Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3189/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія 537 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року. Житомирський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_2 головуючого, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 , прокурора ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , -

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 24 липня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Харківського обласного суду від 15.12.2000 за ст. ст. 17 ч. 2, 93 п. п. «а, з», 93 п. п. «а, з», 142 ч. 2, 142 ч. 3, 42 КК України 1960 року на позбавлення волі на певний строк та звільнення від подальшого відбування покарання,-

в с т а н о в и в:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Харківського обласного суду від 15.12.2000. за ст. ст. 17 ч. 2, 93 п. п. «а, з», 93 п. п. «а, з», 142 ч. 2, 142 ч. 3, 42 КК України (далі КК) у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_9 просить скасувати вказану ухвалу суду першої інстанції, а також та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання та замінити покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Харківського обласного суду від 15.12.2000. покаранням у виді позбавлення волі на строк 15 років та звільнити його від подальшого відбування покарання у зв`язку з відбуттям ним строку покарання. Твердить про необґрунтованість судового рішення, неправильне застосування місцевим судом кримінального закону та неврахування висновків Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 у справі "Пєтухов проти України". Зазначає, що покарання у виді довічного позбавлення волі є незаконним.

Заслухавши пояснення засудженого ОСОБА_9 та його захисника в підтримання апеляційної скарги, міркування прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши справу, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Діючими положеннями ст. 51 КК передбачено позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі як окремі види покарань, що можуть бути призначені судом винній особі за вчинення злочинів.

Відповідно до ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі це один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів та у випадках, спеціально передбачених законом.

Статтею 82 КК передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням та не передбачено такої процедури до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Положеннями ст. 87 КК визначено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи, що полягає у заміні засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 151 КВК України, засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Згідно висновків Великої Палати Верховного суду, викладеної в постанові від 08.07.2020. (справа 1-42/2004), - довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції. В національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Відповідно до рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ, призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічить ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ; якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимоги ст. 3 ЄКПЛ; питання, які стосуються політики дострокового звільнення, у тому числі порядку його застосування, знаходяться в компетенції держав-членів в сфері кримінального правосуддя та пенітенціарної політики.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Харківського обласного суду від 15.12.2000 з урахуванням ухвали Верховного Суду України від 26.06.2001., ОСОБА_7 було засуджено за ст. ст. 17 ч. 2, 93 п. п. «а, з», 93 п. п. «а, з», 142 ч. 2, 142 ч. 3, 42 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 15.01.2018 ОСОБА_7 зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 23.10.1999 по 26.06.2001 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за вироком Харківського обласного суду від 15.12.2000.

Засуджений відбуває покарання в ДУ «Житомирська УВП № 8».

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 07.10.2012., що була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 22.01.2013., було відмовлено у задоволенні аналогічного клопотання засудженого ОСОБА_9 .

За таких обставин суд першої інстанції правильно проаналізував діючі положення кримінального закону та дійшов до законного, обґрунтованого та вмотивованого висновку про неможливість звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_9 або заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, оскільки така процедура не передбачена кримінальним законодавством України, з чим погоджується і колегія суддів.

Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України» №41216/13 від 12.03.2019, на яке посилається засуджений в апеляційній скарзі, не є підставою для звільнення засудженого ОСОБА_9 від покарання у виді довічного позбавлення волі без відповідних змін до КК України.

Посилання в апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_9 як на обставини, що пом`якшують покарання, а саме: з`явлення із зізнанням, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також апеляційні вимоги щодо скасування вироку Харківського обласного суду від 15.12.2000. в частині призначення покарання, не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, оскільки відповідно до вимог ст. 537 КПК України не віднесені до питань, які вирішуються судом під час виконання вироків.

Підстав для скасування чи зміни ухвали суду не має.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 24 липня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Харківського обласного суду від 15.12.2000 за ст. ст. 17 ч. 2, 93 п. п. «а, з», 93 п. п. «а, з», 142 ч.2, 142 ч.3, 42 КК України 1960 року на позбавлення волі на певний строк та звільнення від подальшого відбування покарання, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Судді: