Дата документу 14.12.2020 Справа № 332/4632/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/1749/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 332/4632/19
Категорія ст. 125 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого суддів ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницька, громадянина України, з вищою освітою, який одружений, має на утриманні малолітню дитину, не працевлаштований, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України;

за участі: прокурора ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вважає, що вирок суду не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Пояснює, що 25 серпня 2019 року, приблизно о 21 годині, він знаходився у своєму домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з ним у колисці у дворі знаходилась його малолітня дитина. В цей час до нього у двір став ломитись незнайомий йому чоловік. Він бив руками і ногами у ворота і сильно кричав. Він відкрив хвіртку і цей чоловік, як потім йому в ході досудового слідства стало відоме його прізвище - ОСОБА_9 , намагався проникнути до нього у домоволодіння. Він накинувся на нього та порвав йому майку. З метою самозахисту, захищаючи себе, малолітню доньку та своє домоволодіння, він схватив держак від лопати та наніс ОСОБА_9 два чи три удари.

Згідно з висновком експерта № 763 від 11 листопада 2019 року, рана в тім`яній ділянці зліва у ОСОБА_9 кваліфікується як легке тілесне ушкодження.

Запевняє, що коли б потерпілий першим не накинувся на нього, то ніяких ударів він йому б не наносив. Фактично він діяв з метою самозахисту, захищав домоволодіння, себе та своїх рідних. Дані покази він надавав у судовому засіданні. Судом при винесенні вироку все це не враховано.

Також зазначає, що він раніше не притягався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, не офіційно працює, має неповнолітню дитину, яка знаходиться на його повному утриманні. Просить вирок суду щодо нього скасувати, а його виправдати.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника, який просив апеляційну скаргу задовольнити, прокурора, який просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2020 ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді 160 годин громадських робіт. Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 25 серпня 2019 року, приблизно о 21 годині 30 хвилин, ОСОБА_6 , маючи умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень, знаходячись поблизу будинку № 7 по вул. Відмінній в м. Запоріжжі, під час раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_9 , на ґрунті особистих неприязних відносин, наніс йому один удар предметом, ззовні схожим на металеву трубу, в область голови останнього, а саме в ліву тім`яну частину, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 рану в тім`яній ділянці зліва, яка відповідно до висновку експерта № 763 від 11 листопада 2019 року, кваліфікується як легке тілесне ушкодження.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про недоведеність його вини у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Висновки суду першої інстанції про наявність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема:

- показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який суду пояснив, що 25 серпня 2019 року у вечері прийшла сестра та сказала, що ОСОБА_6 вдарив її в обличчя. Він пішов до будинку ОСОБА_6 , ніяких знарядь, яким він міг наносити удари чи зброї у нього не було. Коли ОСОБА_6 побачив його, то забіг до себе в двір та закрив ворота. Він вдарив по воротам ногою, розвернувся щоб уходити, але в цей час ОСОБА_6 відкрив ворота та вдарив його по голові ззаду металевим предметом, ще один раз ОСОБА_6 вдарив його тим же металевим предметом по ногам. Що саме це було він не знає, але це було саме щось металеве. Просить суворо не наказувати обвинуваченого;
- показаннями свідка ОСОБА_10 , яка суду пояснила, що влітку минулого року, прийшов син її сестри та сказав, що ОСОБА_6 стріляє на вулиці з рушниці по котам. Юлія побігла зробити йому зауваження, у відповідь на це ОСОБА_6 вдарив її в обличчя. Після цього її чоловік, ОСОБА_9 , пішов заступитись за ОСОБА_11 . Як відбувались події вона не бачила, але знає, що її чоловіка, з його слів, вдарив по голові металевим предметом ОСОБА_6 ;
- показаннями свідка ОСОБА_12 , яка суду пояснила, що влітку 2019 року прийшов її син та сказав, що ОСОБА_6 стріляє з рушниці. Вона пішла розбиратись до ОСОБА_6 з тим, що він стріляє. На її зауваження ОСОБА_6 вдарив її в обличчя. Після цього чоловік її сестри ОСОБА_9 пішов розбиратись. Він стукав у ворота до ОСОБА_6 , ворота відкрились і вони почали сваритись. Коли ОСОБА_9 розвернувся спиною до ОСОБА_6 , ОСОБА_6 вдарив його по голові ззаду металевим прутом чи трубою;
- висновком експерта № 763 від 11 листопада 2019 року, згідно з яким рана в тім`яній ділянці зліва у ОСОБА_9 кваліфікується як легке тілесне ушкодження.

Колегія суддів вважає, що показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , висновки експерта, є належними, допустимими та достовірними доказами, а у своїй сукупності, достатніми, оскільки співпадають між собою, як в деталях, так і в цілому, щодо обставин вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що доводи сторони захисту про те, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, оскільки не встановлено достатніх доказів вини ОСОБА_6 у вчиненні даного злочину, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 95 КПК України, показання це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи вказані вище вимоги закону, а також показання потерпілого ОСОБА_9 , зокрема про те, що він пішов до будинку ОСОБА_6 , ніяких знарядь, яким він міг наносити удари чи зброї у нього не було, коли ОСОБА_6 побачив його, то забіг до себе в двір та закрив ворота, він вдарив по воротам ногою, розвернувся щоб уходити, але в цей час обвинувачений відкрив ворота та вдарив його по голові ззаду металевим предметом, що саме це було він не знає, але це було саме щось металеве, які узгоджуються з висновком експерта № 763 від 11 листопада 2019 року, згідно з яким рана в тім`яній ділянці зліва у ОСОБА_9 кваліфікується як легке тілесне ушкодження, виявлене тілесне ушкодження утворилося не менше, ніж від одного травматичного впливу,
колегія суддів вважає ці докази несуперечливими та конкретними, тобто належними, допустимими та достовірними, які прямо підтверджують існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України), та які у сукупності з іншими доказами, зокрема показаннями свідка ОСОБА_12 про те, що ОСОБА_6 вдарив її в обличчя, після цього чоловік її сестри ОСОБА_9 пішов розбиратись, він стукав у ворота до ОСОБА_6 , ворота відкрились і вони почали сваритись, коли ОСОБА_9 розвернувся спиною до ОСОБА_6 , останній вдарив його по голові ззаду металевим прутом чи трубою,
свідчать про те, що саме обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України.

При оцінці доказів, колегія суддів звертає увагу на те, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Не погоджується колегія суддів й з доводами апелянта про те, що він захищався від неправомірних дій потерпілого ОСОБА_9 , з огляду на наступне.
За змістом статті 36 КК України, необхідна оборона це правомірний захист охоронюваних законом прав та інтересів особи, суспільства або держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, необхідної і достатньої в даній обстановці шкоди, що відповідає небезпеці посягання й обстановці захисту.

Право на необхідну оборону виникає лише за наявності для цього певних умов, визначених законом. Такими, відповідно до частини першої статті 36 КК України, є будь-які дії особи, які безпосередньо спрямовані на заподіяння негайної і невідворотної істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам особи, яка захищається, та у зв`язку з цим вимагають свого негайного відвернення або припинення. А така необхідність виникає тоді, коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди тому, хто посягає, загрожує негайною і невідворотною шкодою для охоронюваних законом прав та інтересів.

Встановлені судом фактичні обставини справи свідчать, що дії потерпілого ОСОБА_9 за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_6 , які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди ОСОБА_9 , тому вважати, що обвинувачений, здійснюючи удар металевим предметом в область голови, перебував в стані необхідної оборони, про що йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченого, немає будь-яких правових підстав. З огляду на зазначені обставини дії обвинуваченого ОСОБА_6 обґрунтовано отримали юридичну оцінку за ч. 1 ст. 125 КК України.

При цьому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що, оцінюючи показання потерпілого та свідків, суд дійшов висновку про те, що вони не спростовують обставин вчинення злочину. У суду не має будь-яких доказів того, що ОСОБА_6 бив ОСОБА_9 металевим предметом, захищаючись від його нападів, оскільки судом достовірно встановлено, що ОСОБА_9 не мав при собі жодних предметів, якими би він міг наносити удари ОСОБА_6 , а тому останній мав можливість іншим способом, ніж нанесення удару металевим предметом по голові потерпілому, вирішити конфлікт, який відбувся між ними.
Враховуючи вказане вище, колегія суддів вважає також безпідставними інші доводи обвинуваченого, зокрема про те, що:

- він знаходився у своєму домоволодінні, разом з ним у колисці у дворі знаходилась його малолітня дитина, в цей час до нього у двір став ломитись незнайомий йому чоловік, він бив руками і ногами у ворота і сильно кричав, відкрив хвіртку і ОСОБА_9 намагався проникнути до нього у домоволодіння, він накинувся на нього та порвав йому майку;

- з метою самозахисту, захищаючи себе, малолітню доньку та своє домоволодіння, він схватив держак від лопати та наніс ОСОБА_9 два чи три удари;

- коли б потерпілий першим не накинувся на нього, то ніяких ударів він йому не наносив би, фактично він діяв з метою самозахисту, захищав домоволодіння, себе та своїх рідних.

Отже, доводи обвинуваченого про відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, є безпідставними, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з районним судом про те, що обвинувачений ОСОБА_6 умисно заподіяв потерпілому ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження і правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 125 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні неповнолітню дитину, однак офіційно не працевлаштований та не має офіційних доходів, отже, не може сплатити штраф, та призначив йому покарання у виді громадських робіт, яке передбачене санкцією ч. 1 ст. 125 КК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для подальшого пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , зокрема і у зв`язку з тим, щовін раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання, неофіційно працює, має неповнолітню дитину, яка знаходиться на його повному утриманні, оскільки більш м`який вид покарання, передбачений санкцією ч. 1 ст. 125 КК України, не може бути застосований до останнього, так як майновий стан ОСОБА_6 не дозволяє призначити йому цей вид покарання, а тому призначене судом першої інстанції покарання у виді громадських робіт є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2020 року відносно ОСОБА_6 , без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її оголошення.

Судді: