Номер провадження: 11-кп/813/1589/20
Номер справи місцевого суду: 947/6306/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,
розглянувши у письмовому апеляційному провадженні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 травня 2020 року, якою ОСОБА_7 обвинуваченому у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України був продовжений строк тримання під вартою у кримінальному проваджені внесеному до ЄРДР за №0000034 від 08.01.2020 року,

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 травня 2020 року під час судового розгляду обвинуваченому ОСОБА_7 був продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, до 21 липня 2020 року включно.

В якості альтернативного запобіжного заходу визначена застава - 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 168 160 гривень та у разі внесення застави на обвинуваченого покладені обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржену ухвалу та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що ухвала суду є незаконною з огляду на те, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України жодними доказами не підтверджуються.

Захисник зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має постійне місце проживання, має на утриманні малолітню дитину, що підтверджує його міцні соціальні зв`язки.

До початку апеляційного розгляду від прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_8 надійшла заява, в якій останній просив розглянути апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , без участі прокурора.

До початку апеляційного розгляду захисник ОСОБА_6 надіслав заяву, в якій просив розглянути апеляційну скаргу за його відсутності, вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів, керуючись ч.1 ст.406 КПК України, вважає за можливе ухвалити судове рішення за результатами розгляду вищевказаної апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 за результатами письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали судового провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Частиною першою ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Статтею 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантується право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

13.06.2019 року рішенням Конституційного суду України №4-р/2019 року було вирішено питання про можливість оскарження стороною захисту ухвал суду першої інстанції щодо застування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або у продовженні його строку під час судового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Згідно з приписами ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0000034 від 08 січня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а тому на даному етапі питання щодо обґрунтованості обвинувачення, оцінки доказів та встановлення вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину відноситься до компетенції суду першої інстанції за результатами судового розгляду.

Оскарженою ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 22 травня 2020 року обвинуваченому ОСОБА_7 було продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, до 21 липня 2020 року включно.

Зазначене рішення суд першої інстанції мотивував наявністю у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які на думку суду свідчать про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк до семи років. Таким чином, враховуючи тяжкість покарання, у разі доведеності його вини, існує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватись від суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

Ризик того, що обвинувачений може переховуватися від суду також підтверджується і тією обставиною, що ОСОБА_7 є громадянином іншої держави, у зв`язку з чим має об`єктивну можливість з метою уникнення покарання виїхати за межі України.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції вірно врахував ту обставину, що ОСОБА_7 перебував у розшуку та був затриманий на підставі ухвали слідчого судді, що також підтверджує ризик того, що обвинувачений може переховуватися від суду.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що на цей час Київським районним судом м.Одеси проводиться судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, у зв`язку з чим існує ризик того, що обвинувачений може вчинити інший злочин.

Щодо тверджень захисника про те, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, у зв`язку з чим до нього може бути застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту, апеляційний суд вважає неспроможними з огляду на таке.

У матеріалах провадження відсутні відомості про належність обвинуваченому ОСОБА_7 на праві власності житла.

Разом з тим, встановлення домашнього арешту у житлі третьої особи фактично є втручанням у право власності такої особи та передбачає певні обмеження права особи (володільця) на недоторканність житла. Зокрема, ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передається для виконання органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого. Працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на обвинуваченого зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю (частина 3, 5 статті 181 КПК).

З цих підстав для встановлення судом домашнього арешту стосовно обвинуваченого у житлі третьої особи суд має попередньо переконатись у наявності на це згоди власника житла та осіб, які проживають в ньому. Докази наявності такої згоди має надати суду зацікавлена сторона.

Проте захисник не повідомив апеляційному суду адресу житла третьої особи, за якою можливо встановити домашній арешт стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , не надав документи, що підтверджуються право власності особи на це житло, придатність для проживання та можливість проживання в ньому ОСОБА_7 , а також згоду власника та осіб, які в ньому проживають, на встановлення за місцем їх проживання домашнього арешту обвинуваченого, правові підстави проживання в цьому житлі останнього.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, що підтверджується характеристикою особи обвинуваченого ОСОБА_7 , який, знаходячись в працездатному віці, офіційно не працевлаштований, не має офіційних джерел доходу, а тому існує ризик вчинення обвинуваченим іншого корисливого злочину.

Апеляційний суд бере до уваги обставини, що відповідно до положень ст.178 КПК України слід враховувати при обранні запобіжного заходу, а саме те, що, ОСОБА_7 не має постійного місця проживання в Україні, не одружений, не має осіб, що перебувають на його утриманні, що свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків.

При цьому, апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо наявності на утриманні ОСОБА_7 малолітньої дитини, з огляду на те, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, не мав законних джерел доходу, тому відсутні підстави вважати, що дитина перебуває на його утриманні. Крім того, жодних документів, які б підтверджували наявність в обвинуваченого дитини до апеляційної скарги додано не було.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження з урахуванням даних, що характеризують особу обвинуваченого, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового провадження лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 перебуває та зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, на які прокурор посилався у судовому засіданні.

Відповідно до ч.4 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні:

1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування;

2) щодо злочину, який спричинив загибель людини;

3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя з урахуванням положень п.2 ч.5 ст.182 КПК України, обставин злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , особи обвинуваченого, обґрунтовано визначив заставу у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 168 160 гривень, оскільки саме такий розмір застави, у разі його внесення, буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти заявленим у клопотанні прокурора ризикам.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необґрунтованими, а суд першої інстанції дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та не виявив перешкод для застосування такого запобіжного заходу, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, а визначений розмір застави є необхідним та достатнім для забезпечення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Частиною 1 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) змінити ухвалу;

3) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 406, 407, 409, 419, 532 КПК України,
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
УхвалуКиївського районного суду м. Одеси від 22 травня 2020 року, якою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, був продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, до 21 липня 2020 року включно залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4