ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 328/2310/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1706/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 183 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вільнянська УВП»)

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Токмацького районного суду Запорізької області від 18 вересня 2020 року, якою у відношенні

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, громадянина України, одруженого, офіційно не працевлаштованого, маючого не повну середню освіту, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 раніше судимого:

1) 29 березня 2004 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

2) 16 вересня 2004 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185, 70, 71 КК України до покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі;

3) 7 квітня 2005 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч.ч. 2, 3 ст. 185 КК України, на підставі ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 6 років позбавлення волі. 15 червня 2010 року звільнився по відбуванню терміну покарання;

4) 7 грудня 2020 року Енергодарським міським судом Запорізької області за ч.ч. 2, 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. 9 серпня 2013 року вирок Енергодарського міського суду Запорізької області переглянуто, призначено покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі. 5 листопада 2014 року звільнився умовно достроково, не відбувши строк покарання у вигляді 10 місяців 21 день;

5) 22 червня 2016 року Енергодарським міським судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України, на підставі ст. 71 КК України до покарання у вигляді 2 років 10 місяців позбавлення волі. 12 жовтня 2017 року звільнився по відбуттю строку покарання;

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,

продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 17 листопада 2020 року включно, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Токмацького районного суду Запорізької області перебуває на розгляді об`єднане кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України.

Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 18 вересня 2020 року було задоволено клопотання прокурора та продовжено застосування у відношенні ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 17 листопада 2020 року включно.

При винесенні рішення суд першої інстанції врахував дані про особу обвинуваченого, а також, що відносно ОСОБА_7 обраний запобіжний захід, з урахуванням його тривалості, на даний час не виходить за межі розумного строку, стан його здоров`я, який не перешкоджає перебуванню у місці попереднього ув`язнення також, що судовий розгляд триває, а тому вважав, що є всі підстави для продовження строку тримання під вартою на 60 днів.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною, та такою, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що відповідно до норм Міжнародної Конвенції та практики Європейського суду з прав людини триваючі строки судового слідства та його тримання під вартою виходять за норми розумного строку.

Крім того, кримінальні правопорушення ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України у вчиненні яких він обвинувачується не відноситься до тяжких злочинів.

Вказує на те, що під час досудового розслідування він не переховувався від органів досудового розслідування та не намагався впливати на проведення досудового розслідування. Крім того, судом першої інстанції не вірно зазначено, що обвинувачений не працював та не мав соціальні зв`язки.

Вважає, що ухвала суду першої інстанції не має фактів для продовження строку тримання під вартою, у зв`язку із чим просить її скасувати та винести нову, якою застосувати до нього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання або домашнього арешту.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який рішення суду вважав законним, обґрунтованим та просив залишити його без змін, перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, дослідивши матеріали контрольного провадження та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

З огляду на статті 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

За положенням ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Зокрема, частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, в даному випадку суд першої інстанції вищевказаних вимог закону дотримався, перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою, правильно встановив як наявність певних ризиків, так і неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи тяжкість інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, які відноситься, в тому числі, до категорії умисних корисливих тяжких злочинів проти власності, а також суворість можливого покарання у виді позбавлення волі до 6 років, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним, продовжує й надалі існувати ризик переховування від суду. Твердження апелянта, що кримінальні правопорушення, у вчиненні яких він звинувачується не відносяться до категорії тяжких злочинів, спростовуються нормами ч. 5 ст. 12 та ч. 2 ст. 186 КК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, а саме, дружину та дитину висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки родинні та соціальні зв`язки не є настільки міцними та впливовими на його поведінку, щоб гарантовано забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків.
Доводи апелянта, що він працював матеріалами провадження не підтвердженні, але якщо і припустити, що він був працевлаштований неофіційно, то вказаний факт висновків суду щодо необхідності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не спростовує, оскільки згідно матеріалів провадження ОСОБА_7 раніше 5 разів притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, а в даному об`єднаному кримінальному провадженні суд розглядає 4 обвинувальні акти, в яких ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні 4 епізодів злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та 1 епізоду 186 ч. 2 КК України, що в свою чергу вказує на схильність обвинуваченого до вчинення корисливих злочинів і є джерелом його існування.
Крім того, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, раніше звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, так і умовно-достроково, що в сукупності свідчить про наявність вкрай високого ризику можливості вчинення інших аналогічних корисливих злочинів.

Встановлені ризики є надзвичайно високими, що в сукупності з тяжкістю можливого покарання, яке відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків, свідчать про недостатність застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, адже більш м`який запобіжний захід, у тому числі, у вигляді особистого зобов`язання або домашнього арешту, як того вимагає апелянт, не здатний забезпечити виконання ОСОБА_7 процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватись від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України продовжують і надалі існувати та їх запобігання можливо тільки в умовах застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Твердження апелянта, що судом першої інстанції порушуються розумні строки щодо розгляду кримінального провадження відносно нього та дає підстави для обрання йому більш м`якого запобіжного заходу, є також необґрунтованими, у зв`язку із тим, що судове провадження у суді першої інстанції відповідно до чинного законодавства формально часовими рамками не обмежене, оскільки кожне провадження має свої особливості щодо обсягу доказової бази, яка полягає в дослідженні, кількості учасників провадження тощо. Крім того, при розгляді продовження запобіжного заходу, зокрема тримання під вартою з`ясовуються обставини, які свідчать про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Як в суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді не надано доказів, які б вказували на зменшення або відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Всі інші доводи апеляційної скарги були досліджені судом при продовженні строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка, а жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегії суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 199, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Токмацького районного суду Запорізької області від 18 вересня 2020 року, якою продовжено застосування у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 17 листопада 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 328/2310/18