Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

19 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи Кагарлицька виправна колонія (№ 115) матеріали провадження щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця смт. Летичів Хмельницької області,

громадянина України, що проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

який засуджений вироком Летичівського районного суду Хмельницької області від 30 червня 2017 року за ч.3 ст.286 КК України на 9 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 9 листопада 2020 року,

у с т а н о в и л а :

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 09.11.2020 у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі більш м`яким відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, захисник ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, зі змісту якої вбачається, що вона просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання ОСОБА_7 і замінити йому невідбуту частину основного покарання у виді позбавлення волі більш м`яким у виді виправних робіт.

Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що мотиви суду про передчасність висновку про те, що її підзахисний став на шлях виправлення, є необґрунтованими. Та обставина, що внаслідок вчинення кримінального правопорушення загинуло три особи, враховувалася судом, який постановив вирок, при призначенні покарання, і не може прийматися до уваги повторно. Безпідставними вважає і твердження суду, що відшкодування ОСОБА_7 шкоди за рахунок 1 200 доларів США та виробів з дорогоцінного металу вартістю близько 50 000 гривень, які були вилучені 02.08.2015 під час його особистого обшуку, та зароблених у виправній колонії грошей є незначним, оскільки це було все належне засудженому, який на той час не працював, майно. Крім того, відповідно до п.6.3 розділу VI Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 396/15 від 07.03.2013 року, відрахування та відшкодування із заробітної плати засуджених здійснюються відповідно до законодавства з дотриманням такої черговості: податок з доходів фізичних осіб; аліменти; вартість одягу, взуття, білизни (крім вартості спецодягу); вартість харчування, комунально-побутових та інших наданих послуг (крім вартості спецхарчування); за виконавчими листами на користь громадян; за виконавчими листами на користь юридичних осіб; відшкодування матеріальних збитків, заподіяних засудженими державі під час відбування покарання. Враховуючи особливості праці засуджених, її оплату та вказану черговість, ОСОБА_7 ніяким чином не може вплинути на розмір відрахувань, а відтак, він є максимально можливим. Також, відбуваючи покарання у виді виправних робіт, ОСОБА_7 зможе відшкодовувати більшу суму.

Стосовно висновку суду про невизнання засудженим вини звертає увагу, що в судовому засіданні ОСОБА_7 заявив, що вину визнає, став на шлях виправлення та бажає мати можливість відшкодовувати шкоду потерпілим, а касаційну скаргу подав у зв`язку з процесуальними недоліками, допущеними під час постановлення вироку та ухвали суду апеляційної інстанції, доказом чого є часткове задоволення апеляційної скарги на вирок. Також захисник вказує, що засуджений має п`ять заохочень, стягнень не має, працює на виробництві установи, позитивно характеризується, є гарантійне зобов`язання державної установи працевлаштувати його за місцем проживання, що свідчить про те, що процес його виправлення досягнув тієї стадії, на якій відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі перестає бути доцільним, тобто став на шлях виправлення і заслуговує на застосування до нього положень ст.82 КК України. До того ж, подальше відбування покарання перешкоджає відшкодуванню шкоди потерпілим, негативно впливає на стан здоров`я ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін; провівши судові дебати, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, таких підстав.

Як встановив суд першої інстанції, вироком Летичівського районного суду Хмельницької області від 30.06.2017 ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції закону від 26.11.2015 ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 02.08.2015 по 20.06.2017 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 07.12.2018 вирок суду першої інстанції змінено, а саме, виключено з вироку посилання на докази, які суд апеляційної інстанції визнав недопустимими, та виключено обставину, що обтяжує покарання. Цією ж ухвалою на підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції закону від 26.11.2015 ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 21.06.2017 по 07.12.2018 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

28.10.2020 до суду надійшло клопотання засудженого про заміну йому невідбутої частини основного покарання у виді позбавлення волі більш м`яким у виді виправних робіт, в якому ОСОБА_7 вказував, що відбув відповідну частину покарання за вчинення необережного тяжкого злочину і став на шлях виправлення, що підтверджується позитивною характеристикою, наявністю заохочень за дотримання правил поведінки, виконання покладених обов`язків трудового розпорядку та безпеки праці, добросовісне відношення до роботи в господарській обслузі житлової зони та на контрагентському об`єкті, тощо.

Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції мотивував своє рішення передчасністю висновків про те, що ОСОБА_7 став на шлях виправлення.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до положень ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена більш м`яким. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення, після фактичного відбуття не менше третини строку покарання, призначеного судом за необережний тяжкий злочин.

Згідно з ч.1 ст.6 КВК України виправлення засудженого процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Отже, зі змісту вказаних норм випливає, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо зразкова поведінка і сумлінне ставлення до виконання обов`язків у період відбування покарання засвідчили успішність процесу виправлення і можливість ефективного продовження його за умови застосування до засудженого більш м`якого виду покарання. При цьому слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної колонії, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці тощо.

Розглядаючи клопотання засудженого, суд першої інстанції з достатньою повнотою перевірив наявні в матеріалах особової справи документи, які свідчать про поведінку засудженого протягом усього часу його перебування в установі відбування покарання, роботу та ставлення до вчиненого злочину, і мотивував в ухвалі свої висновки про те, що ОСОБА_7 не став на шлях виправлення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 відбуває покарання з 02.08.2015 і з урахуванням застосованих до нього положень ч.5 ст.72 КК України в редакції закону від 26.11.2015 на час розгляду клопотання відбув більше третини строку покарання, призначеного судом.

За час перебування в ДУ Хмельницький слідчий ізолятор характеризується позитивно, отримав одне заохочення. В ДУ Кагарлицька виправна колонія (№ 115) відбуває покарання з 21.02.2019. За період утримання в установі зарекомендував себе позитивно. Дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня, правомірних взаємовідносин та ввічливого ставлення з персоналом. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктує. Засуджений не допускає порушень вимог пожежної безпеки і безпеки праці, дисциплінарних стягнень не має, пройшов курс підготовки до звільнення. До нього чотири рази застосовувалися заходи заохочення у виді подяки за дотримання правил поведінки, виконання покладених обов`язків трудового розпорядку та вимог безпеки праці, за сумлінну поведінку та добросовісне ставлення до праці в господарській обслузі житлової зони, за добросовісне відношення до праці на контрагентському об`єкті 01.07.2019, 03.10.2019, 09.01.2020, 02.04.2020.

Однак ці дані про особу в сукупності з наслідками вчиненого ОСОБА_7 злочину у вигляді смерті трьох людей, незначним розміром відшкодувань на користь потерпілих від злочину, невизнанням засудженим вини, які врахував суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що він не досяг достатнього ступеня виправлення.

При цьому колегія суддів зауважує, що відбуття ОСОБА_7 визначеної законом України про кримінальну відповідальність частини покарання, його працевлаштування та поведінка, яка свідчить лише про виконання ним своїх обов`язків, передбачених ст.ст.9, 107 КВК України, не є безумовною підставою для застосування положень ст.82 КК України.
Колегія суддів не погоджується з доводами захисника про те, що, розглядаючи клопотання, суд не міг враховувати наслідки вчиненого, оскільки ці суспільно небезпечні наслідки враховувалися не самі по собі, а в сукупності з іншими даними, в тому числі невизнанням ОСОБА_7 вини, що є очевидним з огляду на правову позицію в суді першої та апеляційної інстанцій, відповідно до якої засуджений заперечував, що він керував транспортним засобом, та касаційне провадження, яке триває на даний час. І на такі висновки суду не могла вплинути заява ОСОБА_7 під час розгляду клопотання про визнання ним вини, яка є суто декларативною.
Згідно з довідкою ДУ Кагарлицька виправна колонія (№ 115) від 04.11.2020 за період надходження виконавчих документів ОСОБА_7 відшкодовано боргу 9 563, 50 грн. Захисник не надала доказів на підтвердження того, що на гроші та цінні речі, вилучені при затриманні ОСОБА_7 , звернуто стягнення в рахунок відшкодування збитків потерпілим. При цьому суми, які підлягають стягненню із засудженого на користь держави та потерпілих, обраховуються мільйонами.
А тому суд правильно вказав у постанові на незначний розмір відшкодувань за весь період відбування покарання, і посилання в апеляційній скарзі на те, що відбуваючи покарання у виді виправних робіт, з огляду на запропоновану йому заробітну плату в розмірі 5 213 грн., з якої згідно з ч.1 ст.57 КК України мають провадитись відрахування в доход держави у розмірі від 10 до 20 %, засуджений зможе відшкодовувати шкоду в більшому розмірі, є непереконливими,

До того ж, робота слюсарем з ремонту рухомого складу, на яку Хмельницьке комунальне підприємство Електротранс має можливість прийняти ОСОБА_7 відповідно до гарантійного листа, потребує спеціальних знань та навичок, у той час як засуджений не має спеціальної освіти. Колегія суддів не приймає до уваги його пояснення, надані в суді апеляційної інстанції, що він з дитинства має справу з автомобілями та читав у колонії відповідну літературу, і ставить під сумнів можливість виконання цієї роботи, у тому числі з урахуванням стану його здоров`я, на підтвердження чого стороною захисту надавалися копії медичних документів.
Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 9 листопада 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3