У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2020 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року у кримінальному провадженні № 120 191 000 400 055 80 від 03 липня 2019 року стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Севан, Республіка Вірменія, громадянина України, непрацюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживав за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:
- 12.12.2018 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 186 КК України на 1 рік позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;
- 22.10.2019 Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
за участі прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_5 , ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6 , - ОСОБА_8
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України до призначеного покарання приєднано невідбутий строк покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2019 року та за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарання остаточно призначено покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.
Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_6 відраховувати з моменту затримання - 02 липня 2019 року.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_6 залишено без змін.
У провадженні вирішена доля речового доказу.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він 02 липня 2019 року, приблизно о 23 год. 00 хв., перебуваючи за адресою: м. Київ, б-р Перова, б. 34/2, побачив раніше невідому йому ОСОБА_8 , у якої помітив мобільний телефон, що висів на шнурку на шиї.
У цей час у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна, а саме мобільного телефону марки Самсунг Джі 3, вартістю 3.000,00 грн., що належить ОСОБА_8 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом, з метою незаконного збагачення, направився на зустріч ОСОБА_8 , зрівнявшись з нею, підійшов спереду та запитав на якій вулиці він знаходиться. Не отримавши відповіді від потерпілої ОСОБА_8 , у зв`язку тим, що остання є особою з інвалідністю І групи з дитинства, реалізуючи свій злочинний умисел, у присутності інших осіб, усвідомлюючи, що його злочинні дії носять відкритий для оточуючих характер, шляхом ривка зірвав з шнурка сірого кольору, що висів на шиї потерпілої, належний їй мобільний телефон марки Самсунг Джі 3, чорно-сріблястого кольору, вартістю 3.000,00 грн.
Після цього, ОСОБА_6 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, отримавши реальну можливість розпорядитись відкрито викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_8 матеріальної шкоди на загальну суму 3.000,00 грн. У подальшому ОСОБА_6 разом із викраденим майном був затриманий працівниками поліції.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, не оспорюючи фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, доведеність вини обвинуваченого у його вчинення та правильності кваліфікації його дій, просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року змінити та призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 2 років позбавлення волі та на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2019 року та остаточно призначити покарання у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі.
На обґрунтування апеляційних вимог захисник вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст.ст. 75, 69, 69-1 КК України.

На думку захисника передумовою вчинення кримінального правопорушення стала наявність збігу тяжких обставин, а саме: інвалідність обвинуваченого ОСОБА_6 у минулому та у зв`язку з погіршенням стану здоров?я - йому необхідні були кошти на лікування; відсутність постійного місця роботи; необхідність утримувати малолітню дитину.

На переконання захисника, заслуговує на увагу і той факт, що обвинувачений ОСОБА_6 добровільно відшкодував потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду, оскільки добровільно повернув потерпілій річ, якою він відкрито заволодів, тим самим добровільно відшкодував матеріальну шкоду.

Окрім того, обвинувачений щиро розкаявся, про що заявляв суду.

За викладеним, підсумовуючи, захисник вважає, що з урахуванням ст.ст. 75, 69, 69-1 КК України, для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 йому достатньо призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 2 років позбавлення волі та на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів - у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі.

Потерпіла про дату, час та місце розгляду провадження повідомлена належним чином, неявка якої в судове засідання суду апеляційної інстанції не перешкоджає його розгляду.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення захисника та обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги в повному обсязі, а саме про застосування положень ст. 69 КК України та призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 2-х років позбавлення волі та на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточно призначити покарання - 2 роки 1 місяць позбавлення волі, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних вимог, вважаючи вирок суду законним і обґрунтованим, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_6 , перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Суд апеляційної інстанції розглядає провадження з дотриманням вимог ст. 62 Конституції України та ст. 404 КПК України, в межах апеляційної скарги в обсязі, підтриманому стороною захисту в суді апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, докази в якому, окрім показань обвинуваченого та даних про його особу, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом першої інстанції не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.

Порушень вимог закону при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, колегія суддів не вбачає, не посилається на них і захисник в апеляційній скарзі та сторона захисту в суді апеляційної інстанції, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, колегією суддів не перевіряються, на виконання приписів ч. 1 ст. 404 КПК України.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги захисника щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_6 суворого покарання, колегія суддів бере до уваги таке.

Як указують положення ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Норма ч. 2 ст. 50 КК України регламентує, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, зокрема засудженими.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції при призначення покарання ОСОБА_6 у цілому дотримані.

А саме, при призначенні покарання ОСОБА_6 судом першої інстанції було ґрунтовно враховано характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини,

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, - не встановлено.

Обставиною, що пом?якшує покарання ОСОБА_6 визнано - щире каяття.

Дослідив суд першої інстанції і те, що ОСОБА_6 на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, одружений, має на утримання малолітню дитину 2009 року народження,.

Проте, обвинувачений неодноразово притягався до кримінальної відповідальності.

Зокрема, до досліджуваних подій - 02 липня 2019 року ОСОБА_6 вчинив 07 червня 2019 року кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, за яке перебував під вартою з 07 по 10 червня 2019 року, а менш, ніж через 1 місяць, після звільнення його з-під варти вчинив новий корисливий злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України, стосовно особи - інваліда І групи з дитинства (німа).

Не є ґрунтовними доводи апеляційної скарги захисника про добровільне відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, оскільки обвинувачений невдовзі після вчинення кримінального правопорушення був затриманий працівниками поліції з викраденим майном потерпілої, яке і було повернуто останній.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_6 вчинив правопорушення в силу збігу тяжких обставин, оскільки наявність таких обставин стороною захисту не доведена.

Не можуть бути такими обставинами і посилання захисника на наявністьінвалідності у обвинуваченого ОСОБА_6 у минулому, у зв`язку з чим за погіршенням стану здоров?я йому необхідні були кошти на лікування за відсутності постійного місця роботи та необхідності утримувати малолітню дитину.

Наведене, а також те, що у потерпілої до обвинуваченого відсутні будь-які претензії, і слугували підставою для призначення йому покарання у мінімальних межах, встановлених в санкції ч. 2 ст. 186 КК України.

Підстав для призначення ОСОБА_6 більш м?якого покарання за ч. 2 ст. 186 КК України з застосуванням ст. 69 КК України, як про те висловив прохання захисник ОСОБА_5 в апеляційній скарзі, що підтримав обвинувачений в суді апеляційної інстанції - колегія суддів не вбачає.

Не послалася на такі обставини, щоб заслуговували на увагу, і сторона захисту в суді апеляційної інстанції.

Ґрунтовно до ОСОБА_6 застосовані і положення ч. 4 ст. 70 КК України, правильність чого стороною захисту не оспорюється.

Доля речового доказу у провадженні вирішена у порядку ст. 100 КПК України.

За викладеним, апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року у кримінальному провадженні № 120 191 000 400 055 80 від 03 липня 2019 року стосовно ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_6 , який тримається під вартою, - у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

С У Д Д І:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3