Дата документу 27.10.2020 Справа № 315/380/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №315/380/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1694/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Куйбишевського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має вищу освіту, неодружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 п.1 ст.115 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області,
обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№11)»,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, тобто до 15 листопада 2020 року включно.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а також тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що обвинуваченому ОСОБА_6 не було проголошено повний текст оскаржуваної ухвали.
Копія оскаржуваної ухвали не була направлена судом першої інстанції ні на її адресу, ні на адресу обвинуваченого.
До клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурором не надано документів, які б підтверджували вручення відповідного клопотання стороні захисту, та не додано рішення судів про обрання та продовження запобіжного заходу.
Під час розгляду провадження судом першої інстанції порушені вимоги ст.194 КПК України, оскільки суд прийняв вказане рішення, не перевіривши законність та обґрунтованість підозри.
Стороні захисту стороною обвинувачення до теперішнього часу не надано документів, які б підтверджували факт смерті потерпілого чи наявність у потерпілих тілесних ушкоджень.
В матеріалах провадженні відсутні документи, які підтверджують підстави внесення відомостей до ЄРДР.
Прокурором не надано доказів, які підтверджують наявність ризиків, на які посилається прокурор у своєму клопотанні.
Разом з тим, стороною захисту були надані докази, які спростовують наявність вищевказаних ризиків.
Так, відповідно до наданих характеристик з місця проживання, навчання та роботи обвинуваченого ОСОБА_6 , у останнього є сім`я, стійкі соціальні зв`язки, постійні місце проживання та роботи, де він позитивно характеризується, вища освіта, раніше він не судимий.

Згідно з ухвалою суду, на розгляді в суді перебуває вищевказане кримінальне провадження на стадії судового розгляду.
Для забезпечення кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який ухвалою суду від 29 липня 2020 року продовжено до 26 вересня 2020 року включно.
Під час судового розгляду прокурором заявлено клопотання про продовження тримання обвинуваченого під вартою в зв`язку із тим, що судове провадження не може бути завершене до спливу попередньо продовженого строку тримання під вартою.
Прокурор просить продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики, які стали підставою для обрання такого запобіжного заходу не зменшились. Такими ризиками прокурор вважає можливість переховуватись від суду, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим у злочині, можливість впливати на потерпілих і свідків у кримінальному провадженні з метою зміни їх показань та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також ризик вчинення іншого кримінального правопорушення. Зазначає, що виключно тримання під вартою зможе запобігти вказаним ризикам.
Представники потерпілих клопотання прокурора підтримали просили його задовольнити.
Захисник заперечувала проти продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, зазначаючи, що прокурор, в порушення норм КПК України, не вказав у клопотанні, який саме запобіжний захід він просить продовжити, та коли він був обраний обвинуваченому; на обґрунтування підозри у клопотанні прокурор посилається на докази, які до матеріалів справи не надано; не доведено наявність ризиків, про які зазначив прокурор у клопотанні; вказує на неправильність кваліфікації дій обвинуваченого за п.1 ч.2 ст.115 КК України та на наявність численних недоліків в процесуальних документах, що були допущені під час їх оформлення на стадії досудового розслідування; застосований до нього раніше запобіжний захід у вигляді домашнього арешту він належно виконував, що вказує на відсутність ризиків переховування від суду і незаконного впливу на свідків, потерпілих чи експерта. Посилаючись на те, що обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, позитивно характеризується, вважає за можливе застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту. Крім того, батько обвинуваченого ОСОБА_9 може особисто поручитись за виконання обвинуваченим своїх обов`язків.
Обвинувачений погодився з думкою захисника, вказав, що він ніяких протиправних дій вчиняти не збирається та буде вчасно виконувати процесуальні обов`язки, а тому для забезпечення їх виконання достатньо застосувати більш м`який запобіжний захід.
Також за клопотанням захисника у судовому засіданні був допитаний батько обвинуваченого - ОСОБА_9 , який суду пояснив, що має вплив на свого сина, який виконує його вимоги та прохання, зможе забезпечити виконання ОСОБА_6 обов`язків обвинуваченого у даній справі. Зазначив, що займається наданням послуг з перевезенням вантажів і матеріальний стан дозволяє йому утримувати сім`ю, зокрема й сина - ОСОБА_6 . Також пояснив, що не є депутатом будь-якої ради, не обіймає представницьких посад у органах місцевого самоврядування, не є членом будь-якої громадської організації.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника і наполягав на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством, а доводи сторони захисту про протилежне є непереконливими.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, доводи його захисника, прокурора, представників потерпілих та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України, яке є особливо тяжким злочином.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились та існують на даний час.
Так, обвинувачений ОСОБА_6 обвинувачується у вчинені особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад десять років, він неодружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей чи інших осіб, у обвинуваченого відсутнє постійне місце роботи, він не має постійного джерела доходів, що вказує на відсутність міцних соціальних зв`язків та підтверджує можливість обвинуваченого переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності і покарання, яке є суворим; оскільки потерпілий, свідки та експерти ще не допитані, існує ризик незаконного впливу на них з боку обвинуваченого.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, на які посилається прокурор, не зменшились, та запобігти цим ризикам неможливо без застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з огляду на фактичні обставини та ступінь тяжкості кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_6 , суворість можливого покарання та відомості про особу обвинуваченого.
Такі висновки суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З врахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Щодо твердження апелянта про те, що обвинуваченому ОСОБА_6 не було проголошено повний текст оскаржуваної ухвали, колегія суддів звертає увагу на таке.
З матеріалів оскарження ухвали убачається, що після проголошення вступної та резолютивної частини ухвали суду від 17 вересня 2020 року обвинуваченим не було заявлено клопотання про його бажання бути присутнім під час оголошення судом повного тексту ухвали. Копію вступної та резолютивної частини оскаржуваної ухвали отримано учасниками провадження, в тому числі обвинуваченим та його захисником, що підтверджується відповідною розпискою (а.п.59).
У зв`язку із неявкою учасників провадження фіксація судового засідання під час оголошення повного тексту ухвали суду не здійснювалась, що підтверджується відповідною довідкою (а.п.60).
22 вересня 2020 року копія оскаржуваної ухвали направлена судом першої інстанції на адресу ДУ «Вільнянська установа виконання покарань №11», для вручення ОСОБА_6 , а також на адресу захисника-адвоката ОСОБА_8 (а.п.63).
Стороною захисту реалізовано своє право на оскарження цієї ухвали.
Доводи апелянта про те, що прокурором не надано документів, які б підтверджували вручення відповідного клопотання стороні захисту та не додано рішення судів про обрання та продовження запобіжного заходу, є безпідставними.
Відповідно до вимог ч.2 ст.184 КПК України, копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.
Відомостей про те, що вказані вимоги порушені, в матеріалах провадження немає.
Так, в суді першої інстанції при розгляді вказаного клопотання прокурора, як обвинувачений, так і його захисник заперечували проти даного клопотання, зокрема захисник вказувала на його недоліки, проте ані обвинуваченим, ані захисником не було зазначено про те, що вони не отримували копію даного клопотання. З матеріалів провадження та оскаржуваної ухвали вбачається, що під час розгляду клопотання обвинувачений мав можливість реалізувати свої процесуальні права, в т.ч. і право на захист.
Твердження сторони захисту про порушення судом вимог ст.194 КПК України є також безпідставними, суперечать матеріалам провадження та змісту оскаржуваної ухвали.
Доводи захисника про ненадання стороні захисту документів, які б підтверджували факт смерті потерпілого чи наявність у потерпілих тілесних ушкоджень, про відсутність у матеріалах провадження документів, які підтверджують підстави внесення відомостей до ЄРДР, а також доводи щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого мають перевірятися в установленому законом порядку судом першої інстанції.
Перевірка вказаного питання на цій стадії провадження до компетенції суду апеляційної інстанції не відноситься.
Колегія суддів вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
Доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі. Також судом вмотивовано, чому до обвинуваченого неможливо застосувати менш суворий запобіжний захід, в т.ч. і особисту поруку.
Так, суд в оскаржуваній ухвалі, окрім іншого, вказав на те, що не може вважати таким, що заслуговує на довіру (у розумінні положень ст.180 КПК) батька обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_9 , оскільки останній зацікавлений у позитивному для свого сина вирішенні даної справи, він не має представницького мандату, не є відомим громадським діячем, відомостей, що можуть беззаперечно свідчити, що вказана особа заслуговує на довіру суду, не надано.
Крім того, на думку колегії суддів, навіть за наявності таких відомостей, з огляду на обставини провадження, ступінь тяжкості інкримінованого ОСОБА_9 правопорушення, суворість можливого покарання та відомості про особу обвинуваченого, який не має міцних соціальних зв`язків, застосування до останнього іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою буде недостатнім для запобігання встановленим ризикам.
Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, тобто до 15 листопада 2020 року включно, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4