Справа № 2514/5274/12
Провадження № 1-в/740/129/20
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 серпня 2020 рокум. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:
судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ніжині клопотання ОСОБА_3 про зняття арешту з майна, накладеного постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 грудня 2012 року у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК України),

встановив:

05 серпня 2020 року до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області надійшло вказане клопотання ОСОБА_3 про зняття арешту з майна 13/20 та 7/80 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Клопотання мотивовано тим, що постановою державного виконавця від 25 червня 2020 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання вироку суду у виконавчому провадженні № 38427270 у зв`язку зі смертю стягувача, що, на думку заявниці, є підставою для зняття арешту з майна.
У судовому засіданні ОСОБА_3 пояснила, що відшкодувала матеріальну та моральну шкоду за вироком суду, крім різниці за контейнер, якого не знайдено і невідомо як виконувати вирок суду в цій частині. Зазначила, що відшкодує повністю шкоду спадкоємцям померлого потерпілого, коли вони з`являться, а на теперішній час вважає, що відсутні підстави продовження арешту її майна. Повідомила, що відчужувати своє нерухоме майно вона не збирається, а арешт майна не може бути постійним.
Прокурор у судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання про зняття арешту з майна.
Заслухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.
Зі справи вбачається, що арешт на вказані частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , накладено постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 грудня 2012 року з метою забезпечення цивільного позову потерпілого ОСОБА_4 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 185 КК України (т. 2, а. с. 68).
Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 січня 2013 року ОСОБА_3 визнано винною та засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України, призначивши покарання у виді одного року шести місяців позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_3 від відбування покарання, встановивши їй іспитовий строк один рік. Міру запобіжного заходу, обрану ОСОБА_3 , у вигляді підписки про невиїзд до вступу вироку у законну силу залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у порядку задоволення цивільного позову 6957,00 грн матеріальної шкоди, 3000,00 грн моральної шкоди, 312,00 грн витрат з оплати судово-товарознавчої експертизи, а всього 10 269,00 грн. Суд ухвалив речовий доказ у справі металевий контейнер, що зберігається на території ТОВ «Метал-Ком» у м. Ніжині на вул. Корчагіна, - реалізувати як металобрухт, а вилучені від реалізації кошти повернути потерпілому ОСОБА_4 , зарахувавши їх у розмір відшкодування шкоди, визначений судом (т. 2, а. с. 128 134).
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 23 травня 2013 року апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_3 залишено беззадоволення, а вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 січня 2013 року без змін (т. 2, а. с. 181 186).
У справі у т. 2 на а. с. 192 зворот міститься копія постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції від 31 грудня 2013 року ВП № 38369677, якою виконавчий лист повернуто стягувачу ОСОБА_4 , оскільки металевий контейнер, який підлягає конфіскації, на території ТОВ «Метал-Ком» у м. Ніжині на вул. Корчагіна, 4, не виявлено.
У т. 2 на а. с. 202 знаходиться копія постанови державного виконавця Ніжинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 25 червня 2020 року ВП № 38427270, якою виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1/740/18/13, виданого 04 червня 2013 року Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області, про стягнення боргу у сумі 10 269,00 грн закінчено у зв`язку зі смертю стягувача ОСОБА_4 .
Разом з цим у т. 2 на а. с. 203 міститься повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, згідно з яким ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; відомості про заявника ОСОБА_5 .
Суд вживав заходів щодо витребування з Ніжинського міськрайронного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) копії виконавчого провадження № 38427270, а також з Ніжинської міської державної нотаріальної контори - копії спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Станом на час розгляду справи в суді вказані матеріали до суду не надходили, а заявниця ОСОБА_3 просила розглянути її клопотання на підставі наявних у справі матеріалів, проти чого не заперечував прокурор.
Згідно із ч. 1 ст. 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) питання, які виникають під час та після виконання вироку, вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, розглядається протягом десяти днів з дня його надходження до суду суддею одноособово згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу. У судове засідання викликаються засуджений, його захисник, законний представник, прокурор. Про час та місце розгляду клопотання (подання) повідомляються орган або установа виконання покарань, що відає виконанням покарання або здійснює контроль за поведінкою засудженого (ч. 3 ст. 539 КПК України).

З огляду на встановлені КПК України строки розгляду цього питання суд визнав за можливе розглянути клопотання ОСОБА_3 на підставі наявних у справі матеріалів.

За приписами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст. 2 КПК України регламентовано завдання кримінального провадження, якими є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Однією із загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Судова практика Європейського суду з прав людини орієнтує на те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»), має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 1 постанови від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 КПК України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Правовідносини щодо арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, регулюються главою 17 КПК України. За змістом ст. 173 цього Кодексу питання про накладення арешту на майно вирішують слідчий суддя або суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Однак на такі обставини, як відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано, не посилалася в своєму клопотанні ОСОБА_3 , а вказувала лише, що оскільки державний виконавець закінчив виконавче провадження у зв`язку зі смертю стягувача, то арешт на майно не може бути постійним. Вона не збирається відчужувати своє нерухоме майно, а коли з`являться спадкоємці померлого потерпілого, то відшкодує їм недоплачений розмір шкоди. Однак доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Разом з тим у ч. 4 ст. 174 КПК України зазначено, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Проте перелічених у ч. 4 ст. 174 КПК України випадків у цій справі не встановлено, більше того, вироком суду задоволено цивільний позов і стягнуто із засудженої ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_4 грошові кошти на відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Арешт на частку в нерухомому майні якраз і було накладено суддею з метою забезпечення цивільного позову потерпілого ОСОБА_4 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 185 КК України (т. 2, а. с. 68).
Частиною 1 ст. 131 КПК України передбачено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди (ч. 1 ст. 55 КПК України).

Цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов (ч. 1 ст. 61 КПК України).

За змістом ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Статтею 84 КПК України встановлено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У статті 92 КПК України зазначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Крім цього, законодавець у КПК України визначив, що у випадку, коли процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Зокрема, інститут правонаступництва не врегульований кримінальним процесуальним законодавством, а тому відповідно, слід звернутися до положень ЦПК України.

Так, ст. 55 цього кодексу передбачено, що в разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Права та обов`язки, які не входять до складу спадщини, передбачені положеннями статті 1219 ЦК України, і до них відносяться:
1) особисті немайнові права;

2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами;

3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом;

5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи сторони в правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, права та обов`язки померлої особи за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна сторони (кредитора, стягувача) в деліктному зобов`язанні.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як наголосив Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

Суд як орган правосуддя повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання судового рішення вироку суду та гарантувати захист порушених прав потерпілої сторони у кримінальному провадженні.

Судові процедури повинні бути справедливими, переслідувати законну мету та відповідати розумній пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.
Перевіривши доводи клопотання ОСОБА_3 та наявні у справі матеріали, суд не вбачає підстав для його задоволення та зняття арешту з належної заявниці частки в нерухомому майні.

За відсутності відомостей про правонаступників померлого потерпілого, а також про виконання чи невиконання ОСОБА_3 вироку суду в частині задоволеного цивільного позову, зняття з майна арешту, накладеного судом на забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, не буде вважатися законним.

ОСОБА_3 не надала беззаперечних доказів на обгрунтування клопотання, що б давало підстави суду зняти арешт з частки в нерухомому майні.

Керуючись ст. 2, 7, 170, 174, 539 КПК України, -

ухвалив:

Клопотання ОСОБА_3 про зняття арешту з майна, накладеного постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 грудня 2012 року у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_3 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України, - залишити без задоволення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали буде проголошено о 09-00 годині 25 серпня 2020 року.

Суддя ОСОБА_1