ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №953/9325/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2757/20
Категорія: ч.2 ст.15, ч.2 ст.307, ч.3 ст.307 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду м.Харкова судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 16 червня 2020 року, -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , 1998 року народження, до 14 серпня 2020 року.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення норм кримінального процесуального закону. Зазначив, що:

-прокурор у підготовчому судовому засіданні подав письмове клопотання про продовження строку тримання під вартою з порушенням положень Глави 18 КПК України, ст.184 КПК України, згідно якої копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання. Однак, суд розглядаючи питання щодо запобіжного заходу, не пересвідчився щодо своєчасного вручення клопотання обвинуваченому, що призвело до порушення права обвинуваченого та норм процесуального права судом першої інстанції;

- положеннями ч.3 ст.315 КПК України не передбачено продовження строку тримання під вартою під час підготовчого судового засідання;

-ухвалою суду було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Харківська установа виконання покарань (27), проте за даними у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб такої Державної установи не існує. Таким чином, на даний час ОСОБА_8 перебуває в місці відмінному від місця визначеного в ухвалі суду першої інстанції, а саме в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор»;

- при визначені розміру застави суд послався на п.2 ч.5 ст.182 КПК України, який передбачає визначення застави для особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, однак враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, суд повинен був керуватись п.3 ч.5 ст.182 КПК України, яка передбачає розмір застави для цього виду злочину. Таким чином суд застосував норму, яка не передбачає у даному випадку її застосування, незаконно та не вмотивовано визначивши розмір застави менш ніж це передбачено ст.182 КПК України;

-усі зазначені в ухвалі суду ризики беруть на себе поручителі, які уклали на користь підозрюваного письмове зобов`язання у якому поручаються за виконання ним покладених на нього обов`язків відповідно до ст.194 КПК України і зобов`язуються за необхідності доставити його до суду на першу вимогу.

Вважає, що ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суттєво зменшилися, а деякі перестали існувати, що свідчить про можливість забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_8 шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання захисника про зміну запобіжного заходу ОСОБА_8 на особисту поруку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 , який просив задовольнити апеляційну скаргу, прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.2 ст.307, ч.3 ст.307 КК України, за одне з яких може бути призначено покарання від 9 до 12 років позбавлення волі, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Крім того, відповідно до матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_8 офіційно ніде не працює, не одружений, а також враховуючи обґрунтовані сумніви суду першої інстанції щодо фактичного місця проживання останнього, на думку колегії суддів додатково підтверджує наявність ризиків переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Також враховуючи, що на даний час свідки судом ще не допитані, існує певна ймовірність незаконного впливу обвинуваченим на свідків з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів.

Що стосується посилання захисника на неправильне визначення судом розміру застави, тобто у межах визначених для тяжкого злочину, а не особливо тяжкого, в якому також обвинувачується ОСОБА_8 , то вони є безпідставними.

Згідно ст.182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.
Відповідно до ч.5 ст.182 КПК України розмір застави визначається у таких межах:
1-щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
2-щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3-щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину.
Відповідно положень до ст.182 КПК України, суд першої інстанції, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового стану обвинуваченого, наявності ризиків, передбачених п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, визначив достатньою суму застави для забезпеченням обвинуваченим виконання своїх обов`язків, передбачених КПК України, відповідно до п.2 ч.5 ст.182 КПК України в розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Тобто, в даному випадку при виборі розміру застави суд застосував свої дискреційні повноваження, виходячи із обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні саме тяжкого злочину.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_8 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Відповідно до приписів ч.1 ст.184 КПК України клопотання слідчого, прокурора про застосування запобіжного заходу подається до місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду.
Відповідно до ч.2 цієї статті КПК України копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

Таким чином, вищевказані обов`язки прокурора стосуються клопотання саме про застосування запобіжного заходу, а не його продовження, а тому посилання захисника в цій частині є безпідставними.

Що стосується твердження захисника ОСОБА_7 про порушення судом вимог ст.315 КПК України, якою, на думку останнього, не передбачено можливості суду у підготовчому судовому засіданні продовжити строк дії запобіжного заходу тримання під вартою, то вони позбавлені підґрунтя.

Так, відповідно до ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

Крім того, згідно оскаржуваної ухвали, судом було визначено місце перебування ОСОБА_8 під вартою Державну установу «Харківська установа виконання покарань (27), якої, як вірно зазначив захисник, згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб не існує.

Однак, колегія суддів вважає, що вказана описка суду першої інстанції не впливає на суть прийнятого рішення, не погіршує становище останнього та не є підставою для зміни чи скасування вказаного рішення.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 16 червня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: