Номер провадження: 11-сс/813/1603/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.09.2020 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0001469 від 07.09.2020 року, -

встановив:

оскаржуваною ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.09.2020 року задоволено клопотання слідчого СВ Шевченківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , погодженого прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 , та у кримінальному проваджені №0001469 від 07.09.2020 року накладено арешт на двоповерхове нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною користуватися, розпоряджатися зазначеним майном.

Мотивуючи прийняте рішення слідчий суддя послався на те, що слідчим доведено, що в матеріалах кримінального провадження вбачається наявність достатніх підстав вважати, що зазначене майно має суттєве значення для встановлення обставин у кримінальному провадженні та без його арешту існує реальна загроза зміни слідової інформації, яка наявна на ньому на теперішній час.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді адвокат ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, в якій просить частково скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити слідчому в арешті нежитлового приміщення 1-го поверху, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Апелянт стверджує, що арешт майна може бути накладено лише на майно підозрюваного, обвинуваченого, однак в даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 не повідомлено про підозру. Також, апелянт посилається на те, що матеріали клопотання не містять жодного доказу того, що нежитлове приміщення 1-го поверху вказаного об`єкту нерухомості є предметом злочину, могло бути знаряддям скоєння злочину, або зберегло на собі його сліди. Крім того, адвокатом подане клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, яке мотивоване тим, що власник майна не повідомлявся про розгляд клопотання слідчим суддею, копія оскаржуваної ухвали отримана 21.09.2020 року, після чого подана апеляційна скарга.

У відповідності до положень ч.4 ст.405 КПК України (далі КПК) апеляційний розгляд проведено за відсутності прокурора та власника майна або його представника, оскільки останні, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. При цьому, прокурор, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, двічі не з`явився до апеляційного суду. Адвокат ОСОБА_9 подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

За таких обставин, апеляційний суд оцінює таку поведінку власника майна, її представника та прокурора, як небажання останніх особисто прийняти участь в розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а тому з огляду на стислі строки розгляду даної категорії справ, які визначені положеннями ст. 422 КПК України, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників кримінального провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Заслухавши суддю-доповідача; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги та долучені до неї документи; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особою яка, відповідно до матеріалів кримінального провадження, не має процесуального статусу і не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. При цьому, КПК не встановлено чіткого переліку осіб суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, а в п. 10 ст. 393 КПК вказано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК.

Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт(п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).

Статтею 64-2 КПК визначені поняття та процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Водночас, в останньому абзаці ч. 7 ст. 173 КПК передбачено, що треті особи мають право на захисника та право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.

За таким обставин, власник майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.

Згідно матеріалів судового провадження та матеріалів, доданих до клопотання слідчого про накладення арешту на майно, нежитлове приміщення 1-го поверху будівлі, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. маршала Говорова 11Д, належить ОСОБА_6 (а.п.20-22).

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ст.41 Конституції України, ст.ст. 24, 64-2, 173, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК, ОСОБА_6 є особою, яка вправі звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно, як особисто, так і через свого представника.

Що стосується питання про поновлення строку на оскарження ухвали слідчого судді, апеляційним судом встановлено таке.

Оскаржувана ухвала слідчого судді постановлена без виклику власника майна, отримана апелянтом 21.09.2020 року від слідчого, а 23.09.2020 року подано апеляційну скаргу.

За таких обставин, з урахуванням положень ч.3 ст.395 КПК, строк на апеляційне оскарження апелянтом пропущений не був, а тому поновлення не потребує.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
З урахуванням доводів апеляційної скарги та матеріалів судового провадження, колегія суддів, керуючись положеннями ч.2 ст.404 КПК, вважає за необхідне вийти за межі апеляційних вимог адвоката ОСОБА_5 щодо скасування арешту на нежитлове приміщення 1-го поверху, оскільки судом встановлені обставини, які свідчать про необхідність перегляду законності ухвали слідчого судді в цілому.
Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду, не звернув уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК, та прийшов до помилкового висновку, що вказане в клопотанні майно могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення та для проведення всіх необхідних слідчих дій існує потреба у забезпеченні кримінального провадження. Апеляційний суд констатує, що оскаржувана ухвала не містить мотивів необхідності накладення арешту, а її зміст фактично дублює непереконливі доводи клопотання про підстави накладення арешту на майно.

За таких обставин, рішення слідчого судді не може бути визнано законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.

Апеляційний суд констатує, що ініціювання слідчим клопотання про накладення арешту на вказане майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини, з наступних підстав.

По-перше, у відповідності до вимог ч.1 ст.171 КПК з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

Матеріали додані до клопотання слідчого не містять доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 набула статусу підозрюваної та про те, що нежитлові приміщення, в тому числі і 1-й поверх будівлі, на які накладено арешт є знаряддям кримінального правопорушення, або має будь-яке відношення до нього.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що посилання в клопотанні про накладення арешту на майно, на те, що є достатні підстави вважати, що двоповерхове нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Маршала Говорова, 11-Д, 1-й поверх якого належить ОСОБА_6 (а.п.20-22), а 2-й ОСОБА_10 (а.п. 15) має істотне значення для забезпечення проведення всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин вказаного кримінального правопорушення, є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на таке.
Згідно клопотання слідчого, кримінальне провадження №0001469 внесене 07.09.2020 року до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, за фактом шахрайського заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_10 в сумі 10000 доларів США.

З огляду на зазначене клопотання слідчого не можна вважати вмотивованим, оскільки незрозуміло, яким чином нежитлові приміщення 1-го поверху, яке належить ОСОБА_6 та 2-й поверх нежитлового приміщення, яке належить заявнику ОСОБА_10 стосується кримінального правопорушення, а саме обставин розслідування заволодінням грошовими коштами потерпілого ОСОБА_10 , який в своїй заяві про вчинення злочину та будучи допитаним в якості потерпілого, повідомив про причетність до цього громадянина ОСОБА_11 (а.п. 5-11).

Матеріали кримінального провадження не містять даних, що ОСОБА_6 або ОСОБА_10 повідомлено про підозру в даному кримінальному провадженні, або вони є в даному кримінальному провадженні особами, які за законом несуть цивільну відповідальність.

До клопотання слідчого не долучено документів, які свідчать про існування цивільного позову пред`явленого будь-ким до ОСОБА_6 .

Посилання в клопотанні на те, що двоповерхове нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , зберегло на собі сліди злочину, апеляційний суд визнає є безпідставними, оскільки до клопотання не долучено жодного доказу, який би свідчив про такий факт. Більш того, апеляційний суд наголошує, що з урахуванням правової кваліфікації кримінального провадження та обставин, які є предметом розслідування в ньому, вказаний об`єкт нерухомості в будь-якому випадку не міг зберегти на собі сліди злочину шахрайського заволодіння грошовими коштами.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, відсутні підстави для застосування обмежувальних заходів щодо належного ОСОБА_6 та ОСОБА_10 майна - двоповерхового нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставин ухвала слідчого судді про накладення арешту на майно є незаконною та необґрунтованою, оскільки забезпечення кримінального провадження, шляхом накладення арешту на зазначене в клопотанні майно могло мати місце лише в тому випадку, коли б воно відповідало вимогам ст.ст. 98, 168, 170 КПК.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з прийняттям нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.09.2020 року у кримінальному провадженні №0001469 від 07.09.2020 року про накладення арешту на двоповерхове нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ Шевченківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , погодженого прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 про накладення арешту на двоповерхове нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Копію ухвали надіслати на адресу ОСОБА_6 , слідчому та прокурору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4