Провадження № 1-кп/761/1054/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України (внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0002125 від 01.07.2017 року) , -

В С Т А Н О В И В:

Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні вищевказаних кримінальних правопорушень.
Ухвалою суду від 02.12.2020 строк дії застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжений по 30.01.2021, однак через те, що завершити судовий розгляд цього кримінального провадження до зазначеної дати не виявилось за можливе судом відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України поставлено на обговорення сторін судового провадження питання доцільності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Прокурор вважала за необхідне продовжити строк застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу, зазначивши, що ризики, передбачені ст. 177 КПК у цьому кримінальному провадженні не зменшилися та продовжують існувати, а саме ризики переховування від суду, незаконного впливу на свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення.
Обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти продовження строку тримання його під вартою. Просив суд врахувати наявність у нього сталих соціальних зв`язків та відсутність наміру переховуватися від суду.
Захисник заперечував проти продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, посилаючись на відсутність ризиків у цьому кримінальному провадженні.
Суд, заслухавши доводи учасників судового провадження, дослідивши наявні у суду матеріали, дійшов висновку про таке.
У силу ч. 3 ст. 331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності тримання обвинуваченого під вартою до спливу продовженого двомісячного строку дії цього запобіжного заходу. За наслідками розгляду цього питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Під час досудового розслідування відповідно до ст. 194 КПК у разі вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу має бути встановлено, чи є обґрунтованою підозра; чи наявні достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК ризиків, на які вказує прокурор; чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.
Однак, враховуючи, що відповідно до Глави 28 КПК судовий розгляд кримінального провадження здійснюється з метою встановлення, чи доведена поза розумним сумнівом вина особи у зазначених прокурором в обвинувальному акті злочинних діях, оцінка обґрунтованості підозри на цій стадії провадження виключається.
З наведеного витікає, що, вирішуючи доцільність подальшого тримання особи під вартою, суд має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи та можливість запобігти цим ризикам шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу.
Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та керуватись у своїй діяльності рішеннями Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
У силу положення статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Згідно з ч. 2 ст. 29 Конституції України тримання особи під вартою можливе не інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та у порядку, встановлених законом.
З наведеного витікає, що обмеження конституційних прав особи має здійснюватися на підставі та у порядку, передбаченому відповідними нормативно-правовими актами держави, тобто бути законними.
Водночас, у справі «Плесо проти Угорщини» ЄСПЛ зазначив, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції, тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції.
Таким чином, суд, вирішуючи питання щодо продовження строку тримання особи під вартою має керуватись не лише нормами внутрішнього законодавства, але й взяти до уваги положення Конвенції та рішень Європейського суду, який зокрема, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» визначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи та гарантуванні верховенство права.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004№ 15-рп/2004 верховенство права вимагає від держави його втілення, зокрема, у правозастосовну діяльність, не обмежуючись лише законодавством як однією з його форм, а й включаючи й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства.
Вказані вище елементи права об`єднуються ідеологією справедливості, яка є однією основних засад права, та проявляється серед іншого у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.
Таким чином, суд, керуючись принципом справедливості, повинен враховувати особливості конкретної справи, у якій необхідне тривале утримання особи під вартою, у зв`язку з привалюванням суспільного інтересу та безпеки суспільства над правилом поваги до особистої свободи особи.
Беручи до уваги практику Європейського Суду, суд, вирішуючи питання розумності продовження строку подальшого тримання обвинуваченого в умовах несвободи, а також для цілей з позиції Європейського Суду з прав людини та виконання положень Конвенції для того, щоб позбавлення волі не вважалося свавільним, окрім додержання національного законодавства при застосуванні та продовженні такого заходу забезпечення, повинен враховувати особливості конкретної справи, у якій необхідне тривале утримання особи під вартою, оскільки у деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дає змогу гарантувати явку обвинуваченого до суду, зокрема, з урахуванням його особистості, характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.
Отже, суд має вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи.
Суд звертає увагу, що у відповідності до підпункту (с) пункту 1 статті 5 Конвенції, з огляду на рішення Європейського суду у справі «Ладент проти Польщі» тримання під вартою має задовольнити вимогу пропорційності.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 19.10.2009 № 26-рп/2009 принцип пропорційності передбачає встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина за умови, що таке обмеження є суспільно необхідним.
Вирішуючи питання реальності зазначених стороною обвинувачення ризиків непроцесуальної поведінки обвинуваченого, суд має враховувати фактичні дані, які підтверджують відповідні доводи прокурора.
ОСОБА_7 інкримінований дії, які кримінальним законом віднесені до категорії особливо тяжкого злочину, за який кримінальним законом передбачено покарання аж до довічного позбавлення волі.
Таким чином, оцінюючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винним, суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 з метою уникнення покарання може вчинити дії, спрямовані на переховування від суду.
Наявність у обвинуваченого не знятих та не погашених у встановленому законом порядку судимостей, у сукупністю з тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину у період іспитового строку, служить вагомою підставою для визначення таким, що реально існує ризик вчинення ОСОБА_7 іншого кримінального правопорушення.
Крім того, залишаються не допитаними свідки, що на переконання суду свідчить, що з метою уникнення кримінальної відповідальності обвинувачений може вчинити дії, спрямовані на незаконний вплив на них з метою зміни останніми наданих раніше показань.
Встановлені вище обставини є достатніми для продовження щодо ОСОБА_7 строку дії застосованого до нього запобіжного заходу.
При цьому відповідно до положень ч. 4 ст. 183 КПК суд вважає за можливе при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати розмір застави, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, що спричинив загибель людини.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 177, 178, 180, 194, 331 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів, до 29 березня 2021 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва упродовж семи днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_2