ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №:11-кп/818/3107/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: примусові заходи медичного характеру
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , з участю ОСОБА_8 як особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, з участю його захисника ОСОБА_9 , без участі потерпілих по даній справі, належним чином повідомлених про розгляд справи, від частини яких надійшли заяви про розгляд справи без них, розглянувши у закритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою захисника особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 03 07 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою клопотання слідчого задоволено та застосовано до ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Запобіжний захід у виді тримання у закладі з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, а саме у ЦНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» залишено без змін до набрання ухвалою суду законної сили.

Речові докази: DVD-R диск залишено у матеріалах справи.

Вищевказаною ухвалою встановлено, що 28 10 2018 року, близько 22-30 години, ОСОБА_8 перебував поблизу автобусної станції № 4, розташованої по вул. Білгородське Шосе, 8 в м. Харковi, де побачив ранiше незнайому йому неповнолітню ОСОБА_10 , яка поверталась додому пiсля прогулянки у центральному парку культури та вiдпочинку iм. М.Горького. ОСОБА_8 , не усвiдомлюючи своїх дiй та внаслідок психiчного захворювання не маючи можливостi керувати ними, прослiдував за ОСОБА_10 , яка рухалась вiд автобусноi станцiї №4 вздовж вул. Помiрки в м. Харковi та спитавши, як дiстатись до заводу «Комунар», вступив з останньою у бесiду на стороннi теми. Пiсля нетривалого вiдволiкання уваги потерпiлої розмовою, ОСОБА_11 охопив її шию лiвою рукою, а правою закрив потерпiлiй рота, пiсля чого, неподалiк вiд буд. 27 по вул. Помiрки потягнув ОСОБА_10 вглиб лiсопарку, де став погрожувати застосуванням фiзичного насильства, та повiдомив її про те, що в разi здiйснення останньою опору його ОСОБА_12 , вiн позбавить її життя. Неповнолiтня ОСОБА_10 , розумiючи, що ОСОБА_8 має намiр згвалтувати її, та що вiн, як дорослий чоловiк має фiзичну перевагу над неповнолiтньою дiвчиною, реально сприйняла його погрози та психологiчний тиск, та з метою збереження власного життя i здоров`я пiдкорилась незаконним вимогам ОСОБА_8 . Пiсля цього, вiдвiвши потерпiлу, воля якої була подавлена внаслiдок його психологiчного тиску та фiзичного впливу, вглиб ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , використовуючи пальцi правої руки, вчинив дiї сексуального характеру, пов`язанi з вагiнальним проникненням в тiло неповнолiтньої потерпiлої ОСОБА_10 , без її добровiльної згоди, тобто згвалтував її. Пiсля цього, вiдвiвши потерпiлу ще на кiлька метрiв вглиб насаджень, ОСОБА_8 продовжив вчиняти дiї сексуального характеру, пов`язанi з вагiнальним проникненням в тiло неповнолiтньої потерпiлої ОСОБА_10 , за допомогою пальцiв рук без її добровiльної згоди. Через деякий час ОСОБА_8 повiв потерпiлу в напрямку АДРЕСА_1 , де, знаходячись у лiсопарковiй зонi неподалiк вiд вказаної вулицi, продовжив вчиняти дiї сексуального характеру, пов`язанi з вагiнальним проникненням в тiло неповнолiтньої потерпiлої ОСОБА_10 , за допомогою пальцiв рук без її добровiльної згоди. Пiсля вчинення суспiльно-небезпечного дiяння ОСОБА_8 . вiдвiв потерпiлу до проїжджої частини вул. Чкалова в м. Харковi, та зник з мiсця скоєння суспiльно-небезпечного дiяння.
Крім того, 10 04 2019 року, близько 00-00 години, ОСОБА_8 перебував на перехрестi вул. Сумської та Динамiвської в м. Харковi, де побачив ранiше незнайому йому ОСОБА_14 , яка поверталась додому з прогулянки. ОСОБА_8 , не усвiдомлюючи своїх дiй та внаслiдок психiчного захворювання не маючи можливостi керувати ними, користуючись пiзнiм часом доби та вiдсутнiстю стороннiх осiб, якi могли завадити його дiям, пiдiйшов до дiвчини та вступив з останньою у бесiду на стороннi теми, запитавши, де знаходиться район мiста «Шатилiвка». Пiсля короткої вiдповiдi ОСОБА_14 , зрозумiвши, що вона не має намiру продовжувати розпочату ОСОБА_8 розмову, останнiй, для того, щоб приглушити пильнiстъ ОСОБА_14 та не викликати в неї пiдозри, перейшов на iнший бiк вулицi та став рухатись паралельно потерпiлiй, у напрямку її руху. Приблизно о 00-20 годині 10 04 2019 року, пройшовши близько 600 метрiв вiд перехрестя вул. Динамiвської з вул. Сумською, знаходячись поблизу декоративного полiмерного паркану, що вiдмежовує проїжджу частину та пiшохiдну зону вiд зони паркових насаджень, ОСОБА_8 . перебiг дорогу, пiдбiг до ОСОБА_14 ззаду та охопив руками тулуб потерпiлої, таким чином знерухомивши її, та почав тягнути за паркан, до паркової зони. В цей час потерпiла ОСОБА_14 , розумiючи, що ОСОБА_8 має намiр згвалтувати її, намагаючись захистити свою статеву свободу та недоторканнiсть, почала чинити супротив дiям останнього, пручатись, не даючи затягти себе вглибину паркової зони, та приклавши зусилля, вирвалась вiд ОСОБА_8 , пiсля чого побiгла у напрямку свого місця мешкання.
Також, 16 05 2019 року, близько 22-30 години, ОСОБА_8 перебував поблизу автобусної станцiї № 4, розташованої по вул. Бiлгородське Шосе, 8, у м. Харковi, де побачив ранiше незнайому неповнолiтню ОСОБА_15 , яка поверталасъ додому пiсля прогулянки в центральному парку культури та вiдпочинку iм. М.Горького. Не усвiдомлюючи своїх дiй та внаслiдок психiчного захворювання не маючи можливостi керувати ними, користуючись пiзнiм часом доби та вiдсутнiстю стороннiх осiб, якi могли завадити його злочинним дiям, ОСОБА_8 . пiшов за дiвчиною по пiшохiднiй стежцi, яка вела вiд автобусної станцiї № 4 до вул. Шишковської в м. Харковi, та спитавши, як дiстатись до заводу «Комунар», вступив з останньою у бесiду на стороннi теми. Пiсля нетривалого вiдволiкання її уваги ОСОБА_11 , знаходячисъ позаду ОСОБА_15 , охопив тулуб потерпiлої лiвою рукою, а правою закрив рота, пiсля чого повалив потерпiлу на землю обличчям вниз, опинившисъ таким чином над нею у положеннi лежачи. Неповнолiтня ОСОБА_15 , розумiючи, що ОСОБА_8 має намiр згвалтувати її, намагаючисъ захистити свою статеву свободу та недоторканнiстъ, почала кричати, пручатисъ та кусати нападника за руку, якою вiн закривав рот потерпiлiй. В свою чергу ОСОБА_8 продовжував утримувати потерпiлу у положеннi лежачи на землi, притискаючи її своїм тiлом, та вимагав вiд неї припинити кричати. В цей момент неподалiк вiд мiсця вчинення злочину на крик потерпiлої вiдiзваласъ незнайома ОСОБА_16 , сполохавши ОСОБА_17 та перешкодивши вчиненню згвалтування неповнолiтньої потерпiлої ОСОБА_18 . Пiсля оклику невстановленої в ходi досудового розслiдування жiнки ОСОБА_11 залишив потерпiлу та зник з мiсця вчинення суспiльно-небезпечного дiяння.
Крiм того, 25 05 2019 року, близько 21-25 години, ОСОБА_8 перебував поблизу зупинки громадського транспорту, розташованої по вул. Бiлгородське Шосе, 1 м. Харковi, де побачив ранiше незнайому ОСОБА_19 , яка здiйснювала пробiжку по велодорiжцi вздовж Бiлгородського Шосе в м.Харковi. Не усвiдомлюючи своїх дiй та внаслiдок психiчного захворювання не маючи можливостi керувати ними, ОСОБА_8 , користуючись пiзнiм часом доби та вiдсутнiстю стороннiх осiб, якi могли завадити його дiям, дочекався, поки близько 21-40 години 25 05 2019 року ОСОБА_19 . пробiжить по велодорiжцi повз нього У зворотному напрямку, пiсля чого побiг за останньою, наздогнав її та зненацька, напавши ззаду, охопив тулуб ОСОБА_19 своїми руками, знерухомивши потерпiлу та позбавившиїї можливостi дати вiдсiч, пiсля чого поніс останню у напрямку лiсопосадки. ОСОБА_19 , розумiючи, що ОСОБА_8 має намiр згвалтувати її, намагаючись захистити свою статеву свободу та недоторканнiсть, почала кричати i чинити супротив дiям ОСОБА_17 , та не даючи затягти себе вглибину ОСОБА_13 , схопилася лiвою рукою за гiлку лiсових насаджень, отримавши, згiдно висновку судовомедичної експертизи № 09-804/2019, забиту рану на долоннiй поверхнi лiвої кистi, яка за ступенем тяжкостi вiдноситься до легких тiлесних ушкоджень. Внаслiдок дiй ОСОБА_19 вона разом з нападником впала на землю обличчям вниз, при цьому ОСОБА_8 опинився над нею та почав закривати їй рота долонею руки для того, аби потерпiла перестала кричати та кликати на допомогу, одночасно з цим погрожуючи позбавити її життя в разi непокори. Пiсля цього ОСОБА_8 , продовжуючи свої дiї, перевернув потерпiлу обличчям догори та почав висловлювати вирази, які потерпілою однозначно було сприйнято як намiр вчинити щодо неї насильницькi дiї сексуального характеру. Скориставшись тим, що ОСОБА_8 в процесi пiдготовки до здiйснення насильницького акту сексуального характеру втратив пильнiсть та прибрав руку з обличчя потерпiлої, ОСОБА_19 нанесла останньому удар ключем вiд автомобiлю, що перебував в її лiвiй руцi, в праву частину голови ОСОБА_8 , в область бiля правого вуха, пiсля чого втекла вiд нападника до мiсця паркування свого автомобiля. Таким чином, внаслiдок активного опору потерпiлої, ОСОБА_8 не змiг здiйснити всiх дiй, направлених на згвалтування ОСОБА_19 .

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.3 ст. 152 КК України, а саме зґвалтування, тобто вчинення дій сексуального характеру, пов`язане із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням іншого предмета (пальців рук), без добровільної згоди потерпілої особи, скоєне щодо неповнолітньої; за ч.3 ст. 15 ч.1 ст. 152, а саме, як незакінчений замах на зґвалтування, тобто вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з проникненням у тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої; за ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 152 КК України, а саме, як незакінчений замах на зґвалтування неповнолітньої, тобто вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з проникненням в тіло іншої особи, без добровільної згоди неповнолітньої потерпілої.

Посилаючись на те, що на даний час ОСОБА_8 , маючи діагноз «шизофренія, параноїдальна форма» та через свій хворобливий стан та характер вчинених діянь є суспільно-небезпечним для оточуючих, прокурор просив застосувати до нього примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом у примусовому порядку.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваної ухвали просить про її скасування та постановлення нової, якою клопотання сторони обвинувачення задовольнити частково та застосувати відносно ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру без госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає про те, що застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом відносно ОСОБА_8 є незаконним та таким, що порушує право останнього на свободу, як людини, та його процесуальні права.

Крім того, в апеляційній скарзі міститься посилання на ряд рішень ЄСПЛ, проводячи аналогію з якими, апелянт наголошує на наявності підстав виклику обвинуваченого ОСОБА_8 у судове засідання та розгляду апеляційної скарги останнього.

Апеляційну скаргу на ухвалу було подано також самою особою, відносно якої застосовано примусові заходи медичного характеру, провадження по якій Харківським апеляційним судом було відрито помилково.

Проте, маючи за мету дотримання права обвинуваченого на захист, колегією суддів, з урахуванням положень п.5 ч.1 ст. 393 КПК України було відкрито провадження по апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 та забезпечено її повноцінний розгляд в тому числі за участі самого обвинуваченого у дистанційному режимі, шляхом проведення відеоконференції.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи ухвалу суду законною і обґрунтованою.

Потерпілі, будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не з`явилися. Будь-яких заяв, які б перешкоджали розгляду апеляційної скарги, не надавали.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим
Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні, під час постановлення ухвали, обвинувачений ОСОБА_8 не визнавав свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, вказуючи при цьому, що він мав намір познайомитися із ОСОБА_19 на Білгородському шосе, однак через свою хворобу зробив це в такий спосіб, що остання злякалася, хоча умислу вчиняти протиправні дії відносно останньої він не мав. Стосовно обвинувачення за іншими епізодами, посилався на їх безпідставність та фальсифікацію зі сторони обвинувачення, оскільки він не мав мотиву та мети для здійснення подібних правопорушень сексуального характеру з природних фізіологічних причин, через вік та хворобу. Потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_20 він ніколи не бачив. Потерпіла ОСОБА_14 йшла попереду нього, і коли він її обігнав, то щось запитав в неї , але до неї не приставав.

Проте, суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Висновки суду, зокрема ґрунтуються на показаннях самого обвинуваченого, який не заперечує факт намагання познайомитись з ОСОБА_19 , і хоча і вказує на відсутність умислу вчиняти протиправні дії відносно останньої, проте, колегія суддів, враховуючи діагноз обвинуваченого, не впевнена, що останній вірно розуміє ознаки протиправності та має можливість проаналізувати свої дії, через призму правомірності.

Твердження ОСОБА_8 про те, що він ніколи не бачив потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_20 та про те, що потерпілій ОСОБА_14 він завдав лише одне питання спростовуються матеріалами кримінального провадження, а саме:

-свідченнями потерпілої ОСОБА_10 ;

-витягом з кримінального провадження № 0002197 з реєстрацією 09 06 2019 року з правовою кваліфікацією за ч.3 ст. 152 КК України;

-протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 08 06 2019 року; заявою від 09 06 2019 року про залучення до провадження як потерпілої від ОСОБА_10 ;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 10 06 2019 року;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 11 06 2019 року та фототаблиці до нього;

-свідченнями потерпілої ОСОБА_14 ;

-витягом з кримінального провадження № 0002204 з реєстрацією 07 06 2019 року з правовою кваліфікацією за ч.3 ст.ч.3 ст. 152 КК України;

-протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 07 06 2019 року;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 12 07 2019 року та фототаблиці до нього;

-витягом з кримінального провадження № 0002197 з реєстрацією 09 06 2019 року з правовою кваліфікацією за ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 152 КК України;

-протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 07 06 2019 року; рапортом старшого інспектора Київського ВП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_21 ;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання від 10 06 2019 року;

-витягом з кримінального провадження № 0002197 з реєстрацією 07 06 2019 року з правовою кваліфікацією за ч.3 ст. 15 ч.1 ст. 152 КК України;

-протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення та нішу подію від 06 06 2019 року;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання від 07 06 2019 року;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 21 06 2019 року;

-висновком експерта КЗ Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи № 09-804/2019 від 25 06 2019 року;

-протоколом огляду місця події від 08 06 2019 року; протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 23 12 2019 року;

-протоколом огляду предмету від 26 11 2019 року.

Вказані докази є належними та допустимими, будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та їх оцінці, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, колегія суддів не вбачає.

Посилання ж апелянта на безпідставність застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру також не знайшли свого підтвердження, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження, застосування такого виду примусових заходів судом першої інстанції не було свавільним, оскільки законним підґрунтям такого рішення був висновок стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 183 від 03 10 2019 року.

Перед прийняттям рішення про поміщення обвинуваченого ОСОБА_8 до закладу з надання психіатричної допомоги його було оглянуто експертами КП «Дніпропетровської клінічної психіатричної лікарні» у складі ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 .

Судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення було у повному обсязі дано оцінку висновку вищевказаної експертизи відповідно до якої: ОСОБА_8 в період часу, що відноситься до інкримінованих йому діянь, страждав і по теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі шизофренії параноїдальної.

Зазначене хронічне психічне захворювання позбавляло іспитованого можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними в період часу, що відноситься до інкримінованих йому діянь.

За своїм психічним станом іспитовий у даний час також не може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та керувати ними.

Потребує застосування до нього примусового заходу медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом.

Таким чином, кримінальні правопорушення, передбачені ч.3 ст. 152 КК України, ч.3 ст. 15 ч.1 ст. 152 та ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 152 КК України, ОСОБА_8 було вчинено у стані неосудності.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Згідно ст. 93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Відповідно до ч. 2 ст. 513 КПК України визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

З положень статті 513 КПК України вбачається, що при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного характеру суд у кожному випадку зобов`язаний встановити факт суспільно небезпечного діяння (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення), вчинення його тією чи іншою особою щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру та дослідити надані сторонами та наявні у справі докази із наданням їм юридичної оцінки, відповідно до ст.ст. 84-89, 94 КПК України.

Крім цього, судам слід враховувати, що застосування у справах вказаної категорії скороченої процедури дослідження доказів чинним законодавством не передбачено.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції дотримався вказаних норм та провів повний судовий розгляд, встановивши при цьому факт скоєння ОСОБА_8 суспільно-небезпечних діянь, вчинення їх саме тією особою, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру та дослідив надані сторонами та наявні у матеріалах справи докази, із наданням їм юридичної оцінки відповідно до ст.ст. 84-89, 94 КПК України.

Крім того, судом першої інстанції у повному обсязі було досліджено мотиви та підстави клопотання прокурора про необхідність застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_8 .

На підставі викладеного, враховуючи, що суспільно небезпечні діяння були вчинені ОСОБА_8 у стані неосудності і в даний час обвинувачений страждає хронічним психічним захворюванням у формі шизофренії параноїдальної та не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, з урахуванням характеру та тяжкості захворювання, суд прийшов до правильного висновку, що необхідно застосувати до ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру, які вказані у висновку експертизи, а саме у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що обвинувачений має у спектрі своїх прав можливість брати участь у судовому засіданні та подавати апеляційну скаргу на рішення з яким він не погоджується, посилаючись при цьому на висновки, викладені у рішеннях ЄСПЛ, а саме у справах «Плахтєєв та Плахтєєва проти України», «Наталія Михайленко проти України», «Анатолій Руденко проти України».
Проте, колегія суддів вважає посилання на вказані рішення не коректними, виходячи з наступного.
Дійсно зазначеними рішеннями Європейського суду з прав людини були констатовані порушення статей 5 та 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), якими регламентовано право на свободу та особисту недоторканість та доступ до правосуддя.
Проте, обставини вищевказаних справ не є аналогічними обставинам справи, що переглядається за обвинуваченням ОСОБА_8 , у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що вказані апелянтом рішення ЄСПЛ мають преюдиційне значення у нашому випадку.
Зокрема у справі «Наталія Михайленко проти України» ЄСПЛ прийшов до висновку про порушення національними судами положень ст. 6 Конвенції в частині безпідставного обмеження заявниці у доступі до правосуддя, оскільки ОСОБА_25 , будучи визнаною недієздатною, мала поступове підтверджене покращення свого психічного здоров`я.
У справі ж «Анатолій Руденко проти України» ЄСПЛ дійшов висновку про те, що національним судочинством не було встановлено у переконливий спосіб наявність у особи психічного розгляду, внаслідок чого суд прийшов до висновку про невиправдане поміщення та тримання ОСОБА_26 у лікарні.
Що стосується обвинуваченого ОСОБА_8 то на думку колегії суддів, матеріалами кримінального провадження повністю підтверджено факт того, що як на момент вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень так і на теперішній час ОСОБА_8 страждає на хронічне психічне захворювання у формі шизофренії параноїдальної, у зв`язку з чим потребує застосування до нього примусового заходу медичного характеру.
Будь-яких документально підтверджених даних, які б свідчили про покращення у обвинуваченого психічного здоров`я, матеріали кримінального провадження не містять.
Не надано таких даних і апелянтом у додатках до апеляційної скарги.

На думку колегії суддів доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів, які досліджувались судом першої інстанції та яким надана детальна оцінка, викладена у оскаржуваному рішенні.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, ухвалу суду слід залишити без змін, як законну, обґрунтовану та вмотивовану, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 03 07 2020 року про задоволення клопотання прокурора та про застосування до ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане це судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді

___________ ____________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4