Номер провадження: 11-сс/813/1618/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника власника майна ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 15.11.2017 року про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000122 від 03.12.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, -

встановив:
оскарженою ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 30.09.2013 року було задоволено клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_8 та накладено арешт на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_7 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101) із забороною проводити будь-які будівельні роботи з будівництва об`єктів нерухомості та із забороною вчинення будь-яких реєстраційних дій відносно вказаного об`єкту нерухомого майна.

Своє рішення про накладення арешту на зазначене майно слідчий суддя мотивував тим, що вказаний об`єкт нерухомості може бути предметом можливого кримінального правопорушення, в рамках вказаного кримінального провадження може бути заявлено цивільний позов, з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок можливого вчинення кримінального правопорушення, в цілях забезпечення повноти, всебічності та неупередженості досудового розслідування.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_6 , діючий в інтересах ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість зазначеної ухвали слідчого судді про арешт майна, просить її скасувати та відмовити у задоволенні клопотання слідчого в повному обсязі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, належне ОСОБА_7 майно не є доказом кримінального правопорушення, не підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, не може бути забезпеченням цивільного позову та предметом стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, та не підлягає конфіскації.

Крім того, адвокат ОСОБА_6 просить визнати поважними причини пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді від 15.11.2017 р. Мотивуючи поважність пропуску строку на апеляційне оскарження апелянт посилається на те, що оскаржене рішення прийнято без участі власника майна або його представника, а про існування оскаржуваного рішення апелянту стало відомо лише 27.09.2020 року під час перевірки у Єдиному державному реєстрі нерухомого майна з подальшим дослідженням Єдиного державного реєстру судових рішень.

Прокурор, будучи належним чином повідомлений про дату та час апеляційного розгляду, в судове засідання повторно не з`явився, про відкладення апеляційного розгляду клопотань не подавав, а тому апеляційний суд вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу за даною явкою.

Заслухавши суддю-доповідача; адвоката ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Що стосується строків звернення з апеляційною скаргою, апеляційним судом встановлено наступне.

Відповідно до вимог ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику власника майна, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно матеріалів судового провадження оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без виклику власника майна або його представника. Про існування оскаржуваного рішення апелянт дізнався 27.09.2020 року під час перевірки у Єдиному державному реєстрі нерухомого майна з подальшим дослідженням Єдиного державного реєстру судових рішень, та 28.09.2020 року, була подана апеляційна скарга. Копія оскаржуваної ухвали власнику майна судом не надсилалася. За таких підстав, з урахуванням положень ч.3 ст.395 КПК України, строк на апеляційне оскарження власником майна або його представником пропущений не був, а тому поновлення не потребує.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді районного суду, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку про те, що слідчий суддя не дотримався вищевказаних вимог Закону та практики ЄСПЛ, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту майно у рамках зазначеного кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів провадження, в ході досудового розслідування встановлено, що у період часу з 2016 по 2017 р.р. за адресою: АДРЕСА_2 здійснено будівництво п`яти житлових будинків та проведено реєстрацію права власності на них на підставі технічних паспортів, в яких зазначено, що вказані житлові будинки побудовано до 05.08.1992 та відповідно до п. 3.2. Інструкції про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 за №127 вони не є збудованими самочинно.

Таким чином, за адресою: АДРЕСА_2 знаходилось 5 самостійних житлових будинків, що належали на праві приватної власності ОСОБА_9 , а саме за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 .

В подальшому, на підставі висновку про технічну можливість об`єднання житлових будинків, складеного ТОВ «Технік Проект», внаслідок об`єднання вищевказаних житлових будинків було утворено об`єкт нерухомого майна житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 2583,2 кв. м., у тому числі житловою площею 988,2 кв. м, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0677 га, кадастровий номер земельної ділянки :43:007:0020 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказана земельна ділянка належала ОСОБА_9 на праві власності, яке 10.11.2016 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37024297 від 12.09.2017 був зареєстрований за ОСОБА_9 на підставі довідки, серія та номер: 69/1-10-17, виданої 07.09.2017 ТОВ "Технік проект"; технічного паспорту, серія та номер: б/н, виданого 07.09.2017, видавник: ТОВ "Технік проект"; технічного звіту про можливість об`єднання житлових будинків, серія та номер: 000182, виданого 06.09.2017, виданого експертом ОСОБА_10 .

Таким чином, на підставі завідомо недостовірного технічного паспорту ОСОБА_9 було зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

В подальшому, на підставі договорів купівлі-продажу №7-912 та №7-908 від 03.10.2017, посвідчених державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори право власності на вказану земельну ділянку та житловий будинок набув ОСОБА_7 .

Апеляційний суд звертає увагу на положення ч. 10 ст. 170 КПК України, відповідно до якого не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що про підозру у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_7 повідомлено не було.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи захисника відносно того, що земельна ділянка та будинок були придбані ОСОБА_7 понад три роки тому, за весь час ним не було здійснено жодних дій, спрямованих на відчуження земельної ділянки, яка була придбана для використання в особистих цілях, за цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд».

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Отже, апеляційним розглядом встановлено, що на даній стадії досудового слідства, ОСОБА_7 не повідомлено про підозру, крім того, прокурором у клопотанні не доведені підстави вважати, що майну, на яке накладено арешт, загрожує знищення, чи воно підлягає спеціальній конфіскації, або конфіскації, як виду покарання, або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, або відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, а цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Окрім того, надані матеріали, не відповідають вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, адже вони не підтверджують підстави, мету та не містять відповідного обґрунтування необхідності арешту майна, а також розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, тому, апеляційний суд вважає, що накладення арешту на зазначене вище майно, є безпідставним.

При цьому, прокурор, зазначаючи, що вищевказаний об`єкт нерухомості може бути предметом злочину в рамках даного кримінального провадження, не вказує, з якою саме метою є необхідність у застосуванні даного заходу забезпечення кримінального провадження. В свою чергу посилаючись на необхідність накладення арешту майна з метою подальшого відшкодування шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, прокурор не доводить наявність в даному кримінальному провадженні обґрунтованого розміру цивільного позову, який міг би стати підставою для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Крім того, прокурор в своєму клопотанні та долучених до нього матеріалах не обґрунтовує наявності будь-якого процесуального статусу власника об`єкту нерухомості, з клопотанням про накладення арешту на який звертається прокурор, а також наявності достатніх доказів, які б вказували на будь-яку причетність власника майна до можливого вчинення кримінального правопорушення, що в свою чергу могло б свідчити про наявність ризиків можливого відчуження такого об`єкту нерухомості.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність прийнятого слідчим суддею рішення про накладення арешту на вищевказане майно.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

З урахуванням наведеного, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді підлягає скасуванню із постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 задовольнити, ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 15.11.2017 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000122 від 03.12.2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4