Справа №583/1544/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/223/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 серпня 2020 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

До апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 серпня 2020 року відносно ОСОБА_6 , в якій адвокат просить змінити вирок суду в частині призначеного ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом на строк 2 роки, виключивши його з резолютивної частини вироку.

Даним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки. Відповідно до вимог ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі ч.4 ст.72 КК України призначене ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки визначено виконувати окремо.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили не обирався.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Арешт на майно, що було накладено згідно з ухвалою слідчого судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 квітня 2020 року після вступу вироку у законну силу, постановлено скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, вважає, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому занадто суворе покарання, а саме, що призначене йому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом на строк 2 роки не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і по суті не виконує визначену кримінальним законом мету, а лише створює перешкоди в життєдіяльності ОСОБА_6 .

Апелянт зазначає, що для ОСОБА_6 необхідним є мати право керування транспортним засобом, оскільки його дружина є фізичною особою-підприємцем, яка має магазин з продажу продовольчих товарів, а на автомобілі ОСОБА_6 здійснює закупку товару для подальшого продажу. Дана підприємницька діяльність є основним видом доходу родини ОСОБА_9 .

Також на думку ОСОБА_7 , враховуючи обставини ДТП, родинні стосунки між ОСОБА_6 та потерпілою, яка є його донькою і в суді першої інстанції просила взагалі не притягати обвинуваченого до відповідальності, призначення ОСОБА_6 додаткового покарання є зайвим.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у тому, що 02 квітня 2020 року о 12-50 годині, керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen transporter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , при виїзді заднім ходом з подвір`я власного господарства, розташованого по АДРЕСА_1 , в умовах обмеженої видимості, діючи всупереч вимогам п.п.10.9, 12.3 Правил дорожнього руху України, належним чином не переконався, що рух заднім ходом є безпечним, здійснив наїзд на свого малолітнього онука ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в наслідок чого він помер. Таким чином, ОСОБА_6 своїми необережними діями, які виразилися в недотриманні вимог п.п.10.9 та 12.3 ПДР України особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, вчинив кримінальне правопорушення за ч.2 ст.286 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскаржуваного судового рішення, доводи захисника та обвинуваченого на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України за обставин, викладених у вироці, а також правильність юридичної кваліфікації його дій у поданій апеляційній скарзі не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, тому вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України кваліфіковані правильно.

Що стосується призначеного обвинуваченому покарання, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Судом першої інстанції, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , взято до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який вину визнав, щиро розкаявся, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у наркологічному та у психіатричному диспансерах не перебуває, врахував його вік, сімейний стан. Згідно з висновком щодо результатів медичного огляду ознак сп`яніння у обвинуваченого ОСОБА_6 виявлено не було.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

До обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 суд відніс вчинення злочину щодо малолітнього.

За наявності вищевказаних обставин, суд першої інстанції, дійшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі зі звільненням обвинуваченого від реального відбуття покарання на підставі ст.75 КК України, що в апеляційній скарзі захисником не оскаржується.

Перевіряючи судове рішення в частині призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом строком на 2 роки та відхиляючи доводи апеляційної скарги захисника про необґрунтованість його призначення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, санкція ч.2 ст.286 КК України надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати до особи таке додаткове покарання. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування і є правом суду.

Призначаючи обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 вчинив порушення ПДР, що потягло за собою тяжкі наслідки, що свідчить про несумлінне ставлення обвинуваченого до безпеки дорожнього руху.

З необхідністю призначення обвинуваченому додаткового покарання погоджується і колегія суддів, на переконання якої, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 крім основного покарання, ще й додаткове, розмір якого визначив у межах санкції статті, за якою його обвинувачено.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними посилання захисника у доводах апеляційної скарги на те, що підприємницька діяльність з продажу продовольчих товарів є основним видом доходу родини ОСОБА_9 , для провадження якої обвинуваченому необхідно мати право керування транспортним засобом, щоб здійснювати закупівлю товарів, виходячи з наступного.

Так, Верховний Суд у постанові від 12 березня 2019 року (справа №495/9188/16-к) зазначив, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Колегія суддів, відхиляючи доводи апеляційної скарги захисника про те, що позбавлення права керування транспортним засобом суттєво вплине на можливість ОСОБА_6 самозабезпечення, виходить з того, що сам ОСОБА_6 є пенсіонером, а позбавлення його протягом двох років права керування транспортним засобом не впливає на можливість його дружини здійснювати підприємницьку діяльність та не позбавляє її можливості налагодити постачання товару іншим способом.

З приводу посилання захисника на те, що потерпіла просила взагалі не призначати обвинуваченому покарання, то дана обставина не може бути для суду імперативною вказівкою не призначати йому покарання за наявності доказів на підтвердження вини обвинуваченого у вчиненні злочину. Крім того, ОСОБА_6 звільнений від реального відбування основного покарання у виді позбавлення волі. При цьому, кримінальне правопорушення, передбачене ст.286 КК України законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху, тому думка потерпілого щодо виду та розміру покарання сама по собі не є вирішальною в цьому питанні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування оскаржуваного вироку або будь-яких інших доводів, які б давали суду підстави для задоволення апеляційної скарги, обвинуваченим не наведено.

Отже, висновок суду, з урахуванням усіх встановлених ним у сукупності обставин щодо міри та виду покарання, призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 згідно з вимогами закону про кримінальну відповідальність, є обґрунтованим та відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.ст.50,65 КК України.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 серпня 2020 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4