Дата документу 10.12.2020 Справа № 323/1148/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/1775/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №323/1148/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 02 вересня 2020 року про відмову в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Вишневе Покровського району Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , який відбуває покарання в ДУ «Оріхівська виправна колонія (№88)»,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою районного суду відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В апеляційній скарзі засуджений просив переглянути ухвалу суду та звільнити його від відбування покарання умовно-достроково, посилаючись на те, що він був працевлаштований двірником жилої зони без оплати праці. Має заохочення за сумлінну поведінку та ставлення до праці, будучи хворим на туберкульоз все одно працював, виконував усі доручені йому завдання. За час відбування покарання з 2013 року по 2020 року у нього фактично не має жодного стягнення, порушень режиму відбування покарання він не допускав, відвідував церкву, бібліотеку. Також зазначав, що до суду не були надані матеріали про усі його заохочення, про його перебування на обліку в тубдиспансері та заборони певних видів праці. Проте, незважаючи на обмеження у праці, він на даний час виконує роботу, пов`язану з водою, вологістю та холодом, що не було враховано судом. Крім того, йому вже 56 років, в його житті, характері та поведінці відбулися позитивні зміни, а тому він своєю поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Заслухавши доповідь судді, засудженого та його захисника, які підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_7 засуджено вироком Апеляційного суду Луганської області від 12.01.2009 року за п.п.4, 13 ч.2 ст.115 КК України до 14 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст.71 КК за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Слов`яносербського районного суду Луганської області від 16.08.2005 року, остаточно призначено покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28.01.2016 року зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 02.08.2008 року по 12.05.2009 року відповідно до ч.5 ст.72 КК з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Суд відмовив в задоволенні даного клопотання, оскільки засуджений не довів своє виправлення, про що свідчать надані суду матеріали.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до ч.2 ст.81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися також й на аналізі даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому.

При вирішенні питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення необхідно враховувати, чи стала особа на шлях виправлення, чи прагне засуджений до такого виправлення, чи є позитивні зрушення в його поведінці і ставленні до праці, які свідчать про успішне здійснення процесу виправлення, а саме: зразкова поведінка, сумлінне ставлення до праці.

При цьому висновки про становлення особи на шлях виправлення слід робити не лише за період, що безпосередньо передує настанню строку, після відбування якого можливе застосування умовно-дострокового звільнення, а за весь час відбування покарання або принаймні протягом значної частини цього строку.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що за час відбування покарання засуджений ОСОБА_7 має 18 заохочень, постійно залучається до робіт з благоустрою установи, до виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться сумлінно.

Разом з тим, засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання за вчинення особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи. За час відбування покарання мав 7 стягнень, які є погашеними.

Крім того, з наявних у справі даних встановлено, що ОСОБА_7 раніше був засуджений за вчинення особливо тяжкого та тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи. До нього двічі застосовувалося умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, проте ОСОБА_7 щоразу в період такого звільнення вчиняв нові тяжкі і особливо тяжкі злочини.

Зазначені обставини безумовно доводять той факт, що застосування до засудженого ОСОБА_7 в минулому умовно-дострокового звільнення не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Крім того, з наявної у матеріалах провадження характеристики вбачається, що засуджений ОСОБА_7 не бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу, не приймає участі в самодіяльних організаціях установи, не приймає участі в організації виховних заходів, які проводяться в установі.

Участь засудженого ОСОБА_7 у роботах з благоустрою не може бути розцінено як його виправлення, оскільки відповідно до ч.3 ст.107 КВК України виконувати необхідні роботи по самообслуговуванню та благоустрою колонії є обов`язком засуджених.

Доводи засудженого про не надання до суду усіх матеріалів щодо його особи є безпідставними, адже матеріали справи містять в собі вичерпні відомості, що мають значення для вирішення питання про умовно-дострокове звільнення, в тому числі і відомості про стан здоров`я засудженого.

Отже суд першої інстанції, розглядаючи клопотання засудженого ОСОБА_7 , з достатньою повнотою перевірив наявні в матеріалах особової справи документи, які свідчать про поведінку засудженого протягом усього часу його перебування в установі відбування покарання та роботу, і належним чином мотивував в ухвалі свої висновки про те, що ОСОБА_7 не довів своє безумовне виправлення та перевиховання.

Крім того, колегія суддів також враховує і ту обставину, що частина призначеного ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі була перерахована з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за правилами ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року. Зокрема засудженому за таким розрахунком в строк призначеного покарання було зараховано строк його попереднього з 02.08.2008 року по 12.05.2009 року.

Також при прийнятті рішення, колегія суддів виходить з того, що метою вироку є не тільки виправлення засудженого, запобігання вчиненню ним нових злочинів, але й кара, як відплата за вчинений злочин. У вказаній якості, кара не тільки визначає характер покарання, а й значною мірою забезпечує досягнення всіх цілей покарання, а забезпечення цієї мети, є обов`язковою відповіддю держави на вчинення злочину, а також сам факт призначення необхідного і достатнього покарання, певною мірою забезпечує почуття справедливості у потерпілого та суспільства.

А тому враховуючи наявні у справі дані, колегія суддів вважає, що на даний час призначене ОСОБА_7 покарання не повною мірою досягло мети його призначення та не призвело до достатніх позитивних змін в особистості засудженого, у зв`язку з чим апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 02 вересня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4