Рівненський апеляційний суд
___________________________________________________________
В И Р О К
Іменем України

22 грудня 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції з ДУ «Луцький слідчий ізолятор» кримінальне провадження №0003580 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, непрацюючого, раніше судимого вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2018 року за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання шість місяців виправних робіт з відрахуванням 10% заробітку, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим терміном два роки, обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_7 , -

ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_5 23 вересня 2019 року близько 03 год. 30 хв. поблизу входу у приміщення «Спорт Лото» по вул. Конякіна 11 м. Луцька, умисно, повторно, з корисливих мотивів, керуючись метою відкритого викрадення чужого майна, із застосуванням насильства, наніс два удари кулаком правої руки в обличчя ОСОБА_8 та відкрито викрав його грошові кошти в сумі 14 800 грн.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2020 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України - один рік обмеження волі.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом приєднання до покарання, призначеного за даним вироком, частково невідбутого покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2018 року остаточне покарання призначено один рік один місяць обмеження волі.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишено попередній тримання під вартою.

Строк відбуття покарання вирішено рахувати з 27 листопада 2019 року.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь в розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненому та правильності кваліфікації його дій, покликається на безпідставність застосування щодо ОСОБА_5 положень ст. 69 КК України, оскільки, таке покарання, на його думку, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, який раніше судимий за грабіж, внаслідок м`якості, у зв`язку з чим просить скасувати вирок суду першої інстанції і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки п`ять місяців. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2018 року у виді трьох місяців виправних робіт, що, відповідно до ст. 72 КК України, становить один місяць позбавлення волі, та призначити остаточне покарання у виді чотирьох років шести місяців позбавлення волі.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Потерпілий ОСОБА_8 , будучи повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, до початку апеляційного розгляду подав письмову заяву про розгляд скарги без його участі, просить вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.04.2020 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання апеляційної скарги, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_7 про залишення вироку без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Винність ОСОБА_5 у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, відповідає правовій кваліфікації скоєного та фактичним обставинам справи, які не досліджувалися за згодою учасників судового провадження, відповідно до положень ст. 349 КПК України, не оспорюється апелянтом і не заперечується ніким з учасників судового розгляду.

Поряд з цим, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких, суд призначає покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину (класифікації, обставин і способу його вчинення, характеру і тяжкості наслідків), даних про особу винного (вік, поведінку до вчинення злочину, наявність судимостей і адміністративних стягнень, тощо), та обставин, що помякшують і обтяжують покарання, і призначив йому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину внаслідок його м`якості та не є необхідним і достатнім для запобігання вчиненню особою інших злочинів, про що правомірно йдеться у поданій прокурором апеляційній скарзі.
За вимогами ч. 2 ст. 409 КПК України, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ст. 69 КК України і роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 8 постанови Про практику призначення судами кримінального покарання від 24.10.2003 року № 7 із послідуючими змінами, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

При цьому, у кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і впливають на пом`якшення покарання.

З вироку слідує, що вирішуючи питання про обрання ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, суд першої інстанції врахував його щире каяття, визнання вини, добровільне відшкодування завданої шкоди, думку потерпілого, який просив обвинуваченого суворо не карати, і відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Однак, при цьому судом фактично залишено поза увагою ту обставину, що ОСОБА_5 , будучи засудженим вироком Луцького міськрайонного суду від 16.05.2018 року за вчинення грабежу із звільненим від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком в два роки, та попередженим про наслідки порушення умов іспитового строку, що знайшло своє підтвердження з боку обвинуваченого, належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став, і повторно вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж) із застосуванням насильства, який, відповідно до статті 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, за який передбачено покарання від 4 до 6 років позбавлення волі.

За таких обставин вирок суду першої інстанції про застосування ст. 69 КК України не можна визнати законним і обґрунтованим, оскільки таке покарання суперечить загальним засадам його призначення.

При призначенні ОСОБА_5 покарання, колегія суддів виходить із встановленої ст. 50 КК України його мети - кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, і враховує фактичну тяжкість вчиненого умисно злочину та його підвищену суспільну небезпеку, особу ОСОБА_5 , який раніше судимий за вчинення грабежу, вчинив даний злочин під час іспитового строку, встановленого судом, обставини, що пом`якшують покарання щире розкаяння у вчиненому та добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілому, який просив обвинуваченого суворо не карати, відсутність обтяжуючих покарання обставин, що в своїй сукупності, на думку колегії суддів, істотно не знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, однак дає підстави для призначення ОСОБА_5 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404-405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

ЗАСУДИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2020 року щодо ОСОБА_5 в частині призначення покарання скасувати.

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, і призначити покарання - чотири роки позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.05.2018 року у виді 3 місяців виправних робіт, що відповідно до ст. 72 КК України становить 1 місяць позбавлення волі, та остаточно призначити ОСОБА_5 покарання - чотири роки один місяць позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 рахувати з 27 листопада 2019 року.

Запобіжний захід залишити попередній тримання під вартою.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду засудженим протягом трьох місяців з дня вручення копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3