Справа № 308/7956/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , з участю слідчого ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, клопотання слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції Закарпатській області майора поліції ОСОБА_3 а про обрання відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Станово, Мукачівського району, Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, одруженого, працюючого водієм в ТОВ «АВЕ Мукачево», раніше не судимого, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

- запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції Закарпатській області майора поліції ОСОБА_3 перебувають матеріали досудового розслідування №0000947, за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.08.2018 року.

Із поданого клопотання вбачається, що 31 серпня 2018 року близько 09 години 30 хвилин, водій ОСОБА_5 , керуючи ввіреним йому на підставі подорожного листа №011335 транспортним засобом, а саме вантажним автомобілем марки «MAN» моделі «TGA 26.320» типу «сміттєвоз-С» реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить товариству з обмеженою відповідальністю «АВЕ Мукачево», розпочавши руху від будинку №20 та рухаючись у напрямку будинку №24, що по вулиці Вишнева в населеному пункті с.Великі Лучки, Мукачівського району, Закарпатської області, та рухаючись зі швидкістю 5 км/год. по своїй правій смузі руху, під`їжджаючи навпроти будинку №22, вказаної вулиці Вишнева, діючи всупереч вимогам п.п. 1.3.; 1.5.; 2.3. «б»; 12.3.; 13.1. та 13.3. Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки що склалася та її зміни, з моменту виникнення небезпеки для руху, яку він об`єктивно був спроможний виявити, не дотримався безпечного інтервалу відстані між правою боковою частиною керованого ним автомобіля та іншим об`єктом, за якої гарантована безпека дорожнього руху, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху, не вживав заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на пішохода гр. ОСОБА_7 , який у той час, перебуваючи на дорозі у стані тяжкого алкогольного сп`яніння, своїми рухами, поведінкою, подавав оточуючим явні ознаки алкогольного сп`яніння, чим самим і створював водія ОСОБА_5 небезпеку для подальшого руху.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження у вигляді: забійно-рваної рани лівого плеча по задньошньо-внутрішньо-боковій поверхні з переходом на передню поверхню грудної клітки зліва та передньо-черевну стінку і забійно-рвані рани лівого плеча по задньо-внутрішньо-боковій поверхні з переходом на передню поверхнею грудної клітки та передню черевну стінку і забійно-рвані рани нижньої третини правого передпліччя, середньої та нижньої третини правого стегна по передній поверхні; ділянки здирання лівого стегна; переломи ребер зліва з 3 по 12, по біля грудній, середньо-ключичній та задньо-підпахвинній лінії із зміщеннями та крововиливами у оточуючі м`які тканини та ушкодженням пристінкової плеври; перелом ребер справа з 3 по 12 по біля грудинній та передньо-підпахвинній лініях з крововиливом у оточуючі м`які тканини та ушкодженням пристінкової плеври, а в проекції 4-8 ребер по передньо-підпахвинній лінії; двобічні багато уламкові переломи лонних та седалішних кісток, а також крил підвздовшних кісток з крововиливом у оточуючі м`які тканини; відкриті багато уламкові переломи плечової кістки в ділянці верхньої та середньої третини; відкриті переломи обох кісток правого передпліччя в ділянці нижньої третини; відкритого перелому правої стегнової кістки в ділянці середньої третини зі зміщенням відламків та крововиливом у оточуючі м`які тканини; множинних розривів та розчавлення легень, серцевої сорочки, м`язу серця, нирок, печінки, кишківника множинними крововиливами навколо.

Виявлені тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупих твердих предметі із значною силою, в швидкій послідовності, одне за одним, і є характерними для травми людини від перекочування колесами рухаючогося транспорту (великої вантажопідйомності) і вкладаються в час події, що мала місце 31.08.2018 року.

За своїм характером та степенем тяжкості вищезазначені тілесні ушкодження, згідно п.2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті його.

При судово-токсикологічному дослідженні трупної крові гр. ОСОБА_7 виявлено етиловий спирт в концентрації 3,37 %0, що стосовно живих осіб, відповідає тяжкому алкогольному сп`янінню.

Таким чином, водій ОСОБА_5 порушив вимоги п.п. 1.3.; 1.5.; 2.3. «б»; 12.3.; 13.1. та 13.3. Правил дорожнього руху України, якими визначено:

п.1.3. - Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими;

п.1.5. - Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити підрозділ міліції, власника дороги або уповноважений ним орган;

п.2.3. - Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п.12.3. - У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.;

п.13.1. - Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу;

п.13.3. - Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху.

Невиконання водієм ОСОБА_5 вказаних вимог п.п. 1.3.; 1.5.; 2.3. «б»; 12.3.; 13.1. та 13.3. Правил дорожнього руху України, знаходиться в прямому причинному зв`язку з наступившими наслідками, зокрема отриманням гр. ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, що потягли за собою його смерть.

У вчиненні кримінального правопорушення обґрунтовано підозрюється ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець села Станово, Мукачівського району, Закарпатської області, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою-спеціальною освітою, одружений, працюючий водієм ТОВ «АВЕ Мукачево», раніше не судимий.

14.07.2020 органом досудового розслідування гр. ОСОБА_5 у встановленому ст. ст. 276, 277 та 278 Кримінального процесуального кодексу України повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого, ч. 2 ст. 286 КК України, шляхом надсилання поштою разом з пам`ятку про процесуальні права та обов`язки підозрюваного та повістку про виклик, а 12.08.2020 повідомлено про підозру ОСОБА_5 вручено під розпис.

Наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами, а саме: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та схемою до нього від 31.08.2018; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_8 від 19.09.2018 та від 02.10.2019; протоколом допиту свідка ОСОБА_9 від 02.10.2019; протоколом огляду транспортного засобу від 11.10.2019; висновком комісійної судово-медичної експертизи трупа гр. ОСОБА_7 від 01.11.2019 за №58, згідно якого, тілесні ушкодження, отримані ним в результаті даної ДТП згідно п.2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті його. Виявлені тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупих твердих предметів, які діяли з прикладанням значної сили, в швидкій послідовності, одне за одним, і є характерними для травми від перекочування колесами рухаючогося транспортного засобу (великої вантажепідйомності) передніми та задніми правими колесами; висновком судової транспортно-трасологічної експертизи від 21.10.2019 за №10/389, згідно якого, наїзд на пішохода відбувся на проїзній частині дороги в місці положення трупа, пр. и цьому автомобіль марки «MAN» моделі «TGA 26.320» типу «сміттєвоз-С» реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходився в положенні паралельному до проїзної частини; висновком судової авто-технічної експертизи технічного стану транспортного засобу від 10.09.2018 за №134, згідно якого, на момент огляду і експертного дослідження гальмівна система, рульове керування, система освітлення та світлової сигналізації та ходова частина автомобіля марки «MAN» моделі «TGA 26.320» типу «сміттєвоз-С» реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходилися в працездатному стані та могли викон6увати функції, передбачені конструкцією; протоколом проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_9 від 16.10.2019; висновком судової авто-технічної експертизи від 25.10.2019 за №10/415, згідно якого, з технічної точки зору причиною настання даної ДТП, ситали дії водія автомобіля марки «MAN» моделі «TGA 26.320» типу «сміттєвоз-С» реєстраційний номер НОМЕР_1 гр. ОСОБА_5 , який не дотримався вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, маючи технічну можливість об`єктивно оцінити дорожні умови та обстановку, не застосував своєчасне гальмування транспортного засобу; висновком судової авто-технічної експертизи від 03.02.2020 за №1167, згідно якого, з технічної точки зору причиною виникнення даної ДТП, ситали дії (бездіяльність) водія автомобіля марки «MAN» моделі «TGA 26.320» типу «сміттєвоз-С» реєстраційний номер НОМЕР_1 гр. ОСОБА_5 , який не з моменту виникнення йому небезпеки для руху не вижив заходів до своєчасного застосування екстреного гальмування; та іншими матеріалами кримінального провадження.

Таким чином, ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

Клопотання слідчого мотивоване тим, що підозрюваний ОСОБА_5 стороною обвинувачення обгрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, яке, відповідно до ст.12 КК України, відносяться до категорії тяжких, за яке передбачено покарання від трьох до восьми років позбавлення волі, що може бути підставою та мотивом для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду, може незаконно впливати на свідка ОСОБА_9 , який працює разом з ним в ТОВ «АВЕ Мукачево» на посаді вантажника, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншими чином, а тому наявні достатні підстави вважати, що існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, а тому застосування більш м`яких запобіжних заходів таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава, будуть не достатньо ефективними запобіжними заходами для запобігання ризикам порівняно із взяттям під варту.

Слідчий та прокурор в судовому засіданні дане клопотання підтримали в повному обсязі, просили обрати відносно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні проти застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечили, просили відмовити його в обранні.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали клопотання суд приходить до наступного.

У провадженні слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції Закарпатській області майора поліції ОСОБА_3 перебувають матеріали досудового розслідування №0000947, за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.08.2018 року.

Під час розгляду даного клопотання встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч.2 ст.286 КК України.

Як вбачається з матеріалів досудового розслідування, ОСОБА_5 , відносяться до категорії тяжких, за яке передбачено покарання від трьох до восьми років позбавлення волі.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

У відповідності до п.9 Листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №511-550/0/4-13 від 04.04.2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» виключною (єдиною) метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК. Слідчий суддя, суд має зважати, що слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу за відсутності для цього підстав, передбачених ст. 177 КПК. Тому в разі розгляду відповідного клопотання, не підкріпленого визначеними у КПК метою та підставами, останнє має бути відхилено.

Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК та не підлягає розширеному тлумаченню. Запобіжний захід застосовується з метою запобігання спробам підозрюваного, обвинуваченого (ризикам):

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-які з речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Урахування такої обставини для прийняття рішення передбачає встановлення правдоподібності та достовірності заявлених органом досудового розслідування фактичних обставин;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому ця особа підозрюється, обвинувачується.

Обгрунтованість підозри, повідомленої стороною обвинувачення ОСОБА_5 підтверджується наступними зібраними матеріалами досудового розслідування, а саме:

?протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та схемою до нього від 31.08.2018;

?протоколом допиту потерпілого ОСОБА_8 від 19.09.2018 та від 02.10.2019; протоколом допиту свідка ОСОБА_9 від 02.10.2019;

?протоколом огляду транспортного засобу від 11.10.2019;

?висновком комісійної судово-медичної експертизи трупа гр. ОСОБА_7 від 01.11.2019 за №58, згідно якого, тілесні ушкодження, отримані ним в результаті даної ДТП згідно п.2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті його. Виявлені тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупих твердих предметів, які діяли з прикладанням значної сили, в швидкій послідовності, одне за одним, і є характерними для травми від перекочування колесами рухаючогося транспортного засобу (великої вантажепідйомності) передніми та задніми правими колесами;

?висновком судової транспортно-трасологічної експертизи від 21.10.2019 за №10/389, згідно якого, наїзд на пішохода відбувся на проїзній частині дороги в місці положення трупа, пр. и цьому автомобіль марки «MAN» моделі «TGA 26.320» типу «сміттєвоз-С» реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходився в положенні паралельному до проїзної частини;

?висновком судової авто-технічної експертизи технічного стану транспортного засобу від 10.09.2018 за №134, згідно якого, на момент огляду і експертного дослідження гальмівна система, рульове керування, система освітлення та світлової сигналізації та ходова частина автомобіля марки «MAN» моделі «TGA 26.320» типу «сміттєвоз-С» реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходилися в працездатному стані та могли викон6увати функції, передбачені конструкцією; протоколом проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_9 від 16.10.2019;

?висновком судової авто-технічної експертизи від 25.10.2019 за №10/415, згідно якого, з технічної точки зору причиною настання даної ДТП, ситали дії водія автомобіля марки «MAN» моделі «TGA 26.320» типу «сміттєвоз-С» реєстраційний номер НОМЕР_1 гр. ОСОБА_5 , який не дотримався вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, маючи технічну можливість об`єктивно оцінити дорожні умови та обстановку, не застосував своєчасне гальмування транспортного засобу;

?висновком судової авто-технічної експертизи від 03.02.2020 за №1167, згідно якого, з технічної точки зору причиною виникнення даної ДТП, ситали дії (бездіяльність) водія автомобіля марки «MAN» моделі «TGA 26.320» типу «сміттєвоз-С» реєстраційний номер НОМЕР_1 гр. ОСОБА_5 , який не з моменту виникнення йому небезпеки для руху не вижив заходів до своєчасного застосування екстреного гальмування; та іншими матеріалами кримінального провадження.

Відповідно п.3 абз.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» від 25.04.2003 року №4, запобіжні заходи застосовується за наявності підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений буде намагатись ухилятися від слідства або суду, перешкоджати встановленню істини по кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Разом з тим взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку з чим такий обирається лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають норм КПК України, і його належної поведінки.

В п. 13.3 вищевказаної Постанови роз`яснено, що обов`язковою умовою взяття під варту (виходячи з його правової природи) має бути обґрунтована впевненість судді в тому, що більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.

Це можливо, коли особа немає постійного місця проживання, зловживає спиртними напоями чи вживає наркотичні засоби, продовжує вчиняти злочини, підтримує соціальні зв`язки негативного характеру, порушила умови запобіжного характеру, не пов`язаного з позбавленням волі, раніше ухилялася від слідства, суду чи виконання судових рішень.

Відповідно до мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 липня 2003 року №14-рп/2003 в справі №1-23/2003, тяжкість злочину законом не визначається, як підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту, і при цьому, за своєю правовою природою запобіжний захід не є кримінальним покаранням.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

При дослідженні доданих до клопотання доказів, не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій, слідчий суддя приходить до висновку про наявність обґрунтованої підозри про причетність гр. ОСОБА_5 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Обґрунтованість підозри стверджується наявними в долучених на обґрунтування клопотання документах даними, які на даній стадії процесу є достатніми для висновку про обґрунтованість підозри.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Слідчий суддя враховує, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Враховуючи вищенаведене, слідчий суддя приходить до висновку, що підозра ОСОБА_5 у вчиненні даного кримінального правопорушення за відсутності фактичних даних, які б свідчили про те, що інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити його належної поведінки та виконання процесуальних обов`язків, передбачених КПК України, не є підставою для обрання найбільш суворої міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

Оцінюючи доводи прокурора про необхідність обрання ОСОБА_5 міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою уникнення від притягнення до кримінальної відповідальності, вчинення іншого кримінального правопорушення, суд констатує, що їх можливе настання не доведено прокурором жодним доказом. Також прокурором не доведено те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього кодексу, враховуються обставини, передбачені ст. 178 КПК України.

Згідно ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Також при обранні виду запобіжного заходу враховуються й вимоги п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Згідно з висновком, викладеним ЄСПЛ у справі "Ілійков проти Болгарії" від 26 липня 2001 року, не арештований, а сторона обвинувачення повинна продемонструвати дані, які свідчать з достатнім ступенем переконливості, що арештованому необхідно знаходитися під вартою.

У контексті достатності підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою як найбільш суворого, ЄСПЛ у рішенні у справі "В. проти Швейцарії" від 26 січня 1993 року дійшов висновку, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки в залежності від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховуватись від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою. У рішенні у справі "Мамедова проти РФ" від 01 червня 2006 року Суд констатував, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину

Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови).

Посилання прокурора на те, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, яке, відповідно до ст.12 КК України, відносяться до категорії тяжких, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років, не може безумовно свідчити про те, що підозрюваний у випадку застосування до нього іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, може переховуватись від органів досудового слідства або суду. Більш того, слідчий не вказав які небудь риси особистості або поведінки підозрюваного, які б виправдали його висновок про наявність небезпеки, що ОСОБА_5 має намір переховуватись від органів досудового слідства або суду (про необхідність оцінки таких обставин при обранні судом запобіжного заходу зазначив ЄСПЛ у рішенні у справі "Мамедова проти РФ" від 01 червня 2006 року).

Частиною 1 статті 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Так, з наданих у судовому засіданні пояснень підозрюваного та його захисника вбачається, що ОСОБА_5 є одружений, має постійне місце роботи (працює водієм в ТОВ «АВЕ Ужгород», має постійне місце проживання.

Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати місце проживання цілодобово або в певний період доби (ч.1 ст. 178 КПК України).

Відповідно до п. «с» ч.1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Таким чином, заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, слідчий суддя вважає за потрібне застосувати відносно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід у виді домашнього арешту без застосуванням електронного засобу контролю та забороною залишати місце постійного проживання у нічний час доби на період з 23год. 00хв. до 06год. 00хв. наступного дня, оскільки достатнім буде саме такий запобіжний захід, який зможе забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігти ризикам, визначених ст.177 КПК України.

Керуючись ст.ст.176, 178, 181, 184, 186, 193, 194, 196, 309, 310 КПК України, суд, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції Закарпатській області майора поліції ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити.
Обрати відносно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Станово, Мукачівського району, Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, одруженого, працюючого водієм в ТОВ «АВЕ Мукачево», раніше не судимого, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, без застосування електронних заходів контролю, заборонивши останньому залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 у в період з 23год. 00хв. до 06год. 00хв. наступної доби.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_5 наступні обов`язки:

?прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді або суду на їх першу вимогу, кожного разу у визначений ними час;

?не відлучаться із населеного пункту, в якому він фактично проживає, без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді або суду;

?повідомляти слідчого, прокурора, слідчого суддю або суд про зміну свого місця проживання;

?здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_5 , що в разі невиконання вищезазначених обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Контроль за виконанням обраного запобіжного заходу доручити начальнику Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області.

Строк дії ухвали про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців, а датою закінчення є 09 жовтня 2020 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду: ОСОБА_1