Справа № 216/5224/20
Провадження № 1-кс/216/2352/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.09.2020 місто Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Слідчий суддя Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

представника володільців майна - адвоката ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 8 скаргу представника володільців майна - адвоката ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна,

В С Т А Н О В И В:

18 вересня 2020 року адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах законних володільців вилученого майна - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , звернувся до слідчого судді з указаною скаргою на бездіяльність слідчого, яку мотивував таким. Слідчим відділом Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0001494 від 06 вересня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України. Ухвалою слідчого судді від 14 вересня 2020 року клопотання слідчого про арешт майна в цьому кримінальному провадженні було задоволено частково та накладено арешт, зокрема, на вантажний автомобіль «MAN 19/414 FLT» та напівпричіп Fruehauf TF 34C1, які належать ОСОБА_7 і перебувають у володінні ОСОБА_5 , а також на автокран «Зіл 133 ГЯ», який належить ОСОБА_8 і перебуває у володінні ОСОБА_6 , із забороною відчуження та розпорядження зазначеним майном. 17 вересня 2020 року законні володільці арештованого майна звернулись до слідчого з клопотанням про повернення їм транспортних засобів з підстав, визначених ухвалою слідчого судді, а саме для реалізації свого права з використання майна. Однак на це звернення їм в усному порядку було повідомлено про відсутність таких підстав, оскільки вказаною ухвалою суду слідчого не зобов`язано повернути вилучене майно. Вважаючи таку відмову незаконною, оскільки на цей час підстав для утримання слідчим майна не має, скаржник просив зобов`язати останнього повернути вказані транспортні засоби їх законним володільцям.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 скаргу підтримав і просив задовольнити з наведених у ній підстав.

Слідчий СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував, посилаючись на відсутність в ухвалі про арешт вказівки про зобов`язання слідчого повернути вилучене майно, не заперечуючи при цьому, що в клопотанні про арешт майна таке питання перед слідчим суддею не порушувалось.

Вислухавши скаржника та слідчого, вивчивши скаргу й додані до неї матеріали, а також дослідивши матеріали клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя дійшов безсумнівного висновку, що подана скарга підлягає задоволенню повністю з таких підстав.

Слідчим суддею встановлено, що слідчим відділом Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0001494 від 06 вересня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

07 вересня 2020 року слідчий направив поштою на адресу суду клопотання про арешт майна в цьому кримінальному провадженні, в якому також просив заборонити власнику та уповноваженим ним особам розпорядження та користування арештованим майном до закінчення досудового слідства й судового провадження.

Ухвалою слідчого судді Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року таке клопотання слідчого було задоволено частково та накладено арешт, зокрема, на вантажний автомобіль «MAN 19/414 FLT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , і напівпричіп марки Fruehauf TF 34C1, реєстраційний номер НОМЕР_2 , які вилучені у ОСОБА_5 та належать ОСОБА_7 , а також на автокран «Зіл 133 ГЯ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який вилучений у ОСОБА_6 і належить ОСОБА_8 , із забороною власникам та іншим уповноваженим особам відчуження та розпорядження цим майном. Вимога клопотання слідчого про заборону користування вказаним майном залишена без задоволення.

17 вересня 2020 року законні володільці вказаних транспортних засобів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до слідчого СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 з клопотанням про повернення вилученого в них майна на підставі зазначеної ухвали слідчого судді, якою заборони на користування не встановлено, що підтверджується штампом слідчого відділу КВП ГУНП про отримання документів.

Однак до цього часу транспортні засоби на обґрунтовану вимогу законних володільців слідчим не повернуто, що не заперечувалось останнім у судовому засіданні.

За встановлених обставин слідчий суддя вважає слушними аргументи скаржника про безпідставне утримання слідчим майна з огляду на таке.

Приписи частини 10 ст. 170 КПК України передбачають можливість накладення арешту на рухоме майно в установленому цим Кодексом порядку.

Водночас норми частини 11 ст. 170 КПК України встановлюють, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна, тобто певних негативних (несприятливих) наслідків для ефективного розслідування залежно від конкретних обставин кримінального провадження.

Разом з тим арешт майна як захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження лише в разі, якщо слідчий, прокурор доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні, і може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор просить його застосувати саме у такий спосіб (ст. ст. 131, 132 КПК України).

При цьому положеннями ч. 1 ст. 173 КПК України визначено, що слідчий суддя відмовляє в задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

На виконання вимог ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя обов`язково враховує, у тому числі, розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна, зокрема для третіх осіб.

У зв`язку з цим у разі задоволення клопотання слідчий суддя застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб (ч. 4 ст. 173 КПК України).

З огляду на наведені вимоги закону, задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна частково, слідчий суддя виходив із того, що з метою досягнення дієвості цього кримінального провадження достатнім буде накладення арешту із забороною лише відчуження та розпорядження майном і не визнав заявленої необхідності в застосуванні заборони користування транспортними засобами через недоведеність слідчим відповідних підстав для цього.

Водночас слід звернути увагу на приписи п. 4 ч. 5 ст. 173 КПК України, згідно з якими в разі задоволення клопотання слідчий суддя у постановленій ухвалі зазначає про заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.

Отже, відсутність в ухвалі вказівки про заборону чи обмеження власника майна в конкретному праві (відчуження, розпорядження чи користування), безумовно й очевидно свідчить, що такої заборони чи обмеження власнику майна не встановлено.

Разом з тим ч. 3 ст. 173 КПК України визначено, що відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

У свою чергу ч. 3 ст. 169 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.

Таким чином, відмова в застосуванні заборони користування майном є підставою для негайного повернення особі вилученого майна.

З огляду на наведене, а також зважаючи на імперативні вимоги ч. 3 ст. 26 КПК України, аргументи слідчого про відсутність підстав для повернення вилученого майна без вказівки про це в ухвалі про арешт є неспроможними та не заслуговують на увагу, оскільки таке питання на розгляд слідчого судді не виносилось.

При цьому слід зауважити, що згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас ч. 1 ст. 9 КПК України прямо зобов`язує прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 40 КПК України слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій, зокрема виконання вимог ч. 3 ст. 169, ч. 3 ст. 173 КПК України.

Разом з тим ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина (рішення ЄСПЛ у справі «Смирнов проти Росії»).

У певних випадках існування заборони на користування своїм майном являється непропорційним та непомірним тягарем для володільця, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод і свавільним обмеженням права власника на мирне володіння своїм майном (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Стаття 1 Першого протоколу, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності. У кожній справі, в якій іде мова про порушення вищезгаданого права, суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України»).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 7 КПК України визначено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права; законність; недоторканність права власності; розумність строків.

При цьому частиною 1 ст. 16 КПК України передбачено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюються лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Отже, за відсутності в слідчого вмотивованого рішення суду, яким установлено заборону чи обмеження права власника на користування майном, утримання такого майна є незаконним, а зволікання й невиправдана (без істотних поважних причин) затримка в поверненні майна є очевидно безпідставною та безумовно свідчить про перевищення слідчим службових повноважень та грубе порушення фундаментальних прав особи вільно володіти своїм майном.

Таким чином, твердження скаржника про безпідставне на цей час утримання слідчим майна повністю знайшли своє підтвердження під час розгляд скарги.

З огляду на все наведене вище слідчий суддя дійшов переконливого висновку про достатню обґрунтованість доводів адвоката ОСОБА_3 , тому вважає за необхідне скаргу останнього задовольнити та зобов`язати слідчого негайно повернути законним володільцям вилучене в них під час огляду майно.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 100, 169, 173, 303, 304, 306, 307, 309, 369-372 КПК України, слідчий суддя -

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу представника володільців майна - адвоката ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна, - задовольнити.

Зобов`язати слідчого СВ Криворізького відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 негайно повернути майно, вилучене 05 вересня 2020 року під час огляду місця події в кримінальному провадженні № 0001494 від 06 вересня 2020 року, а саме:

- автомобіль «MAN 19/414 FLT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та напівпричіп марки Fruehauf TF 34C1, реєстраційний номер НОМЕР_2 , які належать ОСОБА_7 та перебувають у володінні ОСОБА_5 ;

- автокран «Зіл 133 ГЯ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_8 та перебуває у володінні ОСОБА_6 .

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її оголошення.

Повний текст ухвали складений та оголошений 21 вересня 2020 року об 11.15 годині.

Слідчий суддя ОСОБА_1