Ухвала

іменем України

17 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 295/14746/19
провадження № 51-4006ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 19 грудня 2019 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 липня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002918, щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Богунського районного суду м. Житомира від 19 грудня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено:
- за ч. 3 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
- за ч. 3 ст. 357 КК до покарання у виді арешту на строк 2 місяці;
- за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Початок строку відбуття покарання засудженому визначено обчислювати з дня його затримання.
Вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні.
Цим вироком засуджено також ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого на підставі ст. 89 КК, судових рішень щодо якого в касаційному порядку не оскаржено.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 05 липня 2019 року приблизно о 11:00, діючи за попередньою змовою із ОСОБА_6 з метою відкритого викрадення чужого майна, прибули до квартири АДРЕСА_3 , де ОСОБА_6 , діючи згідно з відведеною йому роллею, під приводом того, що він є сусідом потерпілого ОСОБА_7 , проник до цієї квартири. Перебуваючи в приміщенні вказаної квартири, ОСОБА_6 раптово почав утримувати двері до кухні, таким чином зачинивши в ній потерпілого, а ОСОБА_4 у цей час, продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, через незачинені двері квартири увійшов та відкрито викрав чуже майно, належне ОСОБА_7 , а саме грошові кошти в сумі 200 грн, паспорт громадянина України для виїзду за кордон за номером НОМЕР_1 , облікову картку платника податків за номером НОМЕР_2 , видані на ім`я ОСОБА_7 , військовий квиток, засоби особистої гігієни, банківську картку АТ «Ощадбанк».
Після цього, ОСОБА_4 спільно із ОСОБА_6 , утримуючи викрадене майно при собі, залишили місце вчинення злочину. На далі, того ж дня, у час та в місці не встановлені слідством, в останніх, які оглянули викрадене майно, ОСОБА_7 і виявили, крім іншого, банківську картку АТ «Сбербанк» № НОМЕР_3 -хххх-5997, видану на його ім`я, виник злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, що належить потерпілому, а саме грошових коштів вказаної банківської картки.
Скориставшись цим, ОСОБА_4 спільно із ОСОБА_6 того ж дня, у період часу з 13:48 по 16:11, використовуючи банкомат на вул. Покровській, 125 у м. Житомирі, діючи з корисливих мотивів, таємно, повторно, за попередньою змовою групою осіб, викрали з вказаної картки, виданої на ім`я ОСОБА_7 , грошові кошти в сумі 3450 грн, завдавши потерпілому майнової шкоди на загальну суму 3650 грн.
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 01 липня 2020 року вирок Богунського районного суду м. Житомира від 19 грудня 2019 року щодо ОСОБА_4 залишив без змін, а апеляційну скаргу останнього без задоволення.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і, як наслідок, безпідставну кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 186 КК, просить вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що матеріали кримінального провадження не містять достатніх доказів винуватості ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 186 КК. Вважає, що кваліфікація дій підзахисного за цією статтею ґрунтується на хибній правовій оцінці досліджених судами доказів, що призвело до неправильного встановлення обставин справи.
Мотиви Суду
Перевіривши дотримання порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи у касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 та кваліфікація його дій у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 185 КК, у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи в касаційній скарзі захисника про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій ч. 3 ст. 186 КК під час кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 є неспроможними.
Так, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
За змістом касаційної скарги захисник, надаючи оцінку доказам, по суті заперечує їх достовірність та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірку згідно зі ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Разом із тим, як вбачається з копії вироку, доданого до касаційної скарги, висновок суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж) за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло, зроблено з дотриманням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, відповідний висновок суд зробив на підставі: аналізу послідовних та незмінних показань потерпілого ОСОБА_7 , який показав, що до його житла проникло двоє осіб, та чітко вказав, які ролі хто з них виконував, що ОСОБА_6 тримав його зачиненим у кухні, а ОСОБА_4 викрадав його майно; даних протоколу проведення слідчого експерименту від 12 вересня 2019 року за участю потерпілого, який розповів та на місці показав про обставини злочину, при цьому стверджував, що ОСОБА_6 тримав двері до кухні плечем, а ОСОБА_4 , зайшовши до коридору квартири, викрадав речі; даних протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21 серпня 2019 року, де потерпілий упізнав ОСОБА_4 , як особу, яка 05 липня 2019 року з квартири відкрито викрала його речі та документи, інших доказів.
Дослідивши вказані докази, які є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності, суд визнав їх достатніми для доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло.
За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 186 КК кваліфіковано правильно.
Крім того, аналогічні за змістом доводи захисника у частині доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину за ч. 3 ст. 186 КК, були переглянуті в апеляційному порядку.
Під час розгляду кримінального провадження апеляційний суд навів у своєму рішенні суть доводів, викладених в апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_4 , ретельно їх перевірив, проаналізував і дав на них переконливі відповіді. Крім того, виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши доводи засудженого.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, не встановлено.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Ураховуючи викладене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 19 грудня 2019 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 липня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002918, щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3