Постанова

Іменем України
10 грудня 2020 року

м. Київ
Справа № 203/154/18
Номер провадження в апеляційному суді 11-кп/803/1095/20

Провадження № 51 2645 км 20

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003842 від 24 листопада 2017 року, щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року за

ст. 185 ч. 1, ст. 185 ч. 2, ст. 185 ч. 3, ст. 70 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки,
за ст. 358 ч. 1, ст. 358 ч. 4, ст. 15 ч. 3, ст. 190 ч. 2 КК України,
за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2020 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року засуджено ОСОБА_6 :
- за ст. 358 ч. 1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки;
- за ст. 358 ч. 4 КК України до покарання у виді арешту на строк 6 місяців;
- за ст. 15 ч. 3, ст. 190 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць.
На підставі ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року та призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 вказано рахувати з дня його затримання в порядку виконання вироку.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 986 гривень 60 копійок процесуальних витрат за проведення судової експертизи.
Прийнято рішення щодо речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.
Так, 22 листопада 2017 року приблизно о 10 годині 30 хвилин за місцем свого проживання за адресою:

АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 вклеїв власну фотокартку до раніше знайденого ним оригіналу паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не змінюючи інші реквізити паспорту, тим самим вчинив підроблення офіційного документу з метою подальшого заволодіння коштами ПАТ «Акцент Банк» під приводом отримання кредиту.
Продовжуючи свої злочинні дії, 23 листопада 2017 року приблизно о 10 годині в приміщенні магазину «Фокстрот», розташованого за адресою: м. Дніпро,

пл. Вокзальна, 5, достовірно знаючи, що він не є особою на ім`я ОСОБА_8 , пред`явив менеджеру ПАТ «Акцент Банк» зазначений завідомо підроблений документ разом з карткою платника податків на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою отримання кредиту на придбання побутової техніки.
Однак заволодіти чужими коштами в сумі 12 995 гривень 20 копійок, належними ПАТ «Акцент Банк», шляхом обману, повторно не зміг, оскільки договір кредиту укладено не було через викриття злочинних дій працівниками банку, тобто ОСОБА_6 з причин, які не залежали від його волі, не вчинив всіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2020 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 , застосувати до останнього положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням. Вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не врахували тяжкість вчинених злочинів, дані про особу винного, обставини, які пом`якшують покарання, та відсутність обтяжуючих обставин. Звертає увагу на те, що злочин незакінчений, негативні матеріальні наслідки не настали, ОСОБА_6 01 лютого

2020 року одружився, ІНФОРМАЦІЯ_3 у нього народилася донька та він працевлаштувався. Зазначає про безпідставність висновків суду першої інстанції про неможливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування покарання, а суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок, також безпідставно не застосував положення ст. 75 КК України.
Заперечень на касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 від учасників судового провадження не надходило.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні вважала касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 необґрунтованою і просила залишити її без задоволення, а судові рішення щодо

ОСОБА_6 без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ст. 358 ч. 1,

ст. 358 ч. 4, ст. 15 ч. 3, ст. 190 ч. 2 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

При призначені покарання ОСОБА_6 за ст. 358 ч. 1, ст. 358 ч. 4, ст. 15 ч. 3, ст. 190 ч. 2 КК України суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, дані про його особу, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Як убачається зі змісту вироку, суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є злочинами невеликої та середньої тяжкості, дані про особу ОСОБА_6 , який раніше судимий, вчинив кримінальні правопорушення під час іспитового строку за попереднім вироком, характеризується посередньо. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття, а обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Крім того, за матеріалами кримінального провадження ОСОБА_6 вчинив кримінальні правопорушення під час іспитового строку, встановленого вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року, яким його було засуджено до покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням.

Виходячи із положень ст. 75 ч. 2, ст. 78 ч. 3 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину це необхідно розцінювати як порушення умов застосування ст. 75 КК України. Згідно зі ст. 78 ч. 3 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими у статтях 71, 72 цього Кодексу.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства і обґрунтовано призначив йому покарання: за ст. 358 ч. 1 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ст. 358 ч. 4 КК України у виді арешту на строк 6 місяці; за ст. 15 ч. 3, ст. 190 ч. 2 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік

1 місяць, в межах санкцій зазначених норм та на підставі ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю злочинів, а також остаточне покарання на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року, мотивувавши таке рішення.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у ній доводи щодо суворості призначеного покарання, які аналогічні доводам касаційної скарги, визнав їх безпідставними та зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд врахував зазначені стороною захисту обставини щодо одруження ОСОБА_6 , його працевлаштування і народження дитини та дійшов до обґрунтованого висновку про те, що зазначені обставини не можуть бути підставою для застосування ст. 75 КК України. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Покарання, призначене ОСОБА_6 , за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, воно відповідає вимогам ст. 65 КК України. Переконливих доводів, які б спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо призначеного покарання, а також свідчили б про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі за матеріалами провадження не встановлено.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, також не виявлено.

Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_7 та зміни судових рішень щодо ОСОБА_6 не знаходить.
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника адвоката ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3