Ухвала
Іменем України
3 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 569/22219/13-к
провадження № 51-8903 ск18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2020 року,
встановив:
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 15 жовтня 2014 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 квітня 2019 року відмовлено засудженому ОСОБА_4 у поновленні строку на касаційне оскарження зазначених вироку та ухвали, а касаційну скаргу повернуто засудженому на підставі положень п. 3 ч. 3 ст. 429 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2019 року залишено без задоволення заяву захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2014 року.
Рівненський апеляційний суд, керуючись положеннями ст. 467 КПК, ухвалою від 29 січня 2020 року залишив без змін зазначену ухвалу місцевого суду, а апеляційні скарги засудженого ОСОБА_4 і захисника ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 20 березня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 4 листопада 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2020 року.

До Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 4 листопада 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2020 року надійшла касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 , в якій він просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої або апеляційної інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Обґрунтовуючи свої вимоги засудженийОСОБА_4 вказує на те, що:
- судами не дотримано положень статей 370, 374 КПК, не встановлено обставин, наведених у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та під час розгляду провадження в апеляційному порядку, які йому стали відомі після винесення вироку Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2014 року та відбування покарання;
- у вироку суду першої інстанції не зазначено номера кримінального провадження та вирок відсутній у Єдиному державному реєстрі судових рішень, що є істотними порушеннями;
- судом першої інстанції на запит сторони захисту не встановлено факту перебування на стаціонарному лікуванні потерпілого ОСОБА_6 в період 2013 2019 років в медичних закладах Рівненської області, зокрема в КП «Острозька обласна психіатрична лікарня», що може мати істотне значення для з`ясування об`єктивності показань потерпілого в суді першої інстанції в сукупності з показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , у яких містяться суперечності;
- суд на порушення положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не врахував та не дослідив обставин про те, що потерпілий тимчасово перебував на лікуванні в період з 15 по 16 січня 2016 року в КП «Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення» (далі КП «РОЦПЗН»), звідки був переведений для подальшого лікування до КП «Острозька обласна психіатрична лікарня», де перебуває по теперішній час;

- судами не враховано, що протокол проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_8 містить ознаки підроблення, оскільки неможливо встановити дату слідчого експерименту, а надані цим свідком не відповідають дійсним обставинам провадження;
- судами помилково не враховано того, що наявні у провадженні свідки (мешканці на вул. Тютюнника в м. Рівному) та очевидці події 17 серпня 2013 року не були допитані під час судового провадження;
- не враховано доводів ОСОБА_4 про те, що на час і день проведення відтворення обставин події (18 листопада 2013 року) обстановка не відповідала тій, що була на момент вчинення кримінального правопорушення.
Вважає, що зазначені ним у касаційній скарзі обставини не були відомі суду при постановленні вироку щодо ОСОБА_4 та помилково не враховані судами при розгляді його заяви щодо перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, а тому його касаційна скарга підлягає задоволенню, оскільки після ухвалення вироку суду першої інстанції стали відомі обставини, які є істотними та підтверджують його невинуватість.
Суд, перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до ч.1, п. 1, п. 4 ч.2 ст.459 КПК (уредакції станом на час розгляду справи) судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
Як убачається з наданої копії ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 4 листопада 2019 року, заяву захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2014 року залишено без задоволення, оскільки суду не надано жодних належних та достатніх доказів, які б свідчили про наявність нововиявлених обставин, зокрема тих, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі собою або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку, що належить переглянути.
При цьому місцевий суд у своєму рішенні обґрунтовано вказав, що доводи, наведені захисником у заяві про те, що потерпілий у справі ОСОБА_6 на момент постановлення вироку суду першої інстанції від 24 червня 2014 року та ухвали апеляційного суду від 15 жовтня 2014 року перебував на лікуванні в КП «РОЦПЗН», не відповідають дійсності, оскільки, як убачається з наданої на запит суду відповіді заступника головного лікаря з медичної частини КП «РОЦПЗН» від 15 жовтня 2019 року, ОСОБА_6 у період з 15 по 16 січня 2016 року перебував на стаціонарному лікуванні в зазначеному центрі з відповідним діагнозом, а з 16 січня 2016 року для подальшого лікування був переведений у КП «Острозька обласна психіатрична лікарня».
Крім того, суд зазначив, що рішення суду про визнання потерпілого ОСОБА_6 обмежено дієздатним чи недієздатним відсутнє, а тому надані останнім на досудовому слідстві та під час судового розгляду кримінального провадження показання є належними та допустимими доказами.
Суд вважає необґрунтованими доводи в касаційній скарзі засудженого, які аналогічні доводам, зазначеним у заяві захисника ОСОБА_5 про неправдиві пояснення свідка ОСОБА_8 , про підробку протоколу проведення слідчого експерименту за участю цього свідка та неналежне дослідження доказів, оскільки суд зазначив в ухвалі від 4 листопада 2019 рокупро те, що такі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, які вже досліджувалися судом при постановленні вироку та під час апеляційного перегляду.

При цьому суд першої інстанції також вказав, що не має права повторно переоцінювати наявні у кримінальній справі докази, а також надавати оцінку певним з точки зору заявника порушенням норм матеріального і процесуального закону, які були допущені в ході досудового слідства чи судового розгляду справи, оскільки таке право виключно належить лише суду вищої інстанції, який має право переглядати судове рішення в порядку його оскарження.

Суд в ухвалі також спростував посилання захисника на те, що є свідки події, яка сталася 17 серпня 2013 року, котрі працівниками досудового слідства з невідомих причин не були опитані, та зазначив, що під час досудового розслідування було допитано як свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 (т. 1, а.п. 67, 68-69), що також спростовує доводи аналогічного змісту, наведені в касаційній скарзі засудженого.

Ураховуючи зазначене, на думку Суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що викладені у заяві захисника ОСОБА_11 доводи про перегляд за нововиявленими обставинами вироку щодо ОСОБА_4 є намаганням повторно оскаржити чинний вирок суду по суті, а не переглянути його за нововиявленими обставинами. При цьому судом слушно враховано позицію Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово вказував: принцип остаточності судового рішення означає, що жодна сторона не має права ставити питання про перегляд судового рішення, яке набрало чинності, лише заради повторного судового розгляду й ухвалення нового рішення у справі.

Апеляційний суд Рівненської області ухвалою від 29 січня 2020 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_4 і його захисника ОСОБА_5 залишив без задоволення та погодився з наведеними висновками суду першої інстанції в ухвалі від 04 листопада 2019 року в частині визнання доводів захисника необґрунтованими, мотивуючи своє рішення тим, що доводи апеляційних скарг аналогічного змісту вже були предметом розгляду в суді першої інстанції, яким дано належну оцінку, про що безпосередньо вказано у вироку.
Урахувавши положення ч. 2 ст. 459 КПК, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що нововиявленими є такі обставини, які об`єктивно існували на момент вирішення кримінальної справи, але не були відомі чи не могли бути відомі на той час суду та слідчим органам. Обов`язковою умовою перегляду вироку за нововиявленими обставинами є те, що обставини, які наводяться як підстави для скасування вироку, повинні бути абсолютно новими, суттєвими, раніше невідомими слідчим органам і суду, тобто такими, що не фігурували та не досліджувались в матеріалах справи та потребують окремого розслідування.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 фактично оскаржує докази, які вже були оцінені судом при постановлені вироку від 24 червня 2014 року, а доводи апеляційних скарг щодо неправильної оцінки показань свідка та потерпілого в цьомукримінальному провадженні не свідчать про наявність нововиявлених обставин.
Що стосується прохання в апеляційних скаргах про витребування судом апеляційної інстанції з КП «Острозька обласна психіатрична лікарня» інформації про перебування на лікуванні потерпілого у відповідному медичному закладі вперіод 20132019 років, то апеляційний суд зазначив, що відповідно до положень ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження. Зокрема, ч.3 вказаної статті передбачено, що, утому числі, сторона захисту здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.
Ураховуючи зазначені висновки судів обох інстанцій, Суд вважає необґрунтованими доводи в касаційній скарзі ОСОБА_4 щодо невстановлення обставин, наведених у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та під час апеляційного розгляду провадження, про факт перебування на стаціонарному лікуванні потерпілого ОСОБА_6 у період 20132019 років у медичних закладах Рівненської області; неврахування обставини про те, що потерпілий тимчасово перебував на лікуванні в період з 15 по 16 січня 2016 року в КП «РОЦПЗН»; неправдивих пояснень свідка ОСОБА_8 ; підробки протоколу проведення слідчого експерименту за участю цього свідка; невідповідності відтворення обставин події; наявностість істотних обставин, які підтверджують невинуватість засудженого ОСОБА_4 та неналежне дослідження доказів.
Викладені в ухвалі апеляційного суду мотиви залишення без задоволення апеляційних скарг засудженого та його захисника є обґрунтованими. Вважати ці висновки неправильними чи сумнівними підстав немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам чинного КПК.
Непереконливими є доводи в касаційній скарзі про те, що у вироку суду першої інстанції не зазначено номера кримінального провадження та що вирок відсутній в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що є істотними порушеннями. Як убачається з копії вироку Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2014 року, наявної у матеріалах провадження за скаргою, в зазначеному вироку вказано єдиний унікальний номер справи 569/22219/13-к. Крім того, згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2014 року наявний у реєстрі за № 39692960.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що в поданій скарзі не наведено обставин чи інших доводів, які би свідчили, що в цьому провадженні було допущено істотне порушення кримінального процесуального закону, що перешкодило чи могло перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані рішення.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 29 січня 2020 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3