Постанова
іменем України
3 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 664/2522/15-к
провадження № 51-2286км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
засудженого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 з доповненнями на вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 30 вересня 2019 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000726, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Миролюбівка Нововоронцовського району Херсонської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Новотроїцького районного суду Херсонської області від 15 листопада 2012 року за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці, звільненого у зв`язку з відбуттям строку покарання 9 січня 2015 року,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
За вироком Цюрупинського районного суду Херсонської області від 30 вересня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 10 червня 2019 року.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 20 липня 2015 року близько 18 години, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території парку на вул. К. Маркса у с. Великі Копані Цюрупинського (нині Олешківського) району Херсонської області, діючи повторно, відкрито для потерпілого ОСОБА_8 , без застосування фізичного насильства, шляхом ривка зірвав з лівої руки потерпілого годинник марки «Lunduo», вартість якого відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи від 29 липня 2015 року № 2899 становить 200 грн, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.
Херсонський апеляційний суд ухвалою від 13 лютого 2020 року залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника та частково задовольнив апеляційну скаргу обвинуваченого й на підставі п. «в» ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII зарахував ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 10 червня 2019 року по 13 лютого 2020 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а в решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді першої інстанції на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначає про те, що місцевий суд усупереч вимогам ст. 94 КПК не надав показанням обвинуваченого та потерпілого належної оцінки, не співставив ці показання з іншими доказами у кримінальному провадженні та безпідставно визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Також сторона захисту вказує на те, що місцевий суд усупереч вимогам п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК та ст. 477 КПК у редакції, яка діяла на момент вчинення злочину, за наявності у матеріалах кримінального провадження заяви потерпілого про відсутність претензій до обвинуваченого та на підставі показань останнього, в яких він фактично відмовився від пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, не закрив кримінальне провадження щодо обвинуваченого.
Вказує на те, що апеляційний суд, залишаючи апеляційні скарги сторони захисту без задоволення, не перевірив викладених у них доводів, не надав на ці доводи вичерпних відповідей, через що рішення цього суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.

У спільних доповненнях до касаційної скарги захисник та засуджений вказують на неналежну оцінку місцевим судом показань обвинуваченого та потерпілого, а також того факту, що працівники поліції на місці події виявили годинник потерпілого на лавці, а не у ОСОБА_7 , що на думку сторони захисту, свідчить про невинуватість останнього.
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника, вважав вирок місцевого суду й ухвалу апеляційного суду законними, обґрунтованими та умотивованим та просив залишити їх без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, доводи, викладені в касаційній скарзі зі спільними доповненнями, про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, не є предметом перегляду суду касаційної інстанції, тому Верховний Суд їх не перевіряє.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо доведеності винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК.
Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував: показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , які підтвердили факт конфлікту та бійки між ними; даними протоколів слідчих дій, висновком судової товарознавчої експертизи та іншими письмовими доказами, зміст яких детально відтворено у вироку.
Визнавши зазначені докази достовірними, допустимими, а в сукупності достатніми, місцевий суд, з чим погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 186 КК.
Суди навели переконливі доводи на обґрунтування такого висновку, тому суд касаційної інстанції визнає його правильним, а доводи у касаційній скарзі захисника в цій частині є необґрунтованими.
Доводи сторони захисту у касаційній скарзі щодо необґрунтованого неврахування місцевим судом показань обвинуваченого та потерпілого, які спростовують доводи сторони обвинувачення щодо фактичних обставин вчиненого ОСОБА_7 злочину, Суд вважає безпідставними, оскільки вказані доводи сторони захисту були предметом ретельної перевірки судів обох інстанцій, які належним чином їх розглянули, визнали ці доводи необґрунтованими. Суди попередніх інстанцій з достатньою ретельністю проаналізували кожен доказ і обґрунтовано вказали на суперечності в показаннях обвинуваченого та потерпілого, які останні надавали в суді першої інстанції, а також на їх непереконливість і нелогічність та підставно обґрунтували свої рішення наявними у матеріалах кримінального провадження письмовими доказами. Суди правильно звернули увагу на сукупність обставин, які свідчать про вчинення ОСОБА_7 відносно ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
З такими висновками погоджується і Верховний Суд.
Твердження захисника про те, що співробітники правоохоронного органу здійснювали тиск на потерпілого під час проведення досудового розслідування та змушували його оговорити обвинуваченого, є голослівними, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, які б свідчили про вищевказані обставини.
Крім того, потерпілий ОСОБА_8 не звертався до правоохоронних органів із заявою про здійснення стосовно нього будь-якого тиску при проведенні слідчого експерименту за його участі, не вказував він про це й під час його допиту у суді першої інстанції, що підтверджується звукозаписом судового засідання місцевого суду від 26 грудня 2017 року.
Також предметом ретельної перевірки судів попередніх інстанцій були доводи сторони захисту про необхідність закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 286 КК, як такого, що за відмови потерпілого від обвинувачення у розумінні ст. 477 КПК у редакції, яка діяла на момент вчинення злочину, є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення, які підставно були визнані необґрунтованими.
При цьому апеляційний суд, спростовуючи доводи засудженого та його захисника щодо необхідності закриття кримінального провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, дійшов до обґрунтованого висновку, що відповідно до ст. 477 КПК стаття 186 КК не входить до кола злочинів, провадження по яким здійснюється у формі приватного обвинувачення, а в редакції п. 3 ч. 1 ст. 477 КК, яка діяла на час вчинення злочину, кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення визнавалось провадження щодо кримінальних правопорушень, передбачених, зокрема статтею 186 КК, лише якщо вони вчинені чоловіком (дружиною) потерпілого, іншим близьким родичем чи членом сім`ї потерпілого, або якщо вони вчинені особою, яка щодо потерпілого була найманим працівником і завдала шкоду виключно власності потерпілого, а тому положення п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК у цьому випадку не можуть бути застосовані.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК, і в порядку, визначеному ст. 405 КПК, переглянув кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника та засудженого на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у них доводи, які є аналогічними доводам у касаційній скарзі сторони захисту, і визнав їх необґрунтованими, навівши належні й докладні мотиви своїх висновків. З такими висновками погоджується Верховний Суд.
Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять посилань на порушення судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які відповідно до положень ст. 438 КПК були би безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника не вбачається.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 30 вересня 2019 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3