ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/3093/20 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/3582/20 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: Продовження строку тримання під вартою
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , з участю перекладача ОСОБА_10 , без участі потерпілої ОСОБА_11 належним чином повідомленої про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу за апеляційною скаргою обвинуваченого та його захисника на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 05.10.2020 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою, продовжено дію запобіжного заходу до обвинувачених ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у виді тримання під вартою до 03.12.2020 року, включно.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, захисник подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та застосувати до ОСОБА_7 більм м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт вказав, що в порушення вимог ст. 184 КПК України, копія клопотання та матеріли, які обґрунтовували необхідність застосування запобіжного заходу не була надана обвинуваченому та його захиснику не пізніше ніж за три години до початку його розгляду.

Крім того послався на положення аб.10 п.20-5 розділу IX «перехідні положення» КПК України, яким передбаченого, що під час досудового розслідування та під час судового розгляду прокурор або слідчий за погодженням прокурора має подавати клопотання про продовження строку тримання під вартою не пізніше ніж за десять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Вказав, що подане прокурором клопотання є ідентичне попереднім, яке не містить жодного обґрунтованого ризику.

Зауважує, що обвинувачений ОСОБА_7 не визнає себе винним, не має на мети переховуватись, а сприятиме слідству.

Також зазначив, що ОСОБА_7 раніше не судимий, не перебуває на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах, за місцем проживання характеризується задовільно, має адресу мешкання на території України

Також подав апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_7 , в якій просив скасувати ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 05.10.2020 року.

В обґрунтування своїх вимог апелянт вказав, що він є громадянином Грузії, та не розуміє українську мову, йому не було надано клопотання про продовження строку тримання під вартою, а ні на українській мові, а ні на грузинській.

Вказав, що до вимог КПК відповідне клопотання про продовження строку тримання під вартою повинно бути йому надано за три години до судового засідання, однак копію такого клопотання він отримав лише в СІЗО 09.10.2020 року.

Вказує, що посилання прокурора в клопотання про продовження строку тримання під вартою, як на один з ризиків передбачений ст. 177 КПК України знищення доказів, а саме документів або предмети, які необхідні для встановленні істини, на його думку не відповідають дійсності.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений, його захисник підтримали доводи апеляційних скарг, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Потерпіла заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Прокурор вважав оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, просив залишити вимоги апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника без задоволення.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого, його захисника, думку потерпілої та прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам : переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення ; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, ст.177 КПК України.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так ОСОБА_7 обвинувачується у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.4 ст. 185 КК України, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від 3 до 6 років та від 5 до 8 років позбавлення волі, які відповідно до ст.12 КК України є тяжкими злочинами.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_7 інкримінується таємне викрадення чужого майна поєднаного з проникненням в житло, вчинене за попередньою змовою групою осіб у великих розмірах, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні свідчить про наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

Також апеляційний суд бере до уваги, що ОСОБА_7 є уродженцем Республіки Грузії і є громадянином цієї Держави, хоча і одружений та має фактичне місце мешкання в Полтавській області, на думку колегії суддів вірно свідчить про існування ризиків його переховування від правоохоронних органів та суду.
Також судом першої інстанції було встановлено факт існування ризику впливати на свідків з боку обвинуваченого, та беручи до уваги, що справа перебуває в суді першої інстанції на стадії судового провадження, свідки ще не допитані, з метою отримати показання свідків на свою користь, обвинувачений ОСОБА_7 може вдатися до дій, пов`язаних з тиском на них.
Крім того, як вбачається з матеріалів провадження ОСОБА_7 не працює, що на думку колегії суддів свідчить про відсутність постійного джерела прибутку, враховуючи тяжкість злочину, що в свою чергу свідчить про існування на теперішній час ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності в поданому прокурором клопотанні обґрунтованих ризиків, передбачених ст. 177 КПК України

Відповідно до правової позиції викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», «розумність» строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотання про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».

Доводи апеляційних скарг захисника та обвинуваченого щодо порушення вимог ч.2 ст. 184 КПК України, то апеляційний суд до уваги не бере, оскільки положень вказаної статті застосовуються під час розгляду клопотання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, а не його продовження.

Слід зазначити, що згідно наявних матеріалів кримінального провадження копію клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_7 було надіслано останньому у перекладі на грузинську мову.

Та доводи обвинуваченого щодо отримання такої копії клопотання лише 09.10.2020 року апеляційний суд до уваги не бере, оскільки суду не було надано відповідних доказів.

Також апеляційний суд відкидає доводи щодо порушення вимог, передбачених абз. 10 п.20-5 розділу IX «перехідні положення» КПК України, оскільки згідно аркуша справи 36, клопотання про продовження строку тримання під вартою прокурором було подано 24.09.2020 року, тобто не пізніше 10 днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Посилання захисника на відомості про особу ОСОБА_7 , а також про те, що він не визнає свою вину та про необхідність застосувати відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, на думку колегії суддів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Доводи обвинуваченого щодо одного з ризиків, передбачено ст. 177 КПК України, а саме знищення доказів, документів або предметів необхідних для встановлення істини по справі, яким прокурором було обґрунтовано необхідність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , колегія суддів до уваги не бере, оскільки зміст такого клопотання не містить посилань на ризик, передбачений п.2 ч.1 ст. 177 КПК України.

З урахуванням обставин вчинених обвинуваченим ОСОБА_7 тяжких злочинів проти власності, передбачених ч.3 ст. 185 та ч.4 ст. 185 КК України, які є злочином небезпечним для суспільства, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в повній мірі та у визначеному законом порядку враховано всі обставини, особу обвинуваченого та його соціальні зв`язки, та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, що може бути виправдано, наявністю конкретного суспільного інтересу по даній справі.

Тому колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду не встановлено.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг.
Керуючись ч.2 ст. 376, ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 05.10.2020 року про задоволення клопотання прокурора та про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 03 грудня 2020 року, включно, щодо обвинуваченого ОСОБА_7 ,- залишити без змін.

Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

__________ ____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4