Провадження №1-кп/127/617/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.04.2020 р. за № 0000964, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Антонівка Томашпільського району Вінницької області, громадянина України, освіта середня, не працюючого, одруженого,проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 369 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , маючи умисел на надання неправомірної вигоди службовій особі, переслідуючи мету уникнути відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП), 24.04.2020 р. в період часу з 09.54 год. по 10.17 год., перебуваючи біля будівлі КП «ВОНД «Соціотерапія», що розташована за адресою: вул. Пирогова, 109-в у м. Вінниці, висловив пропозицію службовій особі заступнику командира роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області (далі УПП у Вінницькій області) лейтенанту поліції ОСОБА_6 про надання неправомірної вигоди в сумі 10 тисяч гривень за непритягнення його до адміністративної відповідальності за наступних обставин.

Так, заступником командира роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області лейтенантом поліції ОСОБА_6 та поліцейським взводу № 2 роти № 1 батальйону УПП у Вінницькій області рядовим поліції ОСОБА_7 , які згідно з пунктом 2 примітки до статті 368 Кримінального кодексу України (далі КК) є службовими особами, та посади яких згідно з пунктом 3 частини першої статті 6 Закону України «Про Державну службу» відносяться до посад категорії «В», відповідно до дислокації сил та засобів роти № 1 батальйону УПП у Вінницькій області в складі екіпажу «Юнкер 152», на службовому автомобілі Mitsubishi Outlender, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснювалося патрулювання по маршруту в місті Вінниця.

В ході патрулювання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 біля будинку № 5 по вулиці Юківка в місті Вінниці, на підставі статей 31, 35 Закону України «Про Національну поліцію» зупинено автомобіль марки «Fiat» моделі «Doblo», державний номерний знак (далі д.н.) НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , який під час виконання повороту не увімкнув світловий покажчик повороту.

У подальшому, лейтенантом поліції ОСОБА_6 на підставі статті 30 Закону України «Про Національну поліцію» було повідомлено ОСОБА_5 , який знаходився біля свого автомобіля, та був схожий на такого, що перебуває у стані алкогольного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (далі Інструкція), затвердженої наказом МВС, МОЗ №1452/735 від 09.11.2015 р., відповідно до частини дванадцятої розділу II Інструкції, про необхідність його огляду на стан алкогольного чи іншого сп`яніння у закладі охорони здоров`я, на що ОСОБА_5 погодився та попрямував із поліцейськими до КП «ВОНД «Соціотерапія» для проходження медичного освідування. Згодом ОСОБА_5 , перебуваючи на території КП «ВОНД «Соціотерапія», будучи в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи, що працівники поліції є службовими особами, які згідно зі статтею 255 КпАП, уповноважені на складання протоколу про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 130 КпАП, достовірно знаючи механізм складання та розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, розуміючи незаконність своїх дій та достовірно знаючи про кримінальну відповідальність за надання неправомірної вигоди службовій особі, діючи умисно, у ході розмови висловив словесну пропозицію надати ОСОБА_6 неправомірну вигоду у виді грошових коштів в сумі 10 тисяч гривень за нескладення відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, передбаченого статтею 130 КпАП.

В подальшому, під час складання працівниками поліції матеріалів про вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 130 КпАП, ОСОБА_5 в період часу з 09.54 год. по 10.17 год. 24.04.2020 р., не звертаючи уваги на неодноразові попередження ОСОБА_6 про кримінальну відповідальність за висловлення пропозиції та надання неправомірної вигоди службовій особі, продовжуючи свій злочинний намір, продовжував висловлювати словесні пропозиції надання ОСОБА_6 неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів в сумі 10 тисяч гривень.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення (злочину) визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням відомостей, які характеризують особу обвинуваченого, про що зазначено сторонами кримінального провадження.

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані стороною обвинувачення суду докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт здійснення ОСОБА_5 пропозиції надання неправомірної вигоди працівнику патрульної поліції ОСОБА_6 з метою уникнення негативних для нього наслідків при складенні протоколу про адміністративне правопорушення (адміністративної відповідальності). Зокрема, обвинувачений в судовому засіданні даної обставини не заперечував, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення. Клопотання про дослідження інших доказів, зібраних під час досудового розслідування, сторонами кримінального провадження заявлене не було і наслідки здійснення судового розгляду згідно з приписами частини третьої статті 26 КПК сторонам роз`яснені та зрозумілі.

Таким чином, суд приходить до переконання, що дії ОСОБА_5 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 369 КК, за ознаками пропозиції службовій особі надати їй неправомірну вигоду за невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади.

При обранні виду та міри покарання суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання.

Суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами злочину», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочин, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд (далі ВС) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічні висновки викладено і у постанові ВС від 13.08.2020 р. (справі № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 р., щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальні правопорушення, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого кримінального правопорушення. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого кримінального правопорушення, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння кримінального правопорушення, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 р. (справа № 629/847/15-к).

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив корупційний злочин середньої тяжкості (згідно з класифікацією, чинною на момент вчинення інкримінованого йому діяння), який на час розгляду кримінального провадження судом відноситься до нетяжких злочинів, відповідно до наданих стороною обвинувачення доказів є особою раніше не судимою, винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та надав чіткі й послідовні показання щодо обставин його вчинення, при цьому у вчиненому розкаявся. Обвинувачений ОСОБА_5 за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-психіатра не перебуває.

Таким чином, суд приходить до переконання, що обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

При вирішенні питання про наявність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, суд враховує наступне.

В судовому засіданні було встановлено, що на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 перебував в стані алкогольного сп`яніння. Зокрема, обвинувачений під час його допиту повідомив, що надання працівнику поліції пропозиції неправомірної вигоди було зумовлено складанням відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, у зв`язку з вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 130 КпАП, тобто здійснення керування транспортним засобом з ознаками сп`яніння.

При цьому, суд враховує, висновок ВС, сформульований у постанові від 03.12.2019 р. (справа № 571/1436/15-к), згідно з яким факт перебування в стані алкогольного сп`яніння може встановлюватися шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно медоглядом.

Показання обвинуваченого щодо його перебування в стані алкогольного сп`яніння сторонами кримінального провадження під сумнів під час судового розгляду не ставились. Разом з тим, захисник обвинуваченого під час виступу в судових дебатах зауважив, що перебування ОСОБА_5 в стані алкогольного сп`яніння не може визнаватись обставиною, що обтяжує покарання, оскільки дана обставина була передумовою вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи таку правову позицію сторони захисту, суд вважає за доцільне зауважити, що відповідно до положень статті 21 КК особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин, підлягає кримінальній відповідальності. При цьому, згідно з пунктом 13 частини першої статті 67 КК вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, при призначенні покарання визнається обставиною, яка обтяжує покарання.

Суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій статті 67 КК обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.

При цьому, суд враховує висновок, зроблений ВС у постанові від 29.05.2018 р. (справа №484/3291/16-к), відповідно до якого перебування засудженого у стані навіть легкого алкогольного сп`яніння не можна не враховувати при призначенні покарання.

Отже, не заперечуючи того, що перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння, було передумовою вчинення інкримінованого йому діяння, суд вважає, що вчинення об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_5 діяння також було здійснене у стані сп`яніння. Саме тому, враховуючи викладене, характер вчиненого кримінального правопорушення, суд не вбачає підстав для невизнання обставиною, що обтяжує покарання, вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Отже, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Таким чином, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, ставлення обвинуваченого до вчиненого, відомості, що характеризують його особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, приписи статей 50, 65 КК, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами частини другої статті 50 КК є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, суд також враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення. Суд враховує, що стороною обвинувачення в судовому засіданні не доведено необхідності призначення обвинуваченому покарання у межах максимальної (верхньої) межі санкції кримінального закону для певного виду кримінального покарання. При цьому суд враховує, що чинне кримінальне законодавство, зокрема, приписи статті 53 КК, не містить застережень щодо неможливості призначення такого виду кримінального покарання (штрафу) у разі, якщо в судовому засіданні не було підтверджено факт працевлаштування обвинуваченого. Натомість, такі застереження містяться у частині другій статті 57 та частині третій статті 99 КК.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зауважити, що 01.07.2020 р. набрав чинності закон № 2617-VIII від 22.11.2018 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі Закон № 2617-VIII). Згідно зі приписами Закону № 2617-VIII внесені зміни як до матеріального закону (закону про кримінальну відповідальність), тобто КК, так і до процесуального закону, тобто КПК.

Зі змісту пункту 220 Закону № 2617-VIII випливає, що до статті 369 КК внесені зміни: в абзаці другому частини першої статті 369 слова "від п`ятисот до семисот п`ятдесяти" замінити словами "від однієї тисячі до чотирьох тисяч". Тобто з набранням чинності Законом № 2617-VIII змінено санкцію статті кримінального закону.

Відповідно до частини першої статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Згідно з частиною другою статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

При цьому частиною третьою статті 5 КК регламентовано, що закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Отже, при призначенні ОСОБА_5 кримінального покарання мають бути взяті до уваги приписи частини третьої статті 5 КК, оскільки внесені Законом № 2617-VIII зміни посилюють відповідальність. Зважаючи на те, що судом прийнято рішення про доцільність призначення ОСОБА_5 кримінального покарання у виді штрафу, таке покарання має бути призначено відповідно до приписів кримінального закону, який був чинним на час вчинення інкримінованого ОСОБА_5 діяння, тобто КК у редакції Закону № 270-VI від 15.04.2008 р.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що частиною першою статті 26 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) регламентовано, що засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це кримінально-виконавчій інспекції за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу. Тому, зважаючи на приписи абзацу третього пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК, згідно з якими у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання, суд вважає за необхідне зазначити, що строк відбування кримінального покарання у виді штрафу слід рахувати саме з дня набрання вироком законної сили.

Питання стосовно речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих представником сторони обвинувачення документів не вбачається, чи приймались під час досудового розслідування будь-які рішення щодо речових доказів у кримінальному провадженні, а тому суд позбавлений можливості виконати вимоги зазначеної правової норми.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 369 Кримінального кодексу України(у редакції Закону № 270-VI від 15.04.2008 р.), та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 700 (семиста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 11900 (одинадцять тисяч дев`ятсот) гривень.

Строк відбування покар ання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: