Дата документу 21.10.2020 Справа № 323/2113/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 323/2113/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1692/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції з приміщенням Державної установи «Оріхівська виправна колонія № 88»),
захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою прокурора Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 на ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2020 року, якою засуджений
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Миколаєва, українець, громадянин України, не одружений, не працюючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий,
який відбуває покарання у Державній установі «Оріхівська виправна колонія № 88» за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2017 року за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 304, ст. 70 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 15 травня 2014 року по 14 липня 2014 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі,
початок строку: 10 квітня 2018 року,
кінець строку: 13 грудня 2021 року,
був звільнений умовно-достроково на 1 рік 2 місяці 21 день, -
В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, 2 вересня 2020 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшло подання начальника Державної установи «Оріхівська виправна колонія № 88» ОСОБА_10 про застосування до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Своє рішення про можливість звільнення засудженого умовно-достроково, суд першої інстанції мотивував тим, що ОСОБА_7 сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, а тому заслуговує на умовно-дострокове звільнення.
В апеляційній скарзі прокурор вважає ухвалу суду необґрунтованою у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та застосуванням закону України, який не підлягав застосуванню.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що поведінка засудженого не була сумлінною протягом всього часу відбування покарання, він має 6 стягнень та всього 2 заохочення, які отримав протягом незадовго до настання терміну можливого застосування умовно-дострокового звільнення.
Також матеріали провадження не містять даних на підтвердження сумлінного ставлення засудженого до праці, оскільки він виконував лише роботи з самообслуговування та залучався до робіт по благоустрою установи, що є його обов`язком.
Крім того, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_7 втретє притягався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких злочинів, що свідчить про те, що заходи, направлені на його виправлення та перевиховання, не знаходять свого адекватного сприйняття засудженим.
Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні подання начальника виправної колонії про застосування до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Від захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких він зазначає, що суд першої інстанції в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при вирішення питання про можливість умовно-дострокового звільнення засудженого, просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.
У судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Захисник засудженого адвокат ОСОБА_8 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та зазначив, що стягнення, накладені на засудженого, погашені, оскільки з моменту накладення останнього з них вже пройшов один рік, вказані стягнення були отримані в іншій колонії, де до нього було упереджене ставлення. Крім того, статтею 118 КВК України передбачено право засудженого працювати на підставі договору, який засуджений уклав з благодійною організацією. Також зазначає, що засуджений має малолітню дитину, зможе надавати їй допомогу, має батьків похилого віку, має захворювання на ВІЛ та гепатит С.
Засуджений у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної та підтримав свого адвоката.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, засудженого та його захисника, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Миколаєва, українець, громадянин України, не одружений, не працюючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий за вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі, умисних корисливих тяжких та особливо тяжких злочинів.
На цей час відбуває покарання в Державній установі «Оріхівська виправна колонія № 88» за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2017 року, яким його було засуджено за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 304, ст. 70 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.
Цим же вироком ОСОБА_7 було зараховано строк попереднього ув`язнення з 15 травня 2014 року по 14 липня 2014 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі
Таким чином, на час звернення з клопотанням до суду першої інстанції відбута частина строку призначеного ОСОБА_7 покарання становила більше 2/3 строку, призначеного судом за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 304 КК України, які відносяться до категорії умисних тяжких злочинів.

Разом з тим, у відповідності до ст. 81 КК України, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання закон пов`язує не лише із відбуттям певної частини призначеного покарання, а і з сумлінною поведінкою і ставленням до праці, якими засуджений довів своє виправлення.
При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.
При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.
Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.
Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.
Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.
Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 10 квітня 2018 року.
Під час тримання у Державній установі «Сумський слідчий ізолятор» з 11 квітня 2018 року порушень вимог режиму тримання не допускав, стягнень та заохочень не мав.

У Державній установі «Кам`янська виправна колонія (№ 101)» відбував покарання з 30 червня 2018 року, за період відбування покарання характеризувався негативно, допускав порушення вимог режиму відбування покарання, мав 6 стягнень, заохочень не мав.

У Державній установі «Оріхівська виправна колонія (№ 88)» відбуває покарання з 23 вересня 2019 року, за період відбування покарання порушень вимог режиму відбування покарання не допускав, стягнень не має, має 2 заохочення за виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки.
При апеляційному розгляді встановлено, що під час відбування покарання засуджений в цілому характеризується посередньо.

Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики від 28 серпня 2020 року, засуджений ОСОБА_7 на виробництві установи не працевлаштований, виявив бажання залучатися до робіт з благоустрою установи та відділення СПС. До робіт по благоустрою відноситься сумлінно, проявляє ініціативу у роботі, постійно залучається до кваліфікованих робіт. Виконує законні вимоги персоналу установи виконання покарань. Дотримується правомірних взаємовідносин та ввічливого ставлення з персоналом. У взаємовідносинах з іншими засудженими неконфліктний. Спальне місце та приліжкову тумбочку утримує в чистоті та порядку, має охайний зовнішній вигляд. Дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконання дорученої роботи, здійснює за ними належний догляд, використовує тільки за призначенням. Виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок. Бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу «Підготовка до звільнення». Бере особисту участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня, займається самоосвітою. провину у скоєному злочині визнає, у вчиненому розкаюється (а.с. 3).

Крім того, згідно довідки начальника відділення СПС, на ОСОБА_7 під час відбування покарання було накладено 6 стягнень у вигляді 2 доган, 1 суворої догани та 3 поміщень до ДІЗО, а також лише 2 заохочення 20 травня 2020 року та 25 серпня 2020 року, яке було застосовано до засудженого безпосередньо перед складенням подання про умовно-дострокове звільнення (а.с. 4).

Відсутність будь-яких заохочень за перші більш ніж 2 роки перебування в місцях позбавлення волі з 11 квітня 2018 року по 20 травня 2020 року, наявність лише 2 заохочень за весь період відбування покарання, які були отримані протягом нетривалого часу, що безпосередньо передував зверненню до суду з поданням про умовно-дострокове звільнення, а також вказані вище стягнення, їх вид та кількість, які хоча на час звернення з цим клопотанням до суду були погашені, але факт їх накладення свідчить про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про працевлаштування засудженого вбачається, що ОСОБА_7 за весь період відбування покарання взагалі не працював, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с. 9).

З наявної в матеріалах провадження довідки від 28 серпня 2020 року вбачається, що засуджений ОСОБА_7 дійсно залучався до роботи з благоустрою колонії та до поліпшення житлово-побутових умов засуджених (а.с. 10), але відповідно до ч. 3 ст. 107 КВК України виконання таких робіт є обов`язком, а не правом засудженого.

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з доводами прокурора про те, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

Доводи адвоката щодо незадовільного стану здоров`я засудженого та наявності у нього неповнолітньої дитини, колегія суддів до уваги не бере, оскільки вони не є тими підставами, які дають засудженому право на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Також колегія суддів не враховує звіт про надання ОСОБА_7 консультаційних послуг за договором № 231 від 1 серпня 2018 року, оскільки вказаний звіт був складений самим засудженим, тому не є доказом його працевлаштування за цивільно-правовим договором (а.с. 39).

Разом з тим, навіть у випадку, якщо ОСОБА_7 дійсно виконував консультаційні послуги в рамках проекту «Заради життя», договір про надання послуг був укладений лише 1 серпня 2020 року, що не свідчить про його постійне працевлаштування та сумлінне ставлення до праці протягом всього часу відбування покарання.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції невірно встановив фактичні обставини по справі і прийшов до помилкового висновку, що засуджений ОСОБА_7 довів своє виправлення та перевиховання і підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала скасуванню із постановленням нової ухвали апеляційного суду, якою у задоволенні клопотання засудженого слід відмовити.

На підставі зазначеного, керуючись ст. 81 КК України, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2020 року, якою засудженого ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання умовно-достроково на 1 рік 2 місяці 21 день, скасувати.

У задоволенні подання начальника Державної установи «Оріхівська виправна колонія № 88» ОСОБА_10 про застосування до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4