Постанова
іменем України
01 грудня2020 року
м. Київ
справа №331/8037/17
провадження № 51-2678км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 09 квітня 2020 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Запоріжжя, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 ,
виправданого за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вирокомЖовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2018 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.Запобіжний захід у вигляді застави скасовано.Повернуто заставу в розмірі 33680 грн, внесену заставодавцем ОСОБА_9 .

Позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди залишено без розгляду.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 09квітня 2020 року вирок місцевого суду залишив без змін.
Згідно з обвинувальним актом, органом досудового розслідування ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення в тому, що він, будучи особою, раніше судимою за вчинення корисливого злочину, знову вчинив корисливий злочин. Так, 18 жовтня 2017 року приблизно о 18:20 ОСОБА_8 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, повторно, з метою особистого збагачення, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, біля будинку №41 на вул. Благовєщенській у м. Запоріжжі шляхом ривку відкрито викрав з шиї потерпілої ОСОБА_10 золотий ланцюжок вагою 6,97 г 585 проби розміром 50 смвартістю 5230 грн та золотий підвісок вагою 1,45 г 585 проби вартістю 1085 грн, чим завдав потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 6315 грн. Після цього ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзіпрокурорпросить скасувати на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК),судові рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своєї позиції прокурор вказує, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , висновки службового розслідування від 12 лютого 2018 року, визнав недопустимими матеріали тимчасового доступу та похідні від них докази. Також зазначає про неможливість відтворення записів судових засіданьвід 07 серпня 2018 року та 30 серпня 2018 року.На вказані порушення апеляційний суд не звернув уваги та не усунув їх.Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції прокурорне підтримав касаційної скарги прокурора, захисник заперечував проти її задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 вказаного Кодексу Суд не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту слідства, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а при його перегляді виходить з обставин, установлених судами нижчих інстанцій.
У касаційній скарзі, за її змістом, прокурор, окрім іншого, посилається на неповноту розгляду справи, не погоджуються зустановленими фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як їхперевірки в силу статей 433, 438 КПК до повноважень суду касаційної інстанції не віднесено.
Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Положеннями ст. 94 КПК встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

За приписами п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Ухвалюючи виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_8 , суд першої інстанції вищевказаних вимог кримінального процесуального закону дотримався.

Перевіривши зібрані на досудовому слідстві докази та оцінивши кожен з них із точки зору допустимості, належності, достовірності,а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та виправдав його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК.Як убачається з мотивувальної частини вироку, у ній викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_8 , та підстави його виправдання із зазначенням відповідних мотивів.
Вирок місцевого суду відповідає вимогам ст. 370 КПК.
Доводи касаційної скарги прокурора про те, що судом першої інстанції не взято до уваги показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Суд вважає неспроможними. Так, місцевий суд,оцінюючи показання свідка ОСОБА_11 , урахувавши його стан, а також дані відеозапису з камер спостереження, обґрунтовано вказав на неможливість такого перебігу подій, про який стверджував свідок,у період часу, зафіксований на відеозаписі. Щодо свідка ОСОБА_12 , то він є працівником поліції та того вечора чергував. Про обставини події йому відомо лише зі слів потерпілої ОСОБА_10 , яка у свою чергу в судовому засіданні на підставі ст. 63 Конституції України відмовилась давати пояснення. Таким чином, місцевий суд, безпосередньо дослідивши показання вказаних свідків, оцінивши їх у сукупності з іншими доказами у справі, дійшов обґрунтованого висновку, що вони не можуть з достатньо переконливістю свідчити про вчинення кримінального правопорушення саме ОСОБА_8 .
Твердження в касаційній скарзі про безпідставне визнання судом недопустимими доказами матеріалів тимчасового доступу та похідних від них доказів також не знайшли свого підтвердження. Як убачається з матеріалів провадження,на підтвердження обвинувачення прокурором було надано копії матеріалів адміністративної справи щодо ОСОБА_8 , затриманого у зв`язку з вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП. Згідно з копією протоколу огляду від 18 жовтня 2017 року під час огляду речей ОСОБА_8 в порядку ст. 34 Закону України «Про Національну поліцію» серед іншого було виявлено фрагмент виробу, схожого на золото, при цьому опис вказаного предмета не здійснювався, індивідуальні ознаки не зафіксовані. Крім того, під час розслідування кримінального провадження фрагмент виробу, схожого на золото, слідчим не вилучався. Таким чином, оцінюючи вказаний доказ, місцевий суд з посиланням на положення статей 208, 237 КПК обґрунтовано вказав, що його отримано з порушенням кримінального процесуального законодавства, а всі похідні докази визнав недопустимими.

Не обґрунтованими є також доводи прокурора щодо неврахування судом висновку службового розслідування від 12 лютого 2018 року. Так, за змістом ч. 1 ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Натомість висновок, на який посилається прокурор у своїй скарзі, є лише результатом службової перевірки за заявою ОСОБА_8 про застосування до нього насильства під час затримання працівниками поліції за фактом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КУпАП.
Що стосується доводів прокурора про неможливість відтворення записів судових засідань від 07 серпня 2018 року та 30 серпня 2018 року, то вони є неприйнятними. Так у судовому засіданні 07 серпня 2018 року було вирішено питання щодо переведення обвинуваченого ОСОБА_8 з Оріхівської виправної колонії №88 УДПтС у Запорізькій області до Запорізького СІЗО та відкладено судовий розгляд. Також, було відкладено і судове засідання 30 серпня 2018 року у зв`язку з неявкою обвинуваченого. Зважаючи на незначний обсяг інформації, а також ступінь її значимості для вирішення справи по суті, неможливість відтворення вказаних записів не перешкодила суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому не може визнаватися тим істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що тягне за собою наслідки, визначені п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК.
Апеляційний суд, переглядаючи вказаний вирок за апеляційною скаргою прокурора, ретельно перевіривдоводи, викладені в ній, які за змістом є аналогічними доводам у касаційній скарзі та обґрунтовано спростував їх, виклавши в ухвалі мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування судових рішень, про що йдеться в касаційній скарзі прокурора, у результаті перевірки кримінального провадження не встановлено.
Таким чином, ураховуючи наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:
Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 09 квітня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3