016 року слідує, що на вказаній ділянці автодороги по напрямку руху автомобіля марки «Fiat Doblo» до місця ДТП не встановлений попереджувальний знак 1.32 «Пішохідний перехід». Дорожній знак НОМЕР_3 встановлений праворуч від автодороги на відстані 3,2 м від правого краю дороги навпроти дорожньої розмітки 1.14.1 («Зебра»), ширина вказаної розмітки 2,5 м, місце наїзду на велосипедиста знаходиться на відстані 27,25 м до вказаної дорожньої розмітки (том 1 а.п. 138-140).

Будь-яких сумнівів щодо належності та допустимості вказаних протоколів слідчих експериментів, які суд поклав в обґрунтування вироку, колегія суддів не вбачає. Суд першої інстанції перевіряв доводи сторони захисту про визнання недопустимими вищевказаних протоколів слідчих експериментів та правильно визнав їх безпідставними. Так, слідчі експерименти проводились за участю водія ОСОБА_8 , як учасника ДТП, якому роз`яснено зміст ст.63 Конституції України, яка передбачає його право не свідчити проти себе, членів сім`ї чи близьких родичів та не підтверджує перебування його в статусі свідка. При цьому, протоколи слідчих експериментів підписані ОСОБА_8 без зауважень та доповнень, що свідчить про те, що він погодився з вказаними слідчими діями. Водночас, слідчі експерименти були проведені в присутності двох понятих, які не заінтересовані у вирішенні кримінального провадження, що є однією з гарантій правильності їх проведення.

Відповідно до висновку комісійної судової автотехнічної експертизи № 2738 від 12.08.2016 року, враховуючи відстань видимості у напрямку руху вказаного автомобіля, що дорівнює 87,0 м, величина максимально допустимої (за умов цієї видимості) швидкості руху вказаного транспортного засобу складала близько 109…111 км/год. Діями велосипедиста для водія автомобіля з технічної точки зору створена небезпека для руху, яка могла виникнути не пізніше, як велосипедист ще рухався по зустрічній частині проїзної частини і знаходився на відстані не менш, як 1,4 …1,7 м до осьової лінії. Якщо водій ОСОБА_8 мав об`єктивну можливість побачити велосипедиста ще до вказаного моменту, тоді, з технічної точки зору, небезпека для руху цьому водієві мала б виникнути ще раніше, а саме: з моменту, коли водій мав об`єктивну можливість побачити, що по зустрічній смузі руху у напрямку осьової лінії рухається велосипедист, який може потрапити на смугу руху автомобіля «Fiat Doblo». У вказаній ситуації водій ОСОБА_8 повинен був керуватися вимогами пп. 1.5; 1.10 (в частині значення термінів «небезпека для руху»); 2.3 (підпунктів «б» та «д»; 12.4; 12.3 та 12.9 (підпункту «б» ПДР України, у відповідності до яких вказаний водій повинен був в с. Шепарівці вести свій автомобіль зі швидкістю не більше 60 км/год., а з моменту, коли мав об`єктивну можливість побачити, що по смузі зустрічного руху у напрямку осьової лінії (а, отже, у напрямку смуги руху вказаного легковика) рухається велосипедист повинен був своєчасно застосувати екстрене гальмування (як спосіб зупинки в межах найкоротшої з можливих, відстані).

Велосипедист ОСОБА_13 з технічної точки зору повинен був керуватися вимогами пп. 1.5; 1.10 (в частині значення термінів «велосипед», «велосипедист»; «небезпека для руху»); 2.3 (підпункту «д»); 6.7; 4.7; 4.14 (підпунктів : «б», «г») ПДР України, у відповідності до яких вказаний велосипедист в темну пору доби повинен був мати велосипед, належним чином обладнаний світлоповертачами: спереду білого кольору, по боках оранжевого, позаду червоного; перетинати (і при цьому - саме переходити) через проїзну частину вул. Карпатської (яка має по дві смуги для руху у протилежних напрямках) лише по нерегульованому пішохідному переході (така можливість у велосипедиста була), і перехід почати здійснювати можна було б лише після того, як переконався у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху.

При заданих вихідних даних водій ОСОБА_8 при вибраній ним швидкості руху 99…101 км/год. не мав технічної можливості уникнути наїзду на велосипедиста шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування. Якщо б автомобіль рухався з допустимою швидкістю руху у населених пунктах (тобто не більше 60 км/год), то його водій мав би можливість зупинити автомобіль у межах відстані 41,3 м, встановленої слідством як об`єктивної видимості велосипедиста на проїзній частині.

При вказаних вихідних даних причиною вказаної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідність дій велосипедиста ОСОБА_13 та водія ОСОБА_8 вказаним вимогам Правил дорожнього руху України (т.1, а.п.142-147).

Разом з тим показання свідків та експертні висновки за результатами даних, які були отримані внаслідок проведення слідчих експериментів не є достатньо вагомими і не мають вирішального значення для вирішання питання про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні правопорушення, оскільки сукупність інших доказів разом дозволяють повно та об`єктивно встановити обставини, які мають істотне значення для розгляду кримінального провадження.

Зокрема, згідно висновку експерта № 09/17-687 від 27.10.2015 року, в заданих дорожніх умовах величина швидкості руху технічно справного автомобіля марки «Fiat Doblo», реєстраційний номер « НОМЕР_2 », перед початком гальмування, виходячи з довжини зафіксованих слідів гальмування, становила приблизно 99…101 км/год., в залежності від коефіцієнту зчеплення коліс з дорожнім покриттям. Проте, експертом зазначено, що швидкість руху вказаного автомобіля могла бути дещо вищою, оскільки гальмівний шлях міг повністю не відобразитися на поверхні проїзної частини дороги. Тому визначена розрахункова швидкість руху автомобіля є мінімальною (том 1, а.п. 125-128).

Колегія суддів звертає увагу на те, що вищевказаний висновок експерта ґрунтується на вихідних даних, щодо слідів гальмування транспортного засобу та інших даних, які були отримані в ході огляду місця події.

Відповідно до висновку експерта № 09/17-689 від 02.11.2015 року, робоча гальмівна система та рульове керування автомобіля марки «Fiat Doblo», реєстраційний номер « НОМЕР_2 », знаходились у працездатному стані, несправностей (невідповідностей) вимогам ПДР України не виявлено (том 1, а.п. 114-117).

Зі змісту висновку експерта № 09/17-101 від 17.05.2016 року вбачається, що мінімальна відстань до початку осипу скла, на якій міг знаходитися вказаний автомобіль у момент наїзду на велосипедиста, враховуючи те, що висота падіння осколків скла складає величину 1,1 м від опорної поверхні, може складати величину 10,62…10,75 м. (том 1, а.п. 129-132).

Зі змісту показань, які були надані обвинуваченим ОСОБА_8 вбачається, що він не заперечує правильність встановленої швидкості руху транспортного засобу під його керуванням, однак вважає, що вказана швидкість руху відповідала вимогам Правил дорожнього руху, оскільки він знав що рухається по населеному пункту та не бачив дорожніх знаків, які обмежували швидкість руху.

Колегія суддів вважає, що вищевказані доводи ОСОБА_8 є неспроможними, оскільки судом було достеменно встановлено, що він постійно проживає у даній місцевості і знав, що рухається транспортним засобом по с. Шепарівці Коломийського району Івано-Франківської області в напрямку м. Коломия, з перевищенням, передбаченої для даної ділянки дороги в населеному пункті, швидкістю.

Крім того, зі змісту листа Служби автомобільних доріг в Івано-Франківській області вбачається, що згідно схеми організації дорожнього руху на автомобільній дорозі загального користування державного значення Т-09-05 Делятин-Раківчик , між населеними пунктами Товмачик та Шеперівці, передбачено встановлення дорожніх знаків 5.46 « Кінець населеного пункту» та 5.45 « Початок населеного пункту»

Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено порушення водієм ОСОБА_8 п. 12.4 Правил дорожнього руху, відповідно до якого (на час вчинення злочину) у населених пунктах рух транспортних засобів дозволявся із швидкістю не більше 60 км/год.

Колегія суддів вважає, що порушення вимог щодо швидкості руху транспортного засобу, безумовно, впливає на можливість водія транспортного засобу своєчасно виявити небезпечну ситуацію та відвернути дорожньо-транспортну пригоду, шляхом застосування екстреного гальмування або безпечного об`їзду, та знаходиться у прямому причинному зв`язку із наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що у випадках, коли передбачені ст. 286 КК України суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху двома або більше водіями транспортних засобів, суд повинен з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також, чи не було порушення зазначених правил одним водієм причиною їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.

Так, судом першої інстанції фактично було встановлено, що аварійну ситуацію було створено велосипедистом ОСОБА_13 було допущено порушення вимог пунктів 1.5, 1.10, 2.3 (підпункту «б»), 4.7, 4.14 (підпунктів «а», «б», «г»), 6.2, 6.6 (підпункту «а»), 6.7 ПДР України, а водієм ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «Fiat Doblo», реєстраційний номер « НОМЕР_2 », , допустив порушення вимог п. 1.10, п. 2.3. ( підпункти « б», «д») , п. 12.3., п. 12.4., п. 12.9., ( підпункт «б»).

Особливості причинного зв`язку мають місце в діяльності у складних системах (із використанням технічних об`єктів), що обумовлена поведінкою не однієї, а декількох осіб, які відповідно повинні дотримуватися спеціальних правил, обов`язкових для кожної з них, та недотримання яких у конкретному випадку одночасно призводить до спричинення суспільно небезпечного наслідку. Зазначене вказує на те, що у такому разі визначати в судовому рішенні саме кількісні показники (наприклад, у частках) ступеня участі (внеску) кожного з водіїв у спричиненні злочинного наслідку немає кримінально-процесуальних та кримінально-правових підстав. (Верховний Суд колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 3 квітня 2020 року Справа № 640/1664/18 провадження №51-5692км19)

Суд першої інстанції, обґрунтовано встановив у діянні водія ОСОБА_8 наявність порушень ПДР та причинного зв`язку між цими порушеннями і суспільно небезпечними наслідками, що настали, та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність наявності ознак об`єктивної сторони складу злочину, відповідальність за який передбачено ч. 2 ст. 286 КК.

Колегія суддів, на підставі об`єктивно з`ясованих судом першої інстанції обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та незаконність вироку суду.

Перевіряючи вирок суду в частині справедливості призначення покарання обвинуваченому, колегія суддів вважає, що посилання прокурора на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, є безпідставними.

Відповідно до положень ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. А згідно вимог ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин.

При призначенні покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст.50, 65 КК України та врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, зокрема, що вчинений ним злочин є тяжким злочином, з необережності, дані про особу обвинуваченого, який згідно з правилами ст. 89 КК України вважається не судимим, позитивно характеризуються за місцем проживання, а також обставини, що пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання. Зокрема, суд першої інстанції визнав обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого часткове відшкодування ним завданої злочином шкоди в розмірі 17 000 грн.

З урахуванням всіх вказаних обставин в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо виду та розміру призначеного обвинуваченому основного та додаткового покарання, враховуючи наведені дані про його особу та конкретні обставини справи.

Посилання прокурора на неврахування судом тяжкості злочину та наслідків, що настали, є неспроможним, оскільки наслідки - смерть потерпілого є кваліфікуючою ознакою складу злочин, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за який ОСОБА_8 засуджений і така обставина судом врахована.

У зв`язку з викладеним, доводи апеляційної скарги прокурора щодо призначення обвинуваченому занадто м`якого покарання задоволенню не підлягають.

Разом з тим, зі змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що він, стверджуючи про те, що призначена ОСОБА_8 міра основного покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі винного, обставинам справи, просить призначити таке саме основне покарання, яке призначене обвинуваченому за вироком суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про необґрунтоване застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, то колегія суддів вважає їх непереконливими та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції, мотивуючи можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 положень ст.75 КК України, зазначив, що враховує обставини, що пом`якшують покарання і які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

При вирішенні питання про застосування вимог ст.75 КК України , апеляційний суд враховує, що з часу вчинення кримінального правопорушення пройшов доволі тривалий час, протягом якого обвинувачений належним чином виконував покладені на нього процесуальні обов`язки та не вчинив нового злочину, приймав заходи щодо відшкодування шкоди потерпілій.

Наведене свідчить, що при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, суд належним чином обґрунтував можливість його виправлення без відбування покарання реально, та зазначив, які саме обставини справи та дані про особу обвинуваченого давали підстави для такого висновку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Окрім цього, під час апеляційного розгляду колегією суддів не виявлено даних які б давали підстави вважати, що по кримінальному провадженні допускалися істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування судового рішення, та які б перешкоджали чи могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги захисника адвоката ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5