Справа №577/3384/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/216/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення недоторканності житла
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області, від 22 жовтня 2019 року, яким

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 162 ч. 1 КК України, з призначенням покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Застосовано до ОСОБА_7 запобіжний захід до вступу вироку в законну силу у вигляді домашнього арешту.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в сумі 2669,17 грн.

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду ОСОБА_7 обвинувачений за ст. 162 ч. 1 КК України за наступних обставин.

ОСОБА_7 20 червня 2019 року, близько 8 год. 40 хв., перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, викликаного вживанням амфетаміну, маючи умисел, направлений на незаконне проникнення до житла особи, прибув до квартири АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_9 .

Діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи їх вчинити, ОСОБА_7 без дозволу та всупереч волі власника житла ОСОБА_9 , незаконно за відсутності визначених законом підстав, відчинив замок вхідних дверей, проник до житла ОСОБА_9 , чим порушив гарантоване ст. 30 Конституції України право на недоторканість житла особи.

В цей час до житла повернувся власник ОСОБА_9 який, помітивши ОСОБА_7 , припинив дії останнього, викликавши на місце події працівників поліції.

У поданій та уточненій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 ставить питання про призначення йому покарання не пов`язаного з позбавленням волі.

Свої апеляційні вимоги ОСОБА_7 обґрунтовує тим, що суд, призначаючи йому покарання, не врахував стан його здоров`я та те, що він має інвалідність 3 групи.

Звертає увагу обвинувачений й на те, що він, відповідно до ст. 89 КК України, є раніше не судимим і за ввесь час застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не порушував покладених на нього обов`язків.

У поданій апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненому та правильності юридичної кваліфікації його дій, ставить питання про скасування вироку суду та ухвалення нового вироку, яким призначити ОСОБА_7 за ст. 162 ч. 1 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки, тобто ставить питання про призначення ОСОБА_7 біль суворого покарання.

На думку прокурора, суд призначив ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі ОСОБА_7 , який раніше засуджувався за вчинення злочинів проти власності, а отже, є особою схильною до вчинення кримінальних правопорушень.

Звертає увагу прокурор й на те, що ОСОБА_7 ймовірно проник до приміщення з метою вчинення крадіжки, однак не зміг довести задумане до кінця, оскільки був виявлений потерпілим.

Заслухавши суддю доповідача щодо суті вироку та поданих апеляційних скарг, думку прокурора ОСОБА_6 про заперечення апеляційних вимог, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та думку захисника ОСОБА_8 про підтримку апеляційної скарги обвинуваченого та заперечення апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження та, піддавши аналізу мотиви апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню, а апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у зв`язку з визнанням ОСОБА_7 вини у вчиненому та не заперечення ним встановлених слідством обставин вчинення ним кримінального правопорушення, судовий розгляд здійснювався без повного дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Колегія суддів, перевіривши дотримання судом вимог ст. 349 ч. 3 КПК України, виходячи з ст. 394 ч. 2 КПК України щодо обмеження права апеляційного скарження, вважає, що суд на законних підставах дійшов до висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненому та необхідність кваліфікації його дій за ст. 162 ч. 1 КК України.

Колегія суддів, перевіряючи рішення суду щодо призначення судом покарання відносно ОСОБА_7 за ст. 162 ч. 1 КК України, вважає, що призначене судом покарання ОСОБА_7 у виді обмеження волі на строк 2 роки є таким, що призначене з неповним дотримання судом вимог ст. 65 КК України, оскільки таке покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, особі ОСОБА_7 та обставинам, що обтяжують та пом`якшують його покарання.

З матеріалів провадження вбачається, що суд, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 покарання, виходив з того, що ОСОБА_7 , відповідно до ст. 89 КК України, раніше не судимий, не працює, з 20 листопада 1997 року перебуває на обліку у лікаря нарколога з діагнозом опійна наркоманія.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_7 судом було встановлено вчинення злочину в стані наркотичного сп`яніння, а обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 було встановлено щире каяття ОСОБА_7 у вчиненому та сприяння розкриттю злочину, наявність у нього хворобливого стану здоров`я.

Згідно інформації органу пробації, викладеній у досудовій доповіді, судом було встановлено, що виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі на певний строк у громаді може становити небезпеку для суспільства, в тому числі щодо окремих осіб.

Поряд з вказаними обставинами, судом було встановлено, що потерпілий ОСОБА_9 матеріальних та моральних претензій до ОСОБА_7 не має і при призначенні ОСОБА_7 покарання покладається на розсуд суду, при цьому, в раніше поданій заяві потерпілий ОСОБА_9 просив не позбавляти ОСОБА_7 волі.

Судом також було встановлено, що від кримінального правопорушення вчиненого ОСОБА_7 значних суспільно небезпечних наслідків не настало та, що ОСОБА_7 має незадовільний стан здоров`я, у зв`язку з чим він має статус особи з інвалідністю 3 групи по 31 жовтня 2020 року.

За встановлених судом обставин щодо ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та особи ОСОБА_7 , зокрема, наявності у нього захворювання, колегія суддів не може погодитись з висновками суду про неможливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, оскільки з огляду на тяжкість кримінального правопорушення вчиненого обвинуваченим, наслідків, що настали від кримінального правопорушення, особи обвинуваченого ОСОБА_7 , його стану здоров`я та позиції потерпілого щодо призначення покарання, призначене судом покарання відносно ОСОБА_7 у виді обмеження волі, колегія суддів знаходить суворим, та таким, що у повному обсязі не відповідає вимогам ст. ст. 50; 65 КК України.

Колегія суддів вважає, що покарання у виді штрафу, що передбачене санкцією ст. 162 ч. 1 КК України, є тим покаранням для ОСОБА_7 , що відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особі ОСОБА_7 , та обставинам, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також таким, що буде сприяти виправленню ОСОБА_7 та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому, колегія суддів не може погодитись з висновками суду щодо неможливості призначення ОСОБА_7 покарання у виді штрафу лише з тих підстав, що обвинувачений ніде не працює, оскільки відсутність в обвинуваченого працевлаштування не може бути визначальною обставиною для визначення судом ОСОБА_7 більш тяжчого покарання, так як суд, призначаючи покарання, має керуватися вимогами ст. 65 КК України, виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, наслідків, що настали від кримінального правопорушення, особи обвинуваченого та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

За наведених обставин, колегія суддів, погоджуючись з апеляційними вимогами ОСОБА_7 , вважає необхідним пом`якшити ОСОБА_7 призначене судом покарання, визначивши йому покарання у виді штрафу, як таке, що буде сприяти виправленню ОСОБА_7 та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів не може погодитись й з доводами апеляційної скарги прокурора щодо необхідності призначення ОСОБА_7 більш тяжкого покарання, передбаченого санкцією ст. 162 ч. 1 КК України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на безпідставність доводів апеляційної скарги прокурора в частині того, що ОСОБА_7 проник до квартири ОСОБА_9 з метою вчинення крадіжки, оскільки обвинувачення ОСОБА_7 , як замах на викрадення чужого майна не пред`являлося і такі доводи прокурора є припущеннями, оскільки такі доводи не підтверджуються матеріалами кримінального провадження та є такими, що не можуть враховуватися для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання.

За наведених обставин, колегія суддів, знаходячи вирок суду першої інстанції необґрунтованим у частині призначення покарання відносно ОСОБА_7 , вважає необхідним, відповідно до ст. ст. 409 ч. 2; 414 ч. 1 КПК України, у цій частині вирок суду змінити.

Керуючись ст. ст. 404; 405; 407; 418; 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області, від 22 жовтня 2019 року, відносно ОСОБА_7 , змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області, від 22 жовтня 2019 року, за ст. 162 ч. 1 КК України з призначенням покарання у виді штрафу на суму 1700 грн.

В іншій частині вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області, від 22 жовтня 2019 року, відносно ОСОБА_7 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4