Провадження № 11-сс/4808/221/20
Категорія ст. 170 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01.09.2020 року про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000204 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 199 КК України,
за участю: прокурора ОСОБА_9

заявника ОСОБА_8

захисника ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить змінити ухвалу слідчого суді в частині способу розпорядження транспортним засобом на який накладено арешт, а саме із забороною лише його відчуження. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що автомобіль, на який накладено арешт придбаний ОСОБА_8 у 2013 році за спільні сімейні кошти його та дружини, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, який ним використовувався для спільних потреб сім`ї. Апелянт не заперечує проти накладення арешту на інше майно, яке було вилучено в процесі продажі спиртних напоїв з акцизними марками. Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_8 не працює, пенсії немає, а тому транспортний засіб йому потрібний з метою його використовування для можливості перевозити з дачі продукти харчування. На думку апелянта, автомобіль необхідно передати ОСОБА_8 на зберігання без права на відчуження.

Ухвалою слідчого судді накладено арешт на майно, зокрема й на транспортний засіб марки «MITSUBISHI ASX», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , які вилучено в ході проведення обшуку, шляхом заборони на його відчуження та розпорядження. Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що органами досудового розслідування поза розумним сумнівом доведено наявність достатніх підстав вважати, що вилучено майно є речовим доказом та може бути використано як докази у кримінальному провадженні, тобто відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Під час апеляційного розгляду:

- ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, ухвалу слідчого судді змінити в частині способу розпорядження транспортним засобом на який накладено арешт, а саме із забороною лише його відчуження;

- прокурор заперечував з приводу доводів апеляційної скарги, просив ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, з наступних підстав.

Обов`язковою умовою прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення є неухильне дотримання вимог кримінального процесуального законодавства в процесі судового розгляду.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна та правильно визначені правові підстави для цього.

З наданих суду матеріалів встановлено, що слідчим управлінням ГУНП в Івано-Франківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000204 від 27.02.2020 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 199 КК України (а.п. 2, 7).
27.08.2020 року проведено обшук автомобіля ОСОБА_10 марки «MITSUBISHI ASX», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 в ході проведення якого було виявлено та вилучено предмети, грошові кошти та документи (а.п. 8-13), які визнані речовими доказами (а.п. 14-17).
Колегією суддів встановлено, що в розумінні ст. 98 КПК України, арештований автомобіль марки «MITSUBISHI ASX», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , постановою слідчого від 27.08.2020 рокувизнаний речовим доказом (а.п. 14), та органом досудового розслідування доведено наявність правової підстави для його арешту.

Відповідно до приписів ст. 404 КПК України апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційних вимог.

Як вбачається з поданої апеляційної скарги, апелянт висловив свою незгоду з прийнятим слідчим суддею рішенням виключно в частині способу розпорядження транспортним засобом на який накладено арешт. Рішення слідчого судді в іншій частині не оспорюється.

Згідно з положеннями ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна, для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, серед іншого, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, якщо арешт накладається для забезпечення збереження речових доказів, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися в клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series А N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

28.08.2020 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 199, ч. 2 ст. 199 КК України (а.п. 22-23), за яке передбачене покарання у вигляді позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з конфіскацією майна.
Відповідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки «MITSUBISHI ASX», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_10 (а.п. 13).
Приписами ч. 5 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Як вбачається з доповнення до клопотанням про арешт майна, метою накладення арешту слідчим зазначено з метою забезпечення конфіскації майна як покарання (а.п. 20-21), а тому, на переконання колегії суддів, слідчий суддя дійшов правильного висновку про накладення арешту на вказаний транспортний засіб шляхом заборони на його відчуження та розпорядження.
Колегія суддів погоджується з такими висновками слідчого судді, виходячи з того, що ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання права власності з потребами кримінального провадження.

Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.

Посилання апелянта на те, що автомобіль, на який накладено арешт придбаний ОСОБА_8 у 2013 році за спільні сімейні кошти його та дружини, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, як на підставу зміни способу розпорядження цим майном, не є слушним, оскільки відповідно до приписів ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_8 не працює, пенсії немає, а тому транспортний засіб йому потрібний з метою його використовування для можливості перевозити з дачі продукти харчування, також не є безумовною підставою для зміни способу розпорядження транспортним засобом на який накладено арешт, оскільки ОСОБА_8 не позбавлений права користування вказаним транспортним засобом.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що обмеження майнових прав відповідно до ч. 1 ст. 170 КК України має тимчасовий характер і повинно бути негайно припинено, якщо у ході подальшого досудового розслідування або за результатами судового розгляду не підтвердиться, що це майно є предметом злочину або доказом злочину.

Отже, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за відповідним клопотанням, якщо буде доведено, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба, відповідно до ст. 174 КПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що слідчим суддею було в повному обсязі досліджено надані матеріали та прийнято законне і обґрунтоване рішення.

Колегії суддів вважає, що слідчий суддя, під час розгляду клопотання, з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, а також перевірив співрозмірність втручання права власності з потребами кримінального провадження.

Таким чином, під час апеляційного розгляду, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, оскільки зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для зміни ухвали суду.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді та постановлення апеляційним судом нової ухвали, колегія суддів не вбачає, а тому, ухвалу слідчого судді належить залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170, 172, 376,404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01.09.2020 року про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000204 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 199 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_11

ОСОБА_5