Справа № 175/1506/18
Провадження № 1-кп/175/103/18
Вирок

Іменем України

12 січня 2021 року

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретареві ОСОБА_2 ,
за участю сторін: прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське кримінальне провадження № 0000741 відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, громадянина України, ІПН НОМЕР_1 , з середньою спеціальною освітою, неодруженого, офіційно непрацюючого, проживаючого за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 , раніше судимого 05.10.2017 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч.1 ст.125 КК України до 120 годин громадських робіт,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.2 ст.389 КК України,

встановив:

ОСОБА_7 , будучи засудженим за вироком Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 05 жовтня 2017 року до покарання у виді 120 (ста двадцяти) годин громадських робіт, умисно ухилився від відбування цього покарання при наступних обставинах.

Так, 16 квітня 2018 року розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили, та копія вказаного вироку відносно ОСОБА_6 надійшли для виконання до Дніпровського районного сектору з питань пробації м. Дніпра Південно-Східного МРУ ВКПП МЮУ (далі Дніпровський РС з питань пробації або орган з питань пробації).

24 квітня 2018 року засудженому ОСОБА_8 представником Дніпровського РС з питань пробації під підпис були роз`яснені порядок і умови відбування покарання у виді громадських робіт, а також можливість притягнення до кримінальної відповідальності за ухилення від відбування покарання за ч.2 ст.389 КК України, й того ж дня йому видано направлення до Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області для відбування цього покарання.

Однак, засуджений ОСОБА_7 , усвідомлюючи протиправність своїх дій та маючи умисел на ухилення від відбування громадських робіт, без поважних причин жодного разу не вийшов на роботу до Любимівської сільської ради, і таким чином, ухилився від відбування призначеного йому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

У судових засіданнях обвинувачений ОСОБА_7 свою провину визнав частково та пояснив, що не відпрацював громадські роботи через погані стосунки з ОСОБА_9 , яка навмисно не зарахувала повністю відпрацьовані ним декілька повних днів за вироком Самарського районного суду. Просив призначити більш м`яке покарання ніж запропоноване прокурором.

Провина обвинуваченого у вчиненні вказаного судом діяння підтверджується наступними доказами.

Показаннями свідка ОСОБА_10 , яка під час судового засідання повідомила, що з 24.04.2018 року на обліку Дніпровського РС з питань пробації перебував ОСОБА_7 як засуджений за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2017 року до покарання у виді 120 годин громадських робіт. У цей же день засудженому під підпис були роз`яснені порядок і умови відбування покарання, можливість притягнення до кримінальної відповідальності за ухилення від відбування покарання, видано направлення до Любимівської сільської ради, де з 25.04.2018 року він мав приступити до відбуття громадських робіт. Згідно повідомлень сільської ради ОСОБА_7 жодної години не відпрацював. 12.06.2018 року ОСОБА_7 у своїх поясненнях вказав, що не приступив до виконання робіт через хворобу, але будь-яких підтверджуючих документів не надав, оскільки не звертався у медичний заклад. Цього ж дня йому було винесено письмове застереження у вигляді попередження, повторно роз`яснено про наслідки невиконання покарання та видане повторне направлення до Любимівської сільської ради. Однак ОСОБА_7 продовжив ухилятися від відбування призначеного покарання, а тому нею було направлено подання щодо вирішення питання про притягнення його до кримінальної відповідальності за ухилення від відбування покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

Показаннями свідка ОСОБА_9 , яка у суді пояснила, що вона працює секретарем у Любимівській сільській раді та до її обов`язків входить, у тому числі, контроль за виконанням особами покарань у виді громадських робіт. Починаючи з квітня 2018 року ОСОБА_7 жодного разу не з`явився до сільської ради для відпрацювання 120 годин громадських робіт, призначених йому за вироком суду, про що вона двічі письмово повідомляла Дніпровський РС з питань пробації. Крім того повідомила, що ОСОБА_7 відбував громадські роботи як адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення.

Матеріалами кримінального провадження № 0000741, а саме поданням начальника Дніпровського РВ філії ДУ «Центр пробації» ОСОБА_10 від 22.06.2018 року (з додатками до нього) щодо вирішення питання про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 , який ухилився від відбування покарання у виді 120 годин громадських робіт, призначеного за вироком Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 05 жовтня 2017 року (а.к.п.8-34).

Оцінивши зазначені докази, суд приходить до висновку про їх належність, допустимість і достовірність. Наведені докази повністю узгоджуються між собою і у своїй сукупності є достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинуваченого. Порушень вимог закону щодо відкриття доказів стороні захисту, суд не вбачає.

Європейський суд з прав людини у п.65 рішення по справі «Коробов проти України» зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Таким чином, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на розгляд суду сторонами, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, безпосередньо дослідивши надані докази стороною обвинувачення, давши їм оцінку згідно з вимогами ст.94 КПК України, суд дійшов висновку про повну доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку за обставин, викладених у обвинувальному акті від 31 липня 2018 року, і його умисні дії кваліфікує за ч.2 ст.389 КК України як ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.

Твердження ОСОБА_6 щодо часткового відпрацювання ним покарання за вироком суду від 05 жовтня 2017 року через погані стосунки з секретарем сільської ради ОСОБА_9 , суд розцінює як спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності та пом`якшення покарання, оскільки ці його твердження спростовуються показаннями свідка ОСОБА_9 .

Послідовні показання вказаного свідка у ході кримінального провадження повністю узгоджуються з іншими доказами, покладеними в основу вироку.

Належних доказів, які б могли свідчити про факт обмови ОСОБА_6 , останнім суду не надано та у ході судового розгляду не встановлено, а тому суд приходить до висновку про достовірність і об`єктивність показань свідка ОСОБА_9 .

У ході судового провадження ОСОБА_7 неодноразово посилався на свідків, які, з його слів, могли б підтвердити факт часткового відбування громадських робіт. Однак, ці його посилання на свідків, на думку суду, є голослівними, оскільки, маючи надану судом можливість, протягом тривалого часу обвинувачений не забезпечив явку цих осіб і не надав суду доказів про їх ухилення від явки до суду.

Будь-яких інших доказів на підтвердження відпрацювання декількох повних днів у рахунок відбування покарання у виді громадських робіт за вказаним вироком, ОСОБА_7 не надав суду.

Аналіз усіх доказів по справі дає суду підстави для висновку про повну доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення і необхідність призначення покарання, передбаченого законом.

При ухваленні вироку суд не посилається на інші матеріали кримінального провадження, які були дослідженні в судовому засіданні за письмовим клопотанням прокурора від 11 вересня 2019 року, оскільки даних щодо предмету доказування вони не містять.

При визначенні виду й міри покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, обставини справи та особу ОСОБА_6 , - раніше один раз притягався до кримінальної відповідальності, має одну незняту та непогашену судимість, за місцем проживання характеризується негативно, зі слів фактично працює та має сім`ю, а також народжену ІНФОРМАЦІЯ_2 в цивільному шлюбі доньку ОСОБА_11 , на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває.

Обставин, що пом`якшують покарання, суд не вбачає.

Верховний Суд у своїй постанові від 22 березня 2018 року по справі № 759/7784/15-к (провадження № 51-2607 км 18) роз`яснив, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

У суді ОСОБА_7 фактично частково визнав свою вину по пред`явленому обвинуваченню, а тому суд не вбачає щирого каяття та не враховує цю обставину, як пом`якшуючу покарання, про що зазначено в обвинувальному акті (т.1,а.с.п.46).

Обставиною, що обтяжує його покарання, суд визнає рецидив злочинів.
Згідно з ч.1 і ч.2 ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За приписом ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (зі змінами), при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що при розгляді справ рішення ЄСПЛ застосовуються як джерело права.

Так, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним».

З урахуванням наведеного, обставин справи і даних про особу ОСОБА_6 , а також позиції прокурора щодо виду і міри покарання, суд вважає за необхідне призначити покарання у виді арешту із застосуванням ст.ст.71 ч.1, 72 ч.1 КК України шляхом повного складання з невідбутим покаранням у виді 120 годин громадських робіт, вважаючи, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Підстав для призначення більш м`якого покарання, про що просили у судових дебатах захисник і в останньому слові обвинувачений, суд не вбачає виходячи з наступного.

Санкцією ч.2 ст.389 КК України передбачено покарання у виді арешту на строк до шести місяців або обмеження волі на строк до трьох років.

Судом установлено, що до повного відбуття покарання за вироком суду від 05 жовтня 2017 року ОСОБА_7 умисно вчинив нове кримінальне правопорушення, а отже покарання повинно призначатися за правилами ст.71 КК України.

Виходячи з наведеного, суд не вбачає підстав для призначення альтернативного виду покарання та вважає, що запропоноване прокурором покарання у виді арешту буде сприяти укріпленню законності в державі та загальним засадам призначення кримінального покарання.
25 березня 2019 року за клопотанням прокурора ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, строк дії якого на день ухвалення вироку сплинув, а тому судом це питання не вирішується.
Разом із тим, за час судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_7 неодноразово без поважних причин не з`являвся у судові засідання, а отже наявний ризик переховування від відбування призначеного судом реального покарання, у зв`язку з чим суд, виходячи з вимог п.1 ч.1 ст.177 КПК України, з метою запобігання цьому ризику, вважає необхідним обрати йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Витрати на залучення експертів та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст.369, 374, 376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.2 ст.389 КК України та піддати кримінальному покаранню у виді арешту строком 5 (п`ять) місяців.

На підставі ч.1 ст.71, ч.1 ст.72 КК України до призначеного покарання повністю приєднати невідбуте покарання у виді 120 (сто двадцять) годин громадських робіт за вироком Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 05 жовтня 2017 року і остаточно, за сукупністю вироків, призначити покарання у виді арешту строком 5 (п`ять) місяців 15 (п`ятнадцять) днів.

Строк покарання обчислювати з 12 січня 2021 року.

До набрання вироком законної сили обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою і взяти його під варту в залі суду негайно.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому, захиснику і прокурору.

На вирок сторонами може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду через Дніпропетровський районний суд протягом 30 діб з моменту його проголошення, а обвинуваченим у той же строк з моменту вручення копії вироку.

Суддя ОСОБА_1