УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0001013 за апеляційною скаргою прокурора Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 червня 2020 року стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Вознесенська Миколаївської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого.

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

Учасники судового провадження

прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_8

В с т а н о в и в :
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати, з підстав
невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти судового розгляду, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ч.1 ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.12.2016 року, призначивши остаточно покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.309 КК України та виправдано. Вирішено питання стосовно речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що оскаржуваний вирок є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладеним у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти судового розгляду, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В порушення вимог ст.94 КПК України суд оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, не навів у вироку переконливих мотивів, з яких він відкинув докази обвинувачення.

Так, єдиною підставою виправдання ОСОБА_6 за вироком суду, стало визнання неналежним доказом протоколу огляду місця події від 28.05.2017 року з фототаблицею до нього через невідповідність його вимогам ст. ст. 104-106 КПК України. В протоколі відсутній підпис слідчого СВ Вознесенського ВП ГУНП в області ОСОБА_9 , що потягло за собою визнання недопустимими доказами відповідно інших доказів, отриманих на його підставі - речового доказу (наркотичного засобу), висновку експерта та показів свідків, які були очевидцями події злочину та пояснювали щодо обставин вилучення наркотичного засобу.

З таким висновком суду апелянт не погоджується.

Прокурор зазначає, що у вказаному кримінальному провадженні, під час проведення огляду місця події складено протокол, який відповідає вимогам ст.104 КПК України. При цьому текст протоколу виконано на відповідному бланку особисто слідчим, що підтверджується як цим документом, так і показами інших учасників.

Проте, під час оформлення протоколу огляду місця події слідчим допущено технічну помилку - не поставлено підпис після заключної частини протоколу, що пов`язано з часом проведення слідчої дії: з 00:05 години по 01 :20 годину.

Водночас, огляд місця події проведений за участі інспекторакриміналіста Вознесенського ВП ГУНП в області ОСОБА_10 та понятих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , підписаний цими учасниками без зауважень, при цьому будь-яких сумнівів відповідності вказаного документу фактичним обставинам проведення слідчої дії, у тому числі складання протоколу безпосередньо слідчим, у жодної особи не виникло.

Від обвинуваченого під час складання вищезазначеного протоколу заяв і зауважень щодо законності проведення вказаної слідчої дії не надходило.

Крім того, обвинуваченому та його захиснику у порядку ст. 290 КПК України були відкрити матеріали кримінального провадження. Після реалізації свого права на доступ до матеріалів провадження й ознайомлення з ними, зауважень та клопотань від зазначених осіб не надходило.

В ході дослідження протоколу огляду місця події безпосередньо під час судового розгляду справи сторона захисту питання щодо законності проведення такої слідчої дії перед судом не порушувала, думку щодо недопустимості цього доказу не висловлювала.

Відтак, суд незаконно визнав недопустимим доказом протокол огляду місця події від 28.05.2017 з фототаблицею. При цьому суд не навів переконливих й обґрунтованих доводів про те, яким чином не підписання складеного протоколу слідчим істотно порушило фундаментальні права або свободи обвинуваченого ОСОБА_6 .

Крім того, суд першої інстанції без належного обґрунтування визнав певні докази недопустимими за принципом «плодів отруйного дерева».

Апелянт стверджує, що суд безпідставно визнав недопустимим доказом висновок судово-хімічної експертизи N 793 від 02.06.2017 року, згідно з яким вилучена у ОСОБА_6 речовина є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - ацетильованим опієм, маса якого в перерахунку на суху речовину становить О,824г.

Також, судом необґрунтовано не враховано показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 .

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що у невстановлений час та місці, для власного вживання без мети подальшого збуту, незаконно придбав полімерний флакон із особливо небезпечним наркотичним засобом опієм ацетильованим у невизначеній кількості, який незаконно зберігав у кишені свого одягу. 27 травня 2017 року приблизно о 23.00 год., ОСОБА_6 , зберігаючи при собі вказаний полімерний флакон та проходячи біля Державної установи «Вознесенська виправна колонія (№72)» ( далі - ДУ «Вознесенська ВК (№72)»), а саме біля дев`ятої секції плит лівої частини огорожі дільниці №2 та посту №5 вищезазначеної установи, побачив працівників виправної колонії на кинув на землю біля себе цей полімерний флакон, який знаходився у фрагменті чоловічої шкарпетки. Працівники установи повідомили про цей факт працівників Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївської області.

28.05.2017 року у період часу з 00.05 год. по 01.20 год., працівниками Вознесенського ВП ГУНП під час огляду земельної ділянки прилеглої до охоронюваної території ДУ «Вознесенська ВК (№72)» виявлено фрагмент шкарпетки чорного кольору, в якому знаходився пакунок, обмотаний клейкою стрічкою із полімерним флаконом, в якому знаходився особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено ацетильований опій, масою в перерахунку на суху речовину 0,824 г, який ОСОБА_6 незаконно придбав та зберігав при собі в кишенях одягу для власного вживання, без мети подальшого збуту.

Дії ОСОБА_6 органом досудового слідства кваліфіковані за ч.1 ст.309 КК України - незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів, без мети збуту.

Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_6 , суд першої інстанції зазначив про невідповідність протоколу огляду місця події від 28.05.2017 року вимога ст.ст.104-106 КПК України, у зв`язку з чим він був визнаний неналежним доказом. Вказане потягло за собою визнання недопустимими доказами відповідно інших доказів, отриманих на його підставі. Враховуючи наведене, суд зазначив, що надані стороною обвинувачення докази не доводять в цілому, «поза розумним сумнівом», що кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_6 , вчинене за обставин викладених в обвинувальному акті.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку вимог апеляційної скарги, доводи обвинуваченого та його захисника, які вважали вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, відповідно до положень ч.3 ст. 404 КПК України, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст.1 КПК України встановлено, що кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.
Згідно зі ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Пунктом 2 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1954 року передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 в частині пред`явленого йому обвинувачення за ч.1 ст.309 КК України, даних вимог законів та Конституції дотримався.

Апеляційна скарга прокурора обґрунтована тим, що докази судом оцінені неповно, не в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, відокремлено один від одного, з істотним порушенням кримінального процесуального закону, внаслідок чого, на думку апелянта, суд дійшов висновку про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, який не відповідає фактичним обставинам справи.

Прокурор зазначає, що судом, як однією з причин визнання ОСОБА_6 невинуватим, безпідставно вказано про неналежний доказ -протокол огляду місця події від 28.05.2017р. з фототаблицею до нього через невідповідність його вимогам ст. ст.104-106 КПК України у зв`язку з тим, що в протоколі відсутній підпис слідчого СВ Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_9 . Апелянт вважає, що під час оформлення протоколу огляду місця події слідчим допущено технічну помилку не поставлено підпис після заключної частини протоколу, що пов`язано з часом проведення слідчої дії з 00:05 години по 01:20 годину.

Проте апеляційний суд не погоджується з такими доводами прокурора, з огляду на наступне.

Згідно приписів ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

Згідно ч. 2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Вказані обставини встановлюються зібраними доказами.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених КПК України.

Докази, для їх допустимості, беручи до уваги положення ч. 1 ст. 86 КПК України, повинні бути отримані у порядку, встановленому КПК України.

Згідно з ч.1 ст..237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Відповідно до ч.7 ст.237 КПК України при огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця або окремих речей, оглядати та вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження.
Статтею 104 КПК України визначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі. Протокол підписують усі учасники, які брали участь у проведенні процесуальної дії.

Згідно ст.105 КПК України особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки, таким додатком можуть бути фототаблиці. Додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовленні, а також засвідченні підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні таких додатків.

Статтею 106 КПК України передбачено, що протокол під час досудового розслідування складається слідчим або прокурором, які проводять відповідну процесуальну дію, під час її проведення або безпосередньо після її закінчення.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_14 , про що обґрунтовано зазначено у вироку суду першої інстанції, протокол огляду місця події від 28.05.2017 року, не містить підпису слідчого який проводив цю процесуальну дію, що унеможливлює ідентифікацію особи, яка складала даний протокол, та позбавляє суд визначитись чи уповноваженою особою проводилась ця процесуальна дія. До протоколу також додана фототаблиця, яка підписана невідомою особою, без зазначення прізвища особи, крім того в цій фототаблиці, зазначено, лише те, що вона є «фототаблицею до протоколу огляду місця події від 28.05.2017 року за фактом», будь-які інші пояснення у фототаблиці відсутні.
Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що протокол огляду місця події від 28.05.2017 року під час якого була вилучена прозора пляшка з рідиною коричневого кольору, яка в подальшому, відповідно до висновку експерта № 793 від 02.06.2017 року, ідентифікована як особливо небезпечний наркотичний засіб опій ацетильований, складений з порушенням вимог ст.104, 105, 106 КПК України, є неналежним та недопустимим доказом, а тому відомості які містяться в цьому процесуальному документі не можуть бути використані судом на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України.
Посилання прокурора на наявність в протоколі підписів експерта-криміналіста та понятих, які були присутні при проведені цієї слідчої дії, як на обставину яка підтверджує відповідність вимогам закону проведеної процесуальної дії та процесуального документу - протоколу огляду місця події, є неприйнятним. Оскільки, відповідно до вимог кримінального процесуального закону проводити слідчі дії та складати процесуальні документи в кримінальному проваджені уповноважені - слідчий, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження та прокурор, який здійснює процесуальне керівництво в цьому кримінальному проваджені, аж ні як не спеціаліст, який залучений слідчим для фіксації процесуальної дії та поняті.
Також ж є неприйнятними доводи апелянта про відсутність зауважень зі сторони обвинуваченого ОСОБА_6 щодо порядку проведення огляду місця події та складання протоколу огляду місця події від 28.05.2017 року. Із змісту зазначеного протоколу вбачається, що ОСОБА_6 не був залучений слідчим для проведення цієї слідчої дії, він не був присутнім при огляді місця події, та не був ознайомлений із текстом протоколу, а тому він не міг подати свої зауваження до протоколу.
Оскільки є похідними від зазначених, дані, які зафіксовані у висновку експерта № 793 від 02.06.2017 року відповідно до якого речовина, вилучена під час огляду місця події 28.05.2017 року на території біля Вознесенської ВК-72 містить у своєму складі особливо небезпечний наркотичний засіб ацетильований опій, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недопустимість цього доказу.
Така позиція суду першої інстанції узгоджується з національним і міжнародним законодавством та практикою Європейського суду з прав людини.

Враховуючи положення частини 5 ст.101 КПК України, про те, що висновок експерта не може ґрунтуватись на доказах, які визнані судом недопустимими, застосовуючи доктрину «отруєного дерева» (або «ефект доміно»), яка знайшла своє відображення у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Гефген проти Німеччини» від 30 червня 2008 року та «Яременко проти України» від 30 квітня 2015 року, згідно яких визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі, тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого доказу, самі є недопустимими як доказ, а відтак, висновок експерта №793 від 02.06.2017 року не може бути використаний при ухваленні обвинувального судового рішення, оскільки ґрунтується на доказах визнаних судом недопустимими, а як наслідок, і сам є недопустимим доказом.
За змістом ст. 84 КПК України, докази в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Отриманий з порушеннями доказ є недопустимим і не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Інші докази, зокрема показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 є недостатніми для доведення винуватості ОСОБА_6 у незаконному придбанні та зберігання наркотичного засобу без мети збуту, зазначені докази не доводять винуватість ОСОБА_6 у висунутому йому обвинуваченні поза розумним сумнівом.
За такого, є правильним висновок суду першої інстанції про недопустимість та неналежність доказів, поданих стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України.

Відповідно до ч.2 ст.62 Конституції України та аналогічна позиція держави закріплена й у ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, за змістом ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а відповідно до ч.3 ст. 62 Конституції України та ч.4 ст.17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

З цього приводу, також неодноразово висловлював правову позицію і Європейський суд з прав людини.

Так в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» в розумінні Суду принцип презумпції невинуватості полягає в наступному. Тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», яке повинно випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Дослідивши всебічно, повно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, суд першої інстанції, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, сукупність доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано дійшов висновку про те, що інкриміноване ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачення у незаконному придбанні та зберіганні наркотичних засобів без мети збуту, забезпечується неналежними, недопустимими доказами, які є сумнівними, а будь-яких інших об`єктивних доказів винуватості особи органом державного обвинувачення не надано.

Проаналізувавши всі надані сторонами судового провадження докази, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.309 КК України за обставин, викладених у висунутому йому обвинуваченні.

Згідно положень ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За вимогами ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Також, відповідно роз`ясненням, наведеним у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», суду належить оцінити всі зібрані у справі докази, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних та інших джерелах, з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності.

Пункти 21, 22 цієї ж постанови містять застереження про те, що виправдувальний вирок за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення ухвалюється тоді, коли факт суспільно небезпечного діяння встановлено, але досліджені судом докази виключають або не підтверджують вчинення його підсудним. У мотивувальній частині такого вироку належить викласти результат, аналізу й оцінки доказів зібраних на досудовому слідстві, так і поданих у судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність участі підсудного у вчиненні злочину.

Дані вимоги судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_6 дотриманні в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вирок суду відповідає наведеним вимогам закону в ньому викладено формулювання обвинувачення за ч.1 ст.309 КК України, визнаного судом недоведеним, підстави виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Тому доводи апелянта про недотримання судом при розгляді даного кримінального провадження норм кримінального процесуального закону є неприйнятними.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 були досліджені всі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, досліджені всі докази, які були надані суду учасниками судового провадження, в тому числі і стороною обвинувачення, за такого судом першої інстанції прийнято всі заходи для забезпечення повноти судового розгляду. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження обвинувачення ОСОБА_6 стороною обвинувачення суду не надано. Прокурором в апеляційній скарзі не наведено доводів на користь протилежного.

Таким чином, суд правильно встановив фактичні обставини справи, дав їм належну юридичну оцінку, та обґрунтовано виправдав ОСОБА_6 за недоведеністю його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.309КК України. У відповідності до вимог ст.374 КПК України, суд вказав підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких відкинув докази обвинувачення.

Виправдовуючи ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, суд першої інстанції ухвалив своє рішення відповідно до норм матеріального права, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, вирок є законним та обґрунтованим, постановлений з дотриманнями вимог кримінального процесуального закону, Конституції України та практики Європейського суду з прав людини.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що стороною обвинувачення не надано належних і допустимих доказів причетності ОСОБА_6 до злочину, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, жодного належного обґрунтування на спростування висновків суду щодо недопустимості, неналежності та недостатності зазначених доказів, апеляційна скарга прокурора не містить.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування виправдувального вироку, не встановлено.

З урахуванням викладеного, відсутні правові підстави для скасування ухваленого судом першої інстанції виправдувального вироку відносно ОСОБА_6 та для ухвалення відносно нього обвинувального вироку за злочин, передбачений ч.1 ст.309 КК України, про що просить апелянт. За такого, апеляційна скага прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу прокурора Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 червня 2020 року відносно ОСОБА_6 - залишити без зміни.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:
Судді: