Справа № 127/3030/20
Провадження №11-кп/801/1433/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі учасників провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілих: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0002609 від 30.11.2019, якою відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця смт. Літин, Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.4 ст.296 КК України,
відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 щодо зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 із тримання під вартою на домашній арешт, клопотання прокурора задоволено, продовжено строк тримання під вартою без визначення застави на 60 діб до 17.01.2020.

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувають матеріали кримінального провадження №0002609, внесеного в ЄРДР 30.11.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.4 ст.296 КК України.
В судовому засіданні прокурор заявив суду клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, яке мотивував тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні інкримінованих йому злочинів, які відносяться до кримінального проступку та тяжкого злочину, є особою молодого віку, до категорії осіб що мають інвалідність не належать, вчинив насильство відносно близьких родичів з якими проживає за однією адресою, тому застосування будь-якого іншого запобіжного заходу, крім тримання під вартою, є недієвим та недоцільним.
Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 заперечили проти клопотання прокурора, суду пояснили, що вони давно свого сина простили.
Обвинувачений ОСОБА_7 не погодився з клопотанням прокурора.
Захисник ОСОБА_8 заперечив проти клопотання прокурора, вважав, що ризики на які посилається прокурор не підтверджені та не мають жодного обґрунтування, обвинувачений має батьків, на утриманні неповнолітню дочку, просив суд врахувати думку потерпілих та змінити обвинуваченому запобіжний захід з утримання під вартою на домашній арешт.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.11.2020 року в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт відмовлено.
Клопотання прокурораОСОБА_11 про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою задоволено.
Продовжено ОСОБА_7 строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) діб. Визначено, що ухвала суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою діє з 19 листопада 2020 року по 17 січня 2021 року включно.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 просить ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19.11.2020 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити та застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, постановлене з порушенням вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку з чим було порушено право його підзахисного на свободу. Також судом першої інстанції проігноровано думку потерпілих у даному кримінальному провадженні, що була ними висловлена у судовому засіданні та не було вислухано думку обвинуваченого щодо заявленого прокурором клопотання. Суд не з`ясував наявність обставин, які дають підстави для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.
Обвинувачений ОСОБА_7 апеляційну скаргу свого захисника підтримав в повному обсязі і також просив її задовольнити, посилаючись на викладенні в ній доводи.
Прокурор ОСОБА_6 заперечила проти задоволення апеляційної скарги захисника, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, вважає її законною та обґрунтованою.
Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 поданої в інтересах ОСОБА_7 , зазначили, що обвинувачений є їхнім рідним сином, вони його пробачили за таку поведінку, просили не застосовувати до нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, так як він уже довгий час утримується під вартою та усвідомив свою поведінку щодо скоєного.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, думку захисника, обвинуваченого та потерпілих, заперечення прокурора, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст.29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Відповідно до вимог ст.2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не булла піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження булла застосована належна правова процедура.
За частиною першою та п.9 ч.2 ст.131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, до яких, зокрема, належать запобіжні заходи.
Згідно ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховування від органів слідства та суду, знищення чи спотворення речей чи документів, незаконного впливу на інших осіб, перешкоджання кримінальному провадженню, вчиненню інших правопорушень. Підставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити вищезазначені дії.
При вирішенні питання про відмову у задоволенні клопотання захисника щодо застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та клопотання прокурора продовження останньому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави строком на 60 днів до 17.01.2021 р. 17:25 год., суд першої інстанції встановив та виходив з того, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.09.2020 року ОСОБА_7 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінального проступку та тяжкого злочину, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк, вчинив насильство відносно близьких родичів з якими проживає за однією адресою, може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, що свідчить про неможливість запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. А тому суд не вбачав ґрунтовних підстав для можливості застосування щодо ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою як такого, що буде недостатнім для запобігання ризикам та виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.
Встановлено, що прокурором в ході розгляду даного клопотання доведено, що вказані в клопотанні ризики є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів в даному випадку є недоцільним та неможливим і саме тримання під вартою може запобігти встановленим в судовому засіданні ризикам, а тому є обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає до задоволення.
Також суд першої інстанції вирішуючи питання щодо продовження строків тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , в даному випадку не вважав за доцільне визначати розмір застави останньому, оскільки злочин було вчинено із застосуванням насильства.
Так, вирішуючи питання щодо продовження строків тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність продовження застосованого виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України віднесене до тяжкого злочину.
Це узгоджується також із з нормою п.4 ч.2 ст.183 КПК України, за змістом якої запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Наряду з вказаним, у п.42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13.01.2011 р. у справі «Михалкова та інші проти України» зазначено, що розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, проте, при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, суд першої інстанції правильно виходив не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст.177 КПК України.
Апеляційний суд не може погодитися з доводами захисника щодо скасування обвинуваченому продовженого судом першої інстанції вказаного запобіжного заходу, так як при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати також і тяжкість звинувачення.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Фактичні обставини інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, один з яких є умисним тяжким злочином свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого вказують на обґрунтованість продовження судом саме запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та в судове засідання апеляційного суду надані не були.

При цьому, наявність певних соціальних зв`язків, зокрема місця постійного місця проживання обвинуваченого з батьками, наявність неповнолітньої дитини, примирення з потерпілими, які є його рідними батьками, про що зазначає його захисник в апеляційній скарзі, не є безумовними підставами для застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки вказані обставини не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом, як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку обвинуваченого, та не є такими, що спростовують встановлені судом ризики. Також згода сторони захисту на залишення обвинуваченому певної форми арешту, все ж таки підтверджує існування процесуальних ризиків у вказаному провадженні.
Крім того, ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які б також свідчили про неможливість тримання ОСОБА_13 під вартою, або ж про інші обставини, які б переважили встановлені ризики.
Продовження щодо ОСОБА_13 вказаного запобіжного заходу відповідає вимогам ст.ст.177, 178, 183 КПК України.
Також доводи в апеляційній скарзі захисника про те, що суд не обґрунтував свої висновки щодо незастосування відносно його підзахисного запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою не ґрунтуються на матеріалах провадження та змісту ухвали суду. Судом наведені достатні мотиви для відмови в обранні останньому більш м`якого запобіжного заходу, який зміг би запобігти встановленим в ході розгляду справи та доведеним в судовому засіданні прокурором ризикам. Зокрема, це тяжкість обвинувачення, відсутність істотних змін ризиків, обставин провадження та даних про особу обвинуваченого.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»).
Таким чином, колегія суддів вважає, що встановлені судом обставини у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального проступку та правопорушення з урахуванням характеру протиправних насильницьких дій, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 по відношенню до своїх близьких батьків, з якими проживає за однією адресою, а також даними про особу обвинуваченого, вказують на обґрунтованість продовження застосованого до ОСОБА_7 саме виняткового запобіжного заходу у виді тримання під вартою. А також дають підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України та забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відсутності обґрунтованих підстав для визначення розміру застави, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.296 КК України, в якому обвинувачується ОСОБА_7 вчинене із застосуванням насильства, що повністю узгоджується з вимогами п.1 ч.4 ст.183 КПК України, яким передбачено право суду не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства.
Також порушень правових позицій Європейського суду з прав людини чи істотних процесуальних порушень у цьому провадженні апеляційним судом не виявлено.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідно до вимог ст.370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а доводи апеляційної скарги викладені в ній висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19.11.2020 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.1 ст.125, ч.4 296 КПК України строк тримання під вартою на 60 діб залишити без змін.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4