ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №645/4190/20 Головуючий 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/3019/20 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
з секретарем - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова апеляційні скарги захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на ухвалу Фрунзенського районного суду м.Харкова від 23 липня 2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 23 липня 2020 року задоволено частково клопотання прокурора, застосовано відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 20.09.2020 року, з заставою у розмірі 168 160 гривень.
Не погодившись з ухвалою суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Фрунзенського районного суду м.Харкова від 23 липня 2020 року та ухвалити нову ухвалу, якою застосувати відносно ОСОБА_9 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Апелянт вважає існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України не доведеним. Суддею не вказано чому не можливо застосувати більш м`який запобіжний захід та не враховано, що обвинувачений ОСОБА_9 має постійне місце проживання, мешкає разом з дружиною, працює неофіційно, на обліку у лікарів не перебуває, хворіє на туберкульоз, потребує лікування, визнав свою вину, щиро розкаявся, співпрацював з органами досудового розслідування, надавав покази по кримінальному провадженню.
Також захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Фрунзенського районного суду м.Харкова від 23 липня 2020 року та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про застосування відносно ОСОБА_10 запобіжного заходу. Вважає оскаржувану ухвалу необґрунтованою, оскільки пред`явлене обвинувачення безпідставне, додані до клопотання докази не підтверджують факт проникнення ОСОБА_10 до квартири та існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України не доведено. Застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не може обґрунтовуватися виключно тяжкістю висунутого обвинувачення. Встановлення суддею максимального розміру застави невмотивоване. Судом не враховано, що ОСОБА_10 має міцні соціальні зв`язки, на момент затримання працював неофіційно в таксі, де отримував заробітну плату, страждає на ряд тяжких хронічних захворювань, потребує додаткового лікування, в умовах слідчого ізолятору належну медичну допомогу не отримує, не має наміру переховуватися від суду, зобов`язується з`являтися за першою вимогою суду та не залишати місце проживання.

Вислухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.
При розгляді клопотання про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою судом враховано продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а також наявність обставин, які виправдовують подальше їх перебування під вартою.
Мотиви прийнятого суддею рішення викладені в ухвалі, яка в цілому відповідає вимогам ст.196 КПК України.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуютьсяОСОБА_9 , ОСОБА_10 , суд апеляційної інстанції вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, так і потерпілих.
Поряд з цим, колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами захисника адвоката ОСОБА_7 щодо необґрунтованості обвинувачення ОСОБА_10 , оскільки прокурор, як сторона обвинувачення у кримінальному провадженні, реалізуючи свої процесуальні повноваження під час судового розгляду на власний розсуд враховує наявність встановлених та доведених фактичних обставин на підставі отриманих ним доказів під час досудового розслідування. Отже, твердження про безпідставність обвинувачення та його необґрунтованість спростовується змістом обвинувального акту переданого на розгляд суду першої інстанції в якому логічно та послідовно прокурором викладено формулювання обвинувачення та наявність фактичних обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними. Оцінку доказів, в тому числі і сторони обвинувачення, суд першої інстанції надасть в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку відповідно до вимог ст.94 КК України, а тому на цій стадії процесу, тобто до закінчення судового розгляду, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із обґрунтованістю апеляційних доводів щодо безпідставності пред`явленого обвинувачення або його недоведеності.
Враховуючи особи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185 КК України, які є тяжкими злочинами та за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 6 років, за попередньою змовою групою осіб, раніше судимі, інкримінований злочин вчинили під час розгляду судами кримінальних проваджень, а саме Московським районним судом м.Харкова відносно ОСОБА_9 за ч.2 ст.187 КК України та Ленінським районним судом м.Харкова відносно ОСОБА_10 за ч.3 ст.185 КК України, офіційно не працевлаштовані, без законних джерел доходу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України продовжують існувати, а більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених.
З висновками судді погоджується і апеляційний суд, оскільки саме запобіжний захід у вигляді тримання обвинувачених під вартою на даній стадії судового процесу в повній мірі відповідає меті його застосування забезпеченню виконання обвинуваченими покладних на них процесуальних обов`язків та запобіганню спробам вчинити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України. Застосування більш м`яких запобіжних заходів до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є недостатнім.
Наявність у обвинувачених міцних соціальних зв`язків та неофіційного працевлаштування не зможе повністю усунути ризики за умови можливої перспективи призначення покарання у вигляді позбавлення волі до 6 років.
Фактичні обставини інкримінованих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 злочинів, які свідчать про їх підвищену суспільну небезпеку, у сукупності із тяжкістю можливого покарання та даними про особи обвинувачених, спростовують доводи апеляційних скарг про недоведеності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.
Застава у розмірі 168 160 гривень ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визначена судом виважено, з урахуванням тяжкості злочинів, фактичних обставин кримінальних правопорушень, майнового і сімейного стану, віку обвинувачених, ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України. Суд апеляційної інстанції також вважає, що саме такий розмір застави буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченими покладених на них обов`язків та не є завідомо непомірними для них.
Посилання захисників на незадовільний стан здоров`я обвинувачених, потребу у додатковому лікуванні, ненадання необхідної медичної допомоги в умовах слідчого ізолятору були предметом розгляду районного суду. Належного медичного висновку, який би засвідчував факт неможливості тримання останніх під вартою за станом здоров`я, апеляційному суду захисниками не надано.
Суд апеляційної інстанції роз`яснює обвинуваченим про те, що вони не позбавлені процесуальної можливості заявити клопотання про проведення судово-медичної експертизи з метою встановлення наявності або відсутності хвороби, яка перешкоджає подальшому перебуванню в умовах слідчого ізолятору.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає ухвалу Фрунзенського районного суду м.Харкова від 23 липня 2020 року законною та обґрунтованою, підстав для її скасування за доводами апеляційних скарг захисників не вбачає.
Керуючись ст.ст.405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м.Харкова від 23 липня 2020 року про застосування відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді