ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 613/228/17 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/184/20 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

засудженого - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року залишено без задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Богодухівського районного суду Харківської області від 30 травня 1983 року у відповідність до норм Кримінального Кодексу України 2001 року.

В обґрунтування прийнятого рішення, районний суд зазначив, що питання, які стосуються виконання вироку, в тому числі, приведення його у відповідність із Законом, який пом`якшує або скасовує відповідальність особи у вчиненні злочину, після виконання такого вироку є неможливим, а початком перебігу строку погашення судимості є момент відбуття засудженим покарання. Вирок відносно ОСОБА_7 від 30.05.1983 року виконаний, засуджений звільнився з місць позбавлення волі за відбуттям строку покарання 07.01.1988 р., а 13.11.1989 р., до спливу трирічного терміну погашення судимості, вчинив новий злочин.

Не погодившись із зазначеним рішенням районного суду засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 подали на нього апеляційну скаргу.

Засуджений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року; перевірити чи мав суддя ОСОБА_9 повноваження щодо розгляд справ стосовно неповнолітніх; постановити нову ухвалу судом апеляційної інстанції, якою привести вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 30 травня 1983 року у відповідність до норм КК України 2001 року; окремою ухвалою скасувати йому судимість за вироком від 30 травня 1983 року.
В обґрунтування своєї вимоги апелянт вказує на те, що його засуджено у неповнолітньому віці вироком Богодухівського народного суду Харківської області від 30.05.1983 року за ч.2 ст.206, ч.1 ст.142 КК України 1960 року до остаточного покарання у виді 5 років позбавлення волі. Призначене покарання ним відбуте та 07.01.1988 року його було звільнено з місць позбавлення волі. 13.11.1989 року він вчинив новий злочин, але, відповідно до норм чинного КК України, покарання за вироком від 30.05.1983 року повинно бути зменшено до 3 років позбавлення волі і 45 діб, у звязку з чим зменшується і дата повного відбуття покарання за цим вироком з 07.01.1988 року на 22.02.1986 року. Тобто, новий злочин він вчинив 13.11.1989 року вже як особа, яка не має судимостей. За таких обставин, на думку апелянта, судом першої інстанції істотно порушенні вимоги матеріального і процесуального закону, а тому є незаконним, необґрунтованим та такою, що підлягає скасуванню.

Захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року стосовно ОСОБА_7 ; привести вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 30 травня 1983 року у відповідність до норм КК України 2001 року, перекваліфікувавши дії неповнолітнього ОСОБА_7 : з ч.1 ст.142 КК України (в ред.1960 року) на ч.1 ст.187 КК України (в ред.2001 року), з залишенням покарання у виді 3 років позбавлення волі ; з ч.1 ст.206 КК України (в ред.1960 року) на ч.1 ст.296 КК України (в ред.2001 року), з призначенням нового покарання у максимальному розмірі у виді 45 діб арешту; відповідно до ст.ст.70, 72 КК України (в ред.2001 року), вважати ОСОБА_7 засудженим до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник зазначає, що 01 вересня 2001 року набрав чинності новий КК України 2001 року в якому п. в) ч.1 розділу II Прикінцевих та перехідних положень ч.1 ст.206 КК України 1960 року декриміналізовано. Вироком Богодухівського народного суду Харківської області від 30.05.1983 року неповнолітнього ОСОБА_7 засуджено за грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства що супроводжується особливою зухвалістю. У ст.296 КК України 2001 року вище наведенні кваліфікуючі ознаки хуліганства у повному обсязі вміщує в себе ч.1 ст.296 КК України та не передбачає покарання у вигляді позбавлення волі, тобто кримінальна відповідальність за такими кваліфікуючими ознаками істотно пом`якшена. Отже, судимість ОСОБА_7 за ч.2 ст.206 та ч.1 ст.142 КК України 1960 року, підпадає під ознаки ч.1 ст.296 та ч.1 ст.187 КК України 2001 року. Після приведення вироку від 30.05.1983 року у частині хуліганства до норм КК України 2001 року та ч.1 ст.296 цього Кодексу кінцева міра покарання за цим вироком має залишитись у вигляді 3-х років позбавлення волі за ч.1 ст.142 КК України 1960 року, оскільки ч.1 ст.296 КК України 2001 року покарання у вигляді позбавлення волі не передбачає. КК України 2001 року, такий злочин як хуліганство, декриміналізував, частково розділив кваліфікуючі ознаки та доповнив ст.296 КК України новою частиною. Поняття злісне хуліганство - декриміналізовано, такі кваліфікуючі ознаки злочину, як особлива зухвалість та виключний цинізм в редакції ч.1 ст.296 КК України 2001 року не передбачають покарання у вигляді позбавлення волі, та за яким максимальне покарання складає 45 діб арешту. Відповідно до ч.3 ст.74 КК України 2001 року призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими ч.1 ст.72 цього Кодексу. Чинним законодавством визначено, що у випадках коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, передбачені ч.1 ст.7 цього Кодексу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи засудженого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту в повному обсязі, а також заперечення прокурора, який вважав оскаржену ухвалу законною та обґрунтованою, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_8 не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, вироком Богодухівського народного суду Харківської області від 30 травня 1983 року ОСОБА_7 засуджений: за ч. 1 ст. 142 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, за ч. 2 ст. 206 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів, шляхом повного складання покарань, - 5 років позбавлення волі.
Засуджений ОСОБА_7 повністю відбув вироком Богодухівського народного суду Харківської області від 30 травня 1983 року та 07 січня 1988 року був звільнений з місць позбавлення волі.
Після відбуття покарання за вищезазначеним вироком, ОСОБА_7 засуджений 13 листопада 1989 року вироком Охтирського міського суду Сумської області за ст.ст.94, ч.3 ст.42,14 КК України до 12 років позбавлення волі, а потім 11.10.2004 року вироком Апеляційного суду Сумської області за п.13 ч.2 ст.115, ч.3 ст.286, ч.1 ст.122 КК України до довічного позбавлення волі.
Відповідно до положень ст.ст.537,539 КПК України, суд, який ухвалив вирок, вирішує інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
За таких обставин, питання, які стосуються виконання вироку, в тому числі, приведення його у відповідність із Законом, який пом`якшує або скасовує відповідальність особи у вчиненні злочину, можливо тільки під час виконання такого вироку, а початком перебігу строку погашення судимості є момент відбуття засудженим покарання, у зв`язку оскаржуване судове рішення, на переконання колегії суддів, є обґрунтованими та вмотивованим.
Більш того, положеннями статті 537 КПК України передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання, в тому числі: про звільнення від покарання і помякшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.
З матеріалів судового провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_7 , на час подачі ним клопотання про приведення вироку Богодухівського районного суду Харківської області від 30 травня 1983 року у відповідність до норм КК України (в ред. 2001 року) до Краснокутського районного суду Харківської області, відбуває покарання в Державній установі «Сумський слідчий ізолятор (№25)» за вироком Апеляційного суду Сумської області від 11 жовтня 2004 року, яким йому призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що питання про приведення вироку у відповідність до нового закону, у зв`язку з усуненням караності діяння, за яке особа засуджена; призначення особі покарання, що перевищує санкцію нового закону, можливе лише під час виконання вироку та тільки судом, в межах територіальної юрисдикції якого особа відбуває покарання, що узгоджується з нормами ст.ст.537, 539 КПК України.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність апеляційних доводів засудженого та його захисника щодо необхідності скасування оскаржуваної ухвали та ухвалення нового рішення судом апеляційної інстанції, яким задовольнити клопотання засудженого про приведення Богодухівського районного суду Харківської області від 30 травня 1983 року у відповідність до норм КК України (в ред. 2001 року), оскільки відсутні правові та фактичні підстави для задоволення апеляційних скарг сторони захисту, виходячи зі змісту доводів зазначених в ній.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного судового рішення, не вбачається.
Керуючись ст. ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року стосовно ОСОБА_7 про відмову в приведенні вироку у відповідність з вимогами КК України (в ред. 2001 року) залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді