Дата документу 30.01.2020 Справа № 331/609/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/162/20Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/609/17Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.115 ч.2 п.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представників потерпілих адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12 ,

захисників адвокатів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000231, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 та представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 на вирок колегії суддів Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2019 року відносно

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Комишани Херсонської області, громадянина України, який має базову середню освіту, не працюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком колегії суддів Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2019 року ОСОБА_12 визнано невинуватим та виправдано його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України в зв`язку з недоведеністю стороною обвинувачення вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України.

Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_12 у виді тримання під вартою ухвалено скасувати.

Заявлені потерпілими ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 цивільні позови про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_12 завданої злочинами матеріальної та моральної шкоди ухвалено залишити без розгляду.

Згідно вироку суду першої інстанції, органом досудового розслідування ОСОБА_12 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, за наступних обставин.

У період часу з 23 години 30 хвилин 24 серпня 2016 року до 03 години 00 хвилин 25 серпня 2016 року, знаходячись у приміщенні квартири АДРЕСА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, через неприязні відносини, які склалися на ґрунті раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , під час спільного вживання спиртних напоїв, невстановленим предметом наніс множинні удари в область голови та шиї ОСОБА_16 , спричинивши останньому згідно висновку судової медичної експертизи №2834 від 25.09.2016 року:

- лінійні садна на лівій боковій поверхні шиї (в проекції грудино-ключичного м`язу), на передній поверхні шиї зліва, на передньо-правій поверхні грудної клітини; садна на слизовій оболонці нижньої губи. Зазначені пошкодження у прямому причинному зв`язку із настанням смерті не знаходяться, та кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Після чого, ОСОБА_12 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, спрямований на вбивство, наявним у нього ножем, який він узяв зі столу зазначеної квартири, наніс множинні удари в область шиї ОСОБА_16 , чим спричинив останньому згідно висновку судової медичної експертизи № 2834 від 25.09.2016 року:

- одиночне сліпе колото-різане поранення шиї з пошкодженням шкіри та підшкірно-жирової клітковини; одиночне сліпе колото-різане поранення з локалізацією ран в області лівої вушної раковини та в лівій завушній області на рівні сосцевидного відростку; одиночне наскрізне колото-різане поранення з локалізацією ран на передньовнутрішній поверхні правого передпліччя у нижній третині з пошкодженням поверхневих згиначів кистей. Зазначені пошкодження у прямому причинному зв`язку із настанням смерті не знаходяться та кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які потягли короткочасний розлад здоров`я;

- поверхневі різані рани в області перенісся (по лівому краю), на передньозовнішній поверхні лівого плеча у верхній третині, на задній поверхні лівого передпліччя у середній третині. Зазначені пошкодження у прямому причинному зв`язку із настанням смерті не знаходяться та кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження;

- множинні сліпі колото-різані поранення шиї з локалізацією шкіряних ран на передній поверхні шиї праворуч та ліворуч з пошкодженням шкіри, підшкірно-жирової клітковини, підшкірного м`язу шиї, лівого грудино-під`язичного м`язу, лівої верхньої щитовидної артерії та вени, правого щито-під`язичного м`язу, правого переднього сходового м`язу, правого грудино-щитовидного м`язу, правого середнього сходового м`язу, правої зовнішньої сонної артерії та правої внутрішньої яремної вени; на задній поверхні шиї зліва (група ран у кількості 10) з пошкодженням шкіри, підшкірно-жирової клітковини, лівого трапецевидного м`язу, лівого переднього прямого м`язу голови, бокового прямого м`язу голови, лівої тім`яної артерії та вени. Зазначені пошкодження привели до масивної крововтрати, що явилося безпосередньою причиною смерті, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження та знаходяться у прямому причинному зв`язку із настанням смерті.

Не зупиняючись на досягнутому, ОСОБА_12 , діючи без розриву в часі, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи у приміщенні квартири АДРЕСА_3 , реалізовуючи свій злочинний умисел на вбивство ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , тобто умисне вбивство двох осіб, невстановленим предметом наніс множинні удари в область голови та тулубу ОСОБА_15 , спричинивши останній згідно висновку судової медичної експертизи № 2835 від 16.09.2016 року:

- закриту внутрішньочерепну травму: очагові крововиливи під м`якими оболонками головного мозку: над скроневими долями і в області полюсів лобних долей, крововиливи в м`яких тканинах скроневих областей у живих осіб аналогічні пошкодження оцінювались би по результату, але не менш ніж тілесні ушкодження середньої тяжкості, у причинному зв`язку зі смертю не знаходиться;

- забійні поранення верхньої та нижньої губи зліва, крововиливи: на спинці носа, на слизовій оболонці нижньої губи, на підборідді справа, садна: в околовушно-скуловій області зліва, на шкірі верхньої та нижньої губи, на підборідді справа, в області лівого кута нижньої щелепи, у причинному зв`язку зі смертю не знаходяться, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження;

- крововилив у м`які тканини грудної клітини в області 12 ребра по задній підм`язовій лінії, у причинному зв`язку із смертю не знаходиться, кваліфікується як легке тілесне ушкодження;

- крововиливи: на рівні крила лівої подвздошної кістки, на передніх поверхнях колінних суглобів та на гомілках, у причинному зв`язку із смертю не знаходяться, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Після чого, ОСОБА_12 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, спрямований на вбивство, наявним у нього ножем, який він узяв зі столу зазначеної квартири, наніс декілька ударів в область шиї ОСОБА_15 , спричинивши останній згідно висновку судової медичної експертизи № 2835 від 16.09.2016 року:

- колото-різане поранення шиї, що продовжується раневим каналом, з пошкодженням м`язів і фасцій, з глибиною раневого каналу до 3 см; поверхневе різане поранення на підборідді зліва; поверхневі колото-різані поранення шиї зліва, у причинному зв`язку із смертю не знаходяться, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження;

- одиночне колото-різане поранення шиї зліва, з пошкодженням лівої зовнішньої яремної вени, що ускладнилось гострою крововтратою, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя, та знаходиться у прямому причинному зв`язку зі смертю.

Від спричинених ОСОБА_12 тілесних ушкоджень на місці події настала смерть ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , тим самим ОСОБА_12 скоїв їх умисне вбивство, тобто вбивство двох осіб.

Крім цього, після вчинення умисного вбивства ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , не зупиняючись на досягнутому та продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_12 , приблизно у період часу з 00 години 35 хвилин до 04 години 35 хвилин 25 серпня 2016 року, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи у приміщенні квартири АДРЕСА_3 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , маючи намір на умисне пошкодження чужого майна у великих розмірах, шляхом підпалу, здійснив підпал занавіски, яку кинув на дерев`яну шафу, що знаходилася у спальній кімнаті зазначеної квартири, після чого відкрив конфорки газової плити у кухні та залишив місце злочину, тим самим вчинив всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця - умисного пошкодження чужого майна, у великих розмірах, а саме квартири АДРЕСА_3 , вартість якої згідно звіту про оцінку нерухомого майна № ОЦ-85, складає 378 866 гривень, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_8 , шляхом підпалу, але злочин не було доведено до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки виникла від його умисних дій пожежа була своєчасно виявлена сусідами та ліквідована працівниками відділення Державної пожежно-рятувальної частини №1 Державної служби надзвичайних ситуацій, однак в результаті дії вогню було пошкоджено майно ОСОБА_8 , а саме підлога, стіни та стеля квартири, тим самим ОСОБА_12 спричинив матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_8 на загальну суму, згідно висновку експерта № ОС-61, 30 356 гривень 36 копійок.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_12 кваліфіковані за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині вбивство двох осіб, та за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України як закінчений замах на умисне пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах, вчинене шляхом підпалу.

Суд першої інстанції, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин справи у кримінальному провадженні, в їх сукупності, та враховуючи те, що стороною обвинувачення не надано суду допустимих та належних доказів на користь доведеності обвинувачення, а надані докази є недопустими та неналежними відповідно до вимог ст. 87 КПК України, прийшов до висновку, що пред`явлене ОСОБА_12 обвинувачення не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, а сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом те, що ОСОБА_12 вчинив інкриміновані йому злочини, а тому вважав необхідним виправдати ОСОБА_12 у зв`язку з тим, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальні правопорушення, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України, відносно загиблих ОСОБА_16 та ОСОБА_15 вчинені саме обвинуваченим ОСОБА_12 .

В апеляційній скарзі прокурор вважає вирок незаконним, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження (висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки), неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню. На думку сторони обвинувачення, суд, дослідивши протокол огляду місця події від 25.08.2016 року дійшов до висновків, які суперечать фактичним обставинам справи, оскільки у приміщенні №3, де було виявлено труп ОСОБА_16 , де згідно свідчень самого ОСОБА_12 він разом з ОСОБА_16 та ОСОБА_15 розпивали спиртні напої, на столі виявлено саме 2 металеві чарки, а недопалки цигарок у попільничці саме 2 видів. Вказані обставини повністю співпадають із даними, встановленими під час проведення аудіо-, відео контролю особи ОСОБА_12 . Наявність недопалків різних марок цигарок також підтверджують факт перебування ОСОБА_12 у квартирі разом із ОСОБА_16 та ОСОБА_15 . Вважає, що наявність у квартирі, де мешкав ОСОБА_16 , двох головних уборів та футболки не може жодним чином свідчити про перебування у квартирі сторонньої особи. Посилання суду на ненадання прокурором певних висновків експертиз вважає також незаконним у зв`язку із тим, що у кримінальному провадженні проведено значну кількість експертиз, які не надали жодного результату, а тому прокурором з метою дотримання розумних строків було надано суду лише ті докази, що мають значення для встановлення істини у справі. Крім того, судом безпідставно визнано недопустимими протоколи про результати проведення аудіо-, відео контролю ОСОБА_12 від 08.09.2016 року. Враховуючи, що станом на 08.09.2016 року у кримінальному провадженні не було встановлено повної картини вбивства ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , а також особу, яка його вчинила, слідчим та прокурором було отримано дозвіл на проведення відносно ОСОБА_12 негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відео контроль особи. Зазначає, що під час допиту в якості свідка, а у подальшому в якості підозрюваного, ОСОБА_12 надавав свідчення та заперечував свою провину у вчиненні вбивства ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , а також підпалу квартири. В той же час, 08.09.2016 року ОСОБА_12 , знаходячись у приміщенні УКР ГУНП в Запорізькій області, під час розмови з оперуповноваженим УКР ГУНП, якому було доручено проведення аудіо-, відеоконтролю ОСОБА_12 , повідомив обставини та деталі вчиненого ним вбивства ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , при цьому повідомив такі деталі, які станом на 08.09.2016 року слідчим та оперативникам відомі не були. Зокрема, характер та локалізацію поранень, нанесених ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , при тому, що висновки судово-медичних експертиз були виготовлені 16 та 25 вересня 2016 року. Таким чином, формально не визнаючи провину у вчиненні вбивства ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , розраховуючи на приватність спілкування з оперуповноваженим УКР ГУНП, повідомив обставини вчиненого ним злочину. За таких умов, вважає, що проведена негласна слідча (розшукова) дія аудіо-, відео контроль особи ОСОБА_12 повністю відповідає вимогам КПК України, а підстави для визнання вказаних протоколів недопустимими доказами або їх відхилення безпідставне. Також вважає, що суд безпідставно вказав, що у протоколах про результати аудіо-, відео контролю ОСОБА_12 від 08.09.2016 року відсутнє посилання на те, де саме та ким проведено слідчу дію. Так, на першій сторінці протоколу про результати аудіо-, відео контролю ОСОБА_12 із додатками №564нт зазначено, що протокол складено оперуповноваженим УКР ГУНП в Запорізькій області капітаном поліції ОСОБА_17 про результати проведеного аудіо-, відео контролю ОСОБА_12 у приміщенні УКР ГУНП в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, б. 56. Таким чином, вважає, що судом безпідставно відхилено доводи прокурора про законність проведеної слідчої дії та прийнято в якості доказу свідчення обвинуваченого про те, що він обмовив себе. Також суд зазначив, що під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_12 був фактично затриманий 06.09.2016 року у м. Херсоні та з невідомих обставин з`явився 09.09.2016 року до поліції в якості свідка, в цей же день відносно нього проведено ряд слідчих дій із порушенням його прав. Проте, в ході судового розгляду прокурором вказувалось, що прокуратурою області розслідувалось кримінальне провадження за заявою ОСОБА_12 щодо неправомірних дій працівників правоохоронних органів Запорізької області, за результатами якого 18.11.2018 року слідчим було винесено обґрунтовану постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю у діях працівників поліції складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України. Також вважає, що судом безпідставно визнано недопустимими протоколи слідчих експериментів за участі ключових свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . Так, свідок ОСОБА_18 як в ході слідчого експерименту, так і в ході його безпосереднього допиту в суді, надавав свідчення лише щодо тих обставин, які сприймав безпосередньо. Також ОСОБА_18 під час його допиту в суді повідомив, що як в ході досудового розслідування, так і під час судового розгляду, на нього з боку невідомих осіб в інтересах ОСОБА_12 здійснюється тиск. Зокрема, неодноразово невідомі особи схиляли його до відмови від дачі показань, їх зміни в інтересах ОСОБА_12 , в результаті чого його змусили з`явитись до офісу адвоката ОСОБА_12 та надати пояснення, які не відповідають дійсності. З боку правоохоронців на нього жодного тиску не здійснювалось. При цьому, суд прийняв як доказ протокол опитування ОСОБА_18 , наданий захисником, та критично сприйняв безпосередні свідчення самого ОСОБА_18 . Крім цього, судом визнано недопустимим протокол слідчого експерименту за участі ОСОБА_19 від 27.10.2016 року з тієї причини, що свідок ОСОБА_19 не був допитаний судом безпосередньо. Тобто, суд безпідставно ототожнив два наданих різновиди джерел доказів документ (протокол слідчого експерименту) та показання. Так, дослідивши протокол слідчого експерименту за участі ОСОБА_19 , суд не визнав вказаний протокол неналежним або очевидно недопустимим та продовжив судовий розгляд. Однак, після початку допиту свідка ОСОБА_19 та встановлення порушення правил допиту свідків в судовому засіданні (свідок ОСОБА_19 перебував в залі суду під час допиту свідка ОСОБА_18 ), обов`язок дотримання яких покладено на суд, у проведенні його допиту було відмовлено. Також суд вказав, що проведені по справі імунологічна та генетична експертиза еластичного бинта, який знаходився на ОСОБА_12 не виключають одна одну, а доповнюють та уточнюють, однак як доказ вини ОСОБА_12 відхилив. Суд необґрунтовано визнав недопустимим доказом протокол тимчасового доступу до речей Любінського від 09.09.2016 року, оскільки вказаний доказ був отриманий з порушенням встановленого КПК України порядку отримання доказів, а саме під час вилучення речі не були сфотографовані слідчим. Разом з тим, прокурором разом з протоколом тимчасового доступу надано суду клопотання слідчого про надання дозволу на тимчасовий доступ до речей ОСОБА_12 , ухвалу слідчого судді, якою надано дозвіл на проведення вказаної слідчої дії, що підтверджує правомірність та законність отримання доказів. При цьому, питання доцільності проведення фото- або відео зйомки під час проведення такої слідчої дії як тимчасовий доступ (вилучення) речей та документів, покладається на особу, яка таку слідчу дію проводить. Тобто, чинним законодавством не передбачено обов`язкової фото-, відеофіксації тимчасового доступу до речей та документів. В протоколі тимчасового доступу від 09.09.2016 року відсутні будь-які клопотання або заяви ОСОБА_12 , у тому числі про застосування фото-, відеозйомки. Також суд звернув увагу на розбіжність у наданих прокурором доказах. Зокрема, свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 зазначали, що ОСОБА_12 змушував їх піти до квартири ОСОБА_16 та ОСОБА_15 та перевірити, чи зайнялась квартира, чи відкриті конфорки газової плити, оскільки він їх відкривав. Натомість, в протоколі огляду місця події, який проводився вже після ліквідації пожежі, не відображено стан конфорок газової плити. Разом з тим, враховуючи, що першими на місце події прибули співробітники пожежної частини, з метою безпечного перебування у квартирі ними були відкриті кватирки вікон та перекрито вихід газу, а вогонь був погашений водою. Крім цього, судом було досліджено протокол проведеної негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж мобільного телефону свідка ОСОБА_18 . Під час дослідження доданого до протоколу диска прослухано розмову ОСОБА_18 та його знайомого на ім`я ОСОБА_20 . Проте, суд, жодним чином не мотивувавши своє рішення, вказав, що досліджений доказ не доводить вини ОСОБА_12 . Крім того, судом не прийнято до уваги як доказ вини ОСОБА_12 висновок експертизи матеріалів, речовин та виробів №331 від 25.10.2016 року, згідно з яким мікрооб`єкти з кистей рук трупу ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , на яких виявлені численні одиничні волокна-нашарування переважно чорного та синього кольорів. При цьому, як зазначали свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_18 , в день вбивства ОСОБА_12 був одягнений в шорти та майку синього та чорного кольорів. На підставі викладеного, вважає, що суд безпідставно відкинув докази сторони обвинувачення, які самі по собі та в своїй сукупності мають істотне доказове значення у цьому кримінальному провадженні, а висновки про їх неналежність є необґрунтованими.
На підставі викладеного, просить безпосередньо дослідити докази у кримінальному провадженні, досліджені судом першої інстанції, а саме: висновки судово-медичних експертиз № 2834 від 25.09.2016 року та № 2835 від 16.09.2016 року; протокол про результати проведення аудіо-, відео контролю ОСОБА_12 з додатками; протоколи слідчих експериментів за участі свідка ОСОБА_18 від 27.10.2016 року та свідка ОСОБА_19 від 27.10.2016 року; протокол тимчасового доступу до речей ОСОБА_12 від 09.09.2016 року, а саме до еластичного бинта, який знаходився на ОСОБА_12 ; висновки судово-імунологічної експертизи № 2034 від 10.10.2016 року, судово-медичної експертизи № 3615 від 09.09.2016 року, судової молекулярно-генетичної експертизи №327 від 12.12.2016 року; протокол негласної слідчої дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж мобільного телефону ОСОБА_18 із додатками. Вирок суду першої інстанції скасувати та мук хвали новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначити йому покарання: за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України у виді 6 років позбавлення волі; за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі. На підставі ч. 2 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання ОСОБА_12 у виді довічного позбавлення волі.

В апеляційних скаргах потерпілий ОСОБА_7 та представник потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 вважають, що вказаний вирок суду є незаконним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, у зв`язку із тим, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки та висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Апелянти вважають, що висновки суду про неналежність висновку експерта № 3615 від 09.09.2016 року, з тих підстав, що стороною обвинувачення не доведено які обставини складу злочину підтверджуються за допомогою цього доказу або вказують на причетність ОСОБА_12 до вчинення злочинів, не відповідають фактичним обставинам справи. Так, вказаний висновок експерта спростовує версію обвинуваченого ОСОБА_12 про те, що він піддавався фізичному насиллю з боку працівників ГУНП в Запорізькій області з 06.09.2016 року до 09.09.2016 року. Зазначають, що під час судового розгляду досліджено протокол огляду місця події від 25.08.2016 року приміщення квартири АДРЕСА_3 , під час якого виявлено трупи ОСОБА_22 та ОСОБА_23 . На думку апелянтів, вказаний протокол огляду безпосередньо підтверджує винуватість ОСОБА_12 та спростовує його версію про наявність ще однієї особи у квартирі. Так, проаналізувавши інформацію, наведену у протоколі, можна дійти висновку, що потрапити у квартиру АДРЕСА_4 можливо лише маючи ключі від квартири та магнітний ключ від домофону, тобто якщо не маєш ключів від квартири, то потрапити до неї неможливо, якщо особи, які перебувають у ній, за тобою не вийдуть, при цьому попередньо необхідно подзвонити вказаним особам на мобільний телефон. При цьому, відповідно до протоколів огляду мобільних телефонів ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , вилучених під час огляду місця події 25.08.2016 року, напередодні вбивства вбиті спілкувалися тільки з ОСОБА_12 та будь-хто інший увечері, коли ОСОБА_23 , ОСОБА_22 та ОСОБА_24 перебували у квартирі АДРЕСА_4 їм не дзвонив, тобто особа на ім`я ОСОБА_25 , яка за версією ОСОБА_12 увечері 24.08.2016 року прийшла до ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , фізично не могла потрапити до квартири, у зв`язку із чим, знов таки, протокол огляду місця події у сукупності з іншими доказами, спростовують версію ОСОБА_12 про наявність у квартирі особи на ім`я ОСОБА_25 . Крім того, суд у оскаржуваному вироку встановив обставини, які не підлягають встановленню у цьому кримінальному провадженні, зокрема у вироку судом зазначено про факт перебування ОСОБА_12 три дні без будь-яких законних підстав в ГУНП в Запорізькій області. Проте, вказаний факт повинен бути встановлений спочатку органом досудового розслідування, а потім підтверджений вироком суду щодо працівників правоохоронних органів щодо дій відносно ОСОБА_12 за ст.ст. 127, 365 КК України. Разом з тим, наразі такого вироку не існує, у зв`язку із чим, суд протиправно встановив ці обставини у оскаржуваному вироку, при цьому без відповідних доказів. Висновки суду про те, що показання потерпілих не доводять та не спростовують винуватість саме ОСОБА_12 , хоча підтверджують факт вчинення злочину відносно їхніх близьких людей, тобто мають у даному кримінальному провадженні лише інформативний характер, не у повній мірі відповідають обставинам справи та перш за все носять не інформативний, а доказовий характер, що стосується кола спілкування загиблих, способу доступу до квартири, де сталося вбивство, належності вилучених під час огляду місця події речей. Так само, судом першої інстанції некоректно оцінено результати огляду місця події, зафіксовані у відповідному протоколі огляду у сукупності з іншими обставинами та показами свідків, зокрема те, що стосується виявлення під час огляду місця події у під`їзді та квартирі слідів взуття з РБК. Зокрема, судом не звернуто увагу на те, що на місці події була пожежа, і першими до квартири, де відбулось вбивство, заходили пожежники, а тому вказані сліди відповідають слідам чоловічих ботинок, якими користуються пожежники. Так само, не відповідають висновки суду, зроблені ним за результатами дослідження протоколу огляду місця події від 25.08.2016 року, щодо наявності у квартирі чотирьох осіб, так як під час огляду виявлено 4 металеві чарки. Проте, судом до уваги не взято той факт, що безпосередньо на столі стояло лише 2 чарки, а інші дві чарки валялися на підлозі у різних частинах кімнати, при цьому, сліди боротьби за місцем розташування стола відсутні, у зв`язку із чим, можна зробити логічний висновок, що безпосередньо перед вбивством особи користувалися лише двома чарками. Проте, саме цим фактам суд першої інстанції належної оцінки не дав, та зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до ухвалення незаконного вироку та виправдання обвинуваченого ОСОБА_12 . Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_12 , суд першої інстанції, в порушення вимог кримінального процесуального закону, не надав належної оцінки дослідженим під час судового розгляду доказам. Так, судом першої інстанції безпосередньо досліджено у судовому засіданні протокол слідчого експерименту від 27.10.2016 року за участю свідка ОСОБА_18 . При цьому, суд першої інстанції визнав цей доказ недопустимим. Проте, вказані висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та положенням КПК України, оскільки покази ОСОБА_18 не можна вважати показами з чужих слів, тому що основний зміст його свідчень стосується факту підтвердження саме слів розмови з обвинуваченим ОСОБА_12 щодо того, що останній просив ОСОБА_18 піти до квартири ОСОБА_22 та ОСОБА_23 та подивитись, чому квартира не горить, а вже у другу чергу ці свідчення стосуються безпосередніх обставин вбивства. Крім того, неможливо погодитися із висновками суду, що під час слідчого експерименту із свідком ОСОБА_18 не було перевірено або уточнено будь-які відомості, адже відповідно до протоколу слідчого експерименту свідок ОСОБА_18 безпосередньо на місці, де відбувались події розмови з обвинуваченим показав та розповів, де безпосередньо вони зустрілись, як ходили у магазин, куди пішли потім, та інші обставини, які уточнялись свідком. Крім того, судом не оцінено вказаний доказ у сукупності з іншими доказами, дослідженими під час судового розгляду, зокрема зі свідченнями ОСОБА_18 , наданими ним безпосередньо в суді та протоколами НСРД, проведених відносно ОСОБА_18 , а саме запис телефонної розмови ОСОБА_18 , на якій останній знов таки, підтвердив обставини, зафіксовані у протоколі слідчого експерименту та надані ним свідчення в суді. Окрім цього, судом першої інстанції не надано належної оцінки протоколу огляду предмета від 28.11.2016 року, а саме мобільного телефону марки «NOKIA» моделі «6300», протоколу огляду предмета від 23.11.2016 року, а саме мобільного телефону марки «Prestigo» моделі «PAP5400DUO», протоколу огляду предмета від 21.11.2016 року, а саме мобільного телефону марки «SAMSUNG» моделі «GT - С3592 (SEK)», які вилучені 25.08.2016 року під час огляду місця події. Якщо б суд оцінив вказані протоколи у сукупності з іншими обставинами події, він би дійшов обґрунтованого висновку, що напередодні смерті обвинувачений ОСОБА_12 був єдиною особою, з якою спілкувалися вбиті, що, у свою чергу, спростовує твердження обвинуваченого про наявність ще однієї особи у квартирі. Так само, судом першої інстанції не надано оцінку показам свідків, допитаних під час судового розгляду, зокрема тому факту, що свідки ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , які зазначили, що в ніч з 24.08.2016 року на 25.08.2016 року, а також вранці 25.08.2016 роки бачили ОСОБА_12 біля будинку №35 по вул. Українській, при цьому акцентували увагу на наявності на нозі ОСОБА_12 еластичного бинта, який у подальшому на підставі ухвали слідчого судді був вилучений у ОСОБА_12 та на ньому знайдено кров вбитої ОСОБА_23 . Також вважають, що з метою надання належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах кримінального провадження та досліджені судом першої інстанції, проте яким не надано належної оцінки, необхідно повторно дослідити наступні докази та покази, а саме: повторно допитати потерпілого ОСОБА_7 щодо кола спілкування загиблих, способу доступу до квартири, де сталося вбивство, належності вилучених під час огляду місця події речей; повторно дослідити письмові докази: протокол огляду місця події від 25.08.2016 року (квартири АДРЕСА_3 ); висновок експерта № 3615 від 09.09.2016 року; протоколи слідчих експериментів від 27.10.2016 року зі свідками ОСОБА_18 та ОСОБА_19 ; протокол про результати зняття інформації з транспортних, телекомунікаційних мереж відносно ОСОБА_18 та показання, зафіксовані на оптичний носій інформації DVD-R 120min/4,7 GB, інв. № 569т від 09.09.2016 року; протокол огляду предмета від 28.11.2016 року, а саме мобільного телефону марки «NOKIA» моделі «6300», протокол огляду предмета від 23.11.2016 року, а саме мобільного телефону марки «Prestigo» моделі «PAP5400DUO», протокол огляду предмета від 21.11.2016 року, а саме мобільного телефону марки «SAMSUNG» моделі «GT - С3592 (SEK)», які вилучені 25.08.2016 року під час огляду місця події; висновок експерта № 327 від 12.12.2016 року, складеного за результатами судової молекулярно-генетичної експертизи; речовий доказ бинт медичний еластичний, вилучений у ОСОБА_12 .

На підставі викладеного, просять повторно допитати потерпілого ОСОБА_7 та дослідити письмові докази, апеляційні скарги задовольнити та скасувати вирок районного суду. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України, та призначити покарання: за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі; за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України у виді 6 років позбавлення волі. На підставі ч. 2 ст. 70 КК України остаточно призначити покарання у виді довічного позбавлення волі. Цивільні позови потерпілих задовольнити повністю.

В запереченнях на апеляційні скарги захисник обвинуваченого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_13 просить апеляційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_7 та представника потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 відхилити, а вирок районного суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: прокурора, який змінив свої апеляційні вимоги, прохав вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції; потерпілих та їх представників, які також прохали скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисників, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 та представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Висновки суду, викладені у вироку, про невинуватість ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, ґрунтуються на доказах, досліджених у судовому засіданні з дотриманням положень кримінального процесуального закону, та на думку колегії суддів, є правильними.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався, ретельно дослідив всі наявні докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано виправдав ОСОБА_12 у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.

Розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_12 , суд першої інстанції повно всебічно та об`єктивно встановив всі фактичні обставини провадження, детально дослідив та дав належну оцінку кожному доказу з точки зору допустимості, достовірності і належності, та частину доказів обґрунтовано визнав неналежними і недопустимими та відкинув їх з наведенням відповідного мотивування, а іншу частину визнав такими, що не містять доказового значення щодо винуватості ОСОБА_12 , з чим погоджується і колегія суддів.

Так, сторона обвинувачення як на докази вини ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, посилалась на показання потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_26 , ОСОБА_40 , протоколи огляду місця події від 25.08.2016 року, ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Запорізької області від 31.08.2016 року про надання дозволу на проведення аудіо-, відеоконтролю ОСОБА_12 , протоколи від 08.09.2016 року про результати аудіо-, відеоконтролю ОСОБА_12 та оптичні носії інформації до них, протоколи слідчих експериментів від 27.10.2016 року за участю свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 з відеозаписами до них, висновки експертів № 2834, № 2835 та № 2034 від 25.08.2016 року, № 1841 та № 1839 від 26.08.2016 року, № 1953 від 12.09.2016 року, № 327 від 12.12.2016 року, № 235 від 28.09.2016 року, № 524 від 10.10.2016 року, № ОС-61 від 29.12.2016 року, ОЦ-85 від 23.12.2016 року, № 331 від 25.10.2016 року, № 1532-Д від 22.09.2016 року, № 1469-Д від 31.08.2016 року, № 1470-Д від 22.09.2016 року, № 3615 від 09.09.2016 року, № 1478-д від 28.09.2016 року, № 2133 від 28.10.2016 року, протокол тимчасового доступу до речей і документів від 09.09.2016 року, показання судово-медичного експерта-іммунолога ОСОБА_41 , Акт про пожежу від 25.08.2016 року, ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Запорізької області від 02.09.2016 року про надання дозволу на зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж з номеру мобільного телефону ОСОБА_18 , протокол від 15.11.2016 року про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж з номеру мобільного телефону ОСОБА_18 та оптичний носій інформації до нього, протоколи огляду мобільних телефонів від 21.11.2016 року, 23.11.2016 року та 28.11.2016 року, протокол огляду диска для лазерних систем зчитування, який був вилучений у магазині, який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Українська, 31 від 05.09.2016 року.

Згідно реєстру матеріалів досудового розслідування, доданого до обвинувального акта, у кримінальному провадженні було проведено ряд експертиз, проте стороною обвинувачення не було надано суду першої інстанції цих письмових доказів. Так само, як не було надано і жодного речового доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на слідчого та прокурора.

Частина 2 ст. 290 КПК України визначає, що прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Отже, доводи прокурора на незаконність посилання суду першої інстанції на ненадання ним певних висновків експертиз колегія суддів вважає неспроможними.

Доводи апеляційних скарг стосовно того, що суд, дослідивши протокол огляду місця події від 25.08.2016 року дійшов до висновків, які суперечать фактичним обставинам справи, некоректно оцінив результати огляду місця події, тоді як вказаний протокол безпосередньо підтверджує винуватість ОСОБА_12 та спростовує його версію про наявність ще однієї особи у квартирі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в протоколі відображено місце події, однак вказаним протоколом не підтверджується та не спростовується вчинення злочинів саме ОСОБА_12 .

У зв`язку із чим, безпідставними є й посилання апелянтів не відповідність висновків суду, зроблених за результатами дослідження протоколу огляду місця події від 25.08.2016 року, щодо наявності у квартирі, де мешкав ОСОБА_16 , чотирьох осіб, через те, що під час огляду виявлено 4 металеві чарки та два головні убори та футболки, що не може жодним чином свідчити про перебування у квартирі сторонньої особи.

Твердження сторони обвинувачення про безпідставне визнання судом недопустимими протоколи про результати проведення аудіо-, відеоконтролю ОСОБА_12 від 08.09.2016 року, колегія суддів вважає неспроможними, з таких підстав.

Відповідно до переглянутих в судовому засіданні суду першої інстанції відеоматеріалів, які додані до протоколу від 08.09.2016 року про результати аудіо-, відеоконтролю особи ОСОБА_12 , зазначений відеозапис було зроблено 08.09.2016 року. Вказана обставина в суді першої інстанції стороною обвинувачення не заперечувалась. Між тим, в цей час обвинувачений ОСОБА_12 не мав процесуального статусу підозрюваного, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, про підозру йому було повідомлено лише 10.09.2016 року.

Крім того, під час судового розгляду судом першої інстанції було встановлено, що, у розумінні положень ст. 209 КПК України, ОСОБА_12 фактично був затриманий 06.09.2016 року у м. Херсоні та з невідомих обставин з`явився 09.09.2016 року до поліції у якості свідка, в цей же день відносно нього як свідка були проведені певні слідчі дії, після чого 10.09.2016 року ОСОБА_12 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.

Відповідно до частини 1 статті 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Пунктом 1 частини 3 статті 87 КПК України визначено, що недопустимими є також докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 258 КПК України аудіо-, відеоконтроль особи є різновидом втручання у приватне спілкування, який складається із доступу до змісту спілкування за умов, якщо учасники спілкування мають достатні підстави вважати, що спілкування є приватним.

Відповідно до ст. 260 КПК України аудіо-, відеоконтроль особи проводиться без її відома на підставі ухвали слідчого судді, якщо є достатні підстави вважати, що розмови цієї особи або інші звуки, рухи, дії, пов`язані з її діяльністю або місцем перебування тощо, можуть містити відомості, які мають значення для досудового розслідування.

Колегія суддів погоджується і висновком суду першої інстанції про те, що спілкування ОСОБА_12 в управлінні карного розшуку з працівниками поліції в жодному разі не можна визнати негласною слідчою розшуковою дією аудіо-, відеоконтролем особи, оскільки учасники такого спілкування не мали жодних підстав вважати, що спілкування є приватним.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано визнав протоколи про результати аудіо- відеоконтролю особи ОСОБА_12 від 08.09.2016 року недопустимими доказами, оскільки надані докази отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, порушення права особи на захист, порушення порядку отримання показань (пояснень) від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання.

Доводи прокурора про те, що суд безпідставно вказав, що у протоколах про результати аудіо-, відеоконтролю ОСОБА_12 від 08.09.2016 року відсутнє посилання на те, де саме та ким проведено слідчу дію, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки як вбачається із вироку суду, обвинувачений ОСОБА_12 в суді першої інстанції поясняв, що обидва рази його допитували працівники поліції в будівлі управління карного розшуку, яка знаходиться по вул. 40 Років Радянської України. При цьому, працівники поліції не називали своїх прізвищ та посад, не роз`яснювали йому його права, не забезпечили захисником. Вказані твердження ОСОБА_12 прокурором ні під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду жодними доказами спростовані не були.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 97 КПК України показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи. Суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, у виняткових випадках, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів.

Як було вставлено судом першої інстанції, фактично на диску з відеозаписом слідчого експерименту зафіксований допит свідка ОСОБА_18 . Відповідно до протоколу від 27.10.2016 року свідок ОСОБА_18 надає слідчому показання з чужих слів.

Відповідно до вимог ст.ст. 224, 225 КПК України допит проводиться за місцем проведення досудового розслідування, або в іншому місці за погодженням із особою, яку мають намір допитати. Кожний свідок допитується окремо, без присутності інших свідків. У виняткових випадках, пов`язаних із необхідністю отримання показань свідка чи потерпілого під час досудового розслідування, якщо через існування небезпеки для життя і здоров`я свідка чи потерпілого, їх тяжкої хвороби, наявності інших обставин, що можуть унеможливити їх допит в суді або вплинути на повноту чи достовірність показань, сторона кримінального провадження, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право звернутися до слідчого судді із клопотанням провести допит такого свідка чи потерпілого в судовому засіданні, в тому числі одночасний допит двох чи більше вже допитаних осіб. У цьому випадку допит свідка чи потерпілого здійснюється у судовому засіданні в місці розташування суду або перебування хворого свідка, потерпілого в присутності сторін кримінального провадження з дотриманням правил проведення допиту під час судового розгляду.

Зі змісту протоколу вбачається, що під час слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_18 слідчим не було перевірено або уточнено будь-які відомості, які мають значення для встановлення обставин даного кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

В порушення вимог КПК України прокурором належним чином не була забезпечена присутність свідка ОСОБА_19 під час судового розгляду, в тому числі в режимі відеоконференцзв`язку, оскільки свідок був присутнім у залі судового засідання під час допиту іншого свідка ОСОБА_18 , що є неприпустимим.

Відповідно до статті 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Частина 4 статті 95 КПК України встановлює, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Відомості, які містяться в показаннях свідка ОСОБА_19 , не були предметом безпосереднього дослідження районного суду, тому відповідно до ч. 2 ст. 23 КПК України вони не можуть бути визнані доказами у даному кримінальному провадженні.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано визнав протоколи слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 від 27.10.2016 року неналежними та недопустимими доказами, а тому доводи апеляційних скарг в цій частині колегія суддів вважає неспроможними.

Посилання прокурора на те, що районний суд необґрунтовано визнав недопустимим доказом протокол тимчасового доступу до речей Любінського від 09.09.2016 року колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вилучений під час тимчасового доступу речовий доказ еластичний бинт отриманий слідчим з порушенням вимог ч. 2 ст. 100 КПК України, а саме у протоколі не зазначено, що еластичний бинт містить в собі сліди крові або що його вилучено на місці злочину. У зв`язку із чим суд першої інстанції правильно визнав вищезазначений протокол тимчасового доступу недопустимим доказом, оскільки він отриманий з порушенням ст. 87 КПК України та існують сумніви щодо дати, часу та способу потрапляння на еластичний бинт краплі крові, в свою чергу, стороною обвинувачення доказів на спростування зазначених сумнівів надано не було.

Враховуючи те, що протокол тимчасового доступу до речей Любінського від 09.09.2016 року був визнаний судом першої інстанції недопустимим доказом, тому районний суд обґрунтовано визнав і недопустимими доказами висновки експертиз № 2034, № 1839, № 1953, № 327, які є похідними доказами від протоколу тимчасового доступу, керуючись, при цьому, принципом «плодів отруйного дерева».

Таким чином, з огляду на вищезазначене, доводи про те, що суд відхилив висновки імунологічної та генетичної експертизи еластичного бинта, який знаходився на ОСОБА_12 , є також неспроможними.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд не мотивував своє рішення стосовно того, що протокол проведеної негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж мобільного телефону свідка ОСОБА_18 не доводить вини ОСОБА_12 є необґрунтованими. Так, під час проведення вказаної НС(Р)Д ОСОБА_18 спілкувався по телефону зі своїм знайомим на ім`я ОСОБА_20 . Однак, стороною обвинувачення вказана особа не була ідентифікована та допитана судом безпосередньо в судовому засіданні, а тому вказаний доказ не доводить вини ОСОБА_12 у скоєнні інкримінованих йому злочинах.

Доводи прокурора стосовно того, що суд першої інстанції не прийняв до уваги як доказ вини ОСОБА_12 висновок експертизи матеріалів, речовин та виробів №331 від 25.10.2016 року колегія суддів вважає помилковими.

Як вбачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції було досліджено висновок судової експертизи матеріалів, речовин та виробів № 331 від 25.10.2016 року, відповідно до якого встановлено, що на представлених для дослідження мікрооб`єктах з кистей рук трупів ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , та в їх піднігтьовому вмісті виявлені та вилучені чисельні одиничні текстильні волокна-нашарування, які придатні для ідентифікаційних досліджень. Між тим, відповісти на питання: «До якого виду одягу, скоріше за все, раніше могли належати виявлені волокна?» не виявилось можливим внаслідок того, що одиничні текстильні волокна не несуть у собі інформації про вид текстильного матеріалу та конструктивні особливості виробу, у склад за волокном яких вони могли входити (т. 3, а.п. 247-250).

Сторона обвинувачення не довела, які обставини складу злочину підтверджуються за допомогою цього доказу або вказують на причетність ОСОБА_12 до вчинення злочинів, а тому районний суд обґрунтовано не прийняв вказаний доказ до уваги.

Доводи потерпілих та їх представника про те, висновки суду про неналежність висновку експерта № 3615 від 09.09.2016 року не відповідають фактичним обставинам справи, колегія суддів вважає помилковими, оскільки суд зазначив про те, що стороною обвинувачення де доведено, яке відношення має вказаний доказ до обставин справи, а саме, які обставини складу злочину підтверджуються за допомогою цього доказу або вказують на причетність ОСОБА_12 до вчинення злочинів, а про його неналежність чи недопустимість в розумінні ст. 87 КПК України.

Твердження потерпілих та їх представника про те, що протоколи огляду мобільних телефонів від 21.11.2016 року, 23.11.2016 року та 28.11.2016 року, вилучених під час огляду місця події 25.08.2016 року, спростовують версію ОСОБА_12 про наявність у квартирі особи на ім`я ОСОБА_25 є неспроможними, оскільки вказані докази не доводять, які саме обставини складу злочину підтверджуються за допомогою цих доказів або вказують на причетність ОСОБА_12 до вчинення злочинів.

Доводи потерпілих та їх представника про те, що районний суд у оскаржуваному вироку встановив обставини, які не підлягають встановленню у цьому кримінальному провадженні, зокрема у вироку судом зазначено про факт перебування ОСОБА_12 три дні без будь-яких законних підстав в ГУНП в Запорізькій області, є неспроможними, оскільки ОСОБА_12 , в розумінні положень ст. 209 КПК України, фактично був затриманий 06.09.2016 року у м. Херсоні та з невідомих обставин з`явився 09.09.2016 року до поліції у якості свідка, в цей же день відносно нього як свідка були проведені певні слідчі дії, після чого 10.09.2016 року ОСОБА_12 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, що свідчить про незаконність тримання ОСОБА_12 в ГУНП в Запорізькій області.

Посилання потерпілих та їх представника на те, що висновки суду про те, що показання потерпілих не доводять та не спростовують винуватість саме ОСОБА_12 , тобто мають у даному кримінальному провадженні лише інформативний характер, не у повній мірі відповідають обставинам справи, є безпідставними, оскільки їх покази не вказують на причетність ОСОБА_12 до інкримінованих йому злочинів, потерпілі очевидцями подій не були та обставини вчинення злочинів їм невідомі.

Доводи потерпілих та їх представника про ненадання судом оцінки показам свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , які зазначили, що в ніч з 24.08.2016 року на 25.08.2016 року, а також вранці 25.08.2016 роки бачили ОСОБА_12 біля будинку №35 по вул. Українській, при цьому, акцентували увагу на наявності на нозі ОСОБА_12 еластичного бинта, є неспроможними, оскільки судом першої інстанції було зазначено, що показання вказаних свідків не підтверджують та не спростовують доведеність вини ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник потерпілих адвокат ОСОБА_10 як на підставу для скасування вироку та призначення нового судового розгляду також вказував про істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства, оскільки суд, видалившись до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, повернувся та відновив слідство, оскільки не була допитана потерпіла. Однак, колегія суддів вважає такі доводи неспроможними, оскільки в розумінні ст. 412 КПК України вказана обставина не може бути визнана підставою для скасування вироку.

Таким чином, на думку апеляційного суду, відомості, які містяться в наданих суду матеріалах, не можуть слугувати беззаперечними та явно достатніми доказами вчинення обвинуваченим ОСОБА_12 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, і не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у вищевказаному вироку.

Суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 8 КПК України, врахував практику Європейського суду з прав людини та послався на рішення Суду від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» та від 20 вересня 2012 року у справі «Федорченко та Лорзенко проти України» , в яких зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.

На переконання колегії суддів, суд, ухвалюючи виправдувальний вирок, належним чином дослідив показання потерпілих, свідків та письмові докази, що були надані стороною обвинувачення, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом, що кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, щодо ОСОБА_16 та ОСОБА_15 вчинені саме ОСОБА_12 .

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, які б у своїй сукупності свідчили про те, що ОСОБА_12 вчинив інкриміновані йому злочини, ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції прокурором не було надано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що, розглядаючи провадження в межах висунутого ОСОБА_12 обвинувачення, дослідивши та оцінивши сукупність зібраних у кримінальному провадженні доказів з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_12 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.

Суперечностей, як про це зазначали апелянти в своїх апеляційних скаргах, вирок суду не містить.

Аналізуючи оскаржуваний вирок та матеріали кримінального провадження, з урахуванням доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що судом були створені всі необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав, в тому числі стороною обвинувачення.

Згідно з п. 10 ч. 1, ст. 7, ч. 1, 2, 4 ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом і встановлено обвинувальним вироком.

Це кореспондується і з положеннями ст. 62 Конституції України, згідно з якими особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Однією з основних засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка декларує, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Про що наголошено у рішенні ЄСПЛ у справі «Коробов проти України» від 21 липня 2011 року.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що провівши судовий розгляд кримінального провадження у відповідності до положень ст. 337 КПК України, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, діючи в межах своїх повноважень, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд дійшов до правильного висновку, що пред`явлене ОСОБА_12 обвинувачення не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, а сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом те, що ОСОБА_12 вчинив інкриміновані йому злочини, тому ОСОБА_12 по пред`явленому йому обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, підлягає виправданню, про що вірно зазначено як в мотивувальній, так і в резолютивній частині вироку.

Що стосується клопотання апелянтів про повторне дослідження доказів, колегія суддів зазначає, що обставини, які б вказували про необхідність повторного дослідження доказів, як того вимагають положення ч. 3 ст. 404 КПК України, прокурором, потерпілими та їх представником зазначені не були. Також апелянти не обґрунтували в чому полягає неповнота дослідження доказів районним судом або в чому було допущено порушення при їх дослідженні, відтак підстав для задоволення клопотання апелянтів в цій частині колегія суддів не встановила.

До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що докази, які апелянти просили дослідити безпосередньо в суді апеляційної інстанції, в повному обсязі були досліджені під час розгляду провадження в суді першої інстанції. Жодних заяв та клопотань щодо повторного дослідження будь-яких доказів через неповноту їх дослідження чи для усунення неточностей, чи дослідження нових доказів ані зі сторони обвинувачення, ані зі сторони потерпілих не надходило.

Доводи апелянтів стосовно того, що районним судом невірно дана оцінка доказам є помилковими, з огляду на те, що різна оцінка доказів судом, у порівнянні з їх оцінкою стороною обвинувачення, не може свідчити про їх неправильну оцінку судом першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи, викладені в апеляційних скаргах, жодних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Крім того, колегія суддів зауважує, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням викладеного, і оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, підстав для скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, як про це прохали апелянти під час апеляційного розгляду, змінивши свої апеляційні вимоги, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, або порушень, які є безумовною підставою для скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 та представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок колегії суддів Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2019 року відносно ОСОБА_12 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4