ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 657/253/19 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/482/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участі прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0000023 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Каланчацького районного суду Херсонської області від 03 лютого 2020 року, відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Каланчак, Херсонської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
-10.12.2008 року Скадовським районним судом Херсонської області за ч.3 ст.185, ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 296 КК України;
-08.07.2010 року Каланчацьким районним судом Херсонської області за ч.2 ст. 186, ч.3 ст. 186 КК України;
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Каланчацького районного суду Херсонської області від 03 лютого 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 обраховано з моменту його фактичного затримання та приведення вироку до виконання.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу не обирався.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.
Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 15.01.2019 року біля 05.00 год., перебуваючи поблизу будівлі Каланчацької дитячої юнацької спортивної школи, розташованої по вул. Чорноморській в смт. Каланчак Херсонської області, за попередньою змовою з особою, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, діючи умисно повторно, усвідомлюючи відкритість своїх протиправних дій до потерпілої ОСОБА_9 із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої та яке виразилося в нанесенні удару кулаком правої руки в обличчя ОСОБА_9 , в результаті чого спричинив останній легкі тілесні ушкодження і в присутності ОСОБА_9 відкрито заволодів належним їй майном, а саме жіночою сумкою чорного кольору, виготовленої із шкірозамінювача, вартістю 200 грн. та жіночим гаманцем чорного кольору, вартістю 200 грн., чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на суму 400 грн.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинений повторно, за попередньої змовою групою осіб.
Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок змінити у бік пом`якшення. Призначити йому покарання в межах санкції ст. 186 ч.2 КК України, із застосуванням ст.75 КК України.

Кваліфікацію дій та доведеність винуватості не оспорює.

Вважає призначене судом покарання надмірно суворим.

Стверджує, що при постановлені вироку судом не було враховано приписи п. 1, 2, 5 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання »

Вважає, що суд у повні мірі не врахував визначені ст. 65 КК України обставини і залишив поза увагою той факт, що він формально вчинив тяжкий злочин, але заподіяна шкода у сумі 400 грн. та його дії під час вчинення злочину не несуть в собі великої суспільної небезпеки. Обвинуваченим було проявлене щире каяття та дійсно активна співпраця із працівниками поліції, що в свою чергу сприяло ефективному розкриттю злочину.

Також посилається на те, що відшкодував потерпілій заподіяну шкоду, примирився з нею, що підтверджується її заявами.

Крім того, посилається на долучену до апеляційної скарги заяву потерпілої, в якій остання повідомляє, що будь-яких претензій до обвинуваченого не має та просить суд апеляційної інстанції прийняти її клопотання та змінити покарання.

Звертає увагу на те, що за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні доньку ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що на думку обвинуваченого, дає підстави для призначення йому більш м`якого покарання, а ніж те, що призначене йому судом першої інстанції.

Інші учасники судового провадження вирок не оскаржували.
Позиції учасників судового провадження, висловлені в ході апеляційного розгляду.
Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Потерпіла ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлялася про дату, час та місце апеляційного розгляду кримінального провадження, заяв про відкладення судового засідання на адресу суду не подавала.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Мотиви Суду.
В апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюються висновки суду про доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених і викладених у вироку обставин та кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 186 КК України, а тому вирок в цій частині відповідно до положень ч 1 ст. 404 КПК України не переглядається в апеляційному порядку.
Колегія суддів переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги обвинуваченого в частині призначеного покарання.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Обвинувачений вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості криміналього правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його суворості.
Відомості, що характеризують особу обвинуваченого, історія вчинених кримінальних правопорушень та їх тяжкість, дають підстави для висновку про те, що призначене судом ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України та є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Як слідує із вироку, суд першої інстанції, обираючи ОСОБА_7 вид та міру покарання, врахував тяжкість скоєного злочину, відношення обвинуваченого до скоєного, визнанням ним вини, а також врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, що на думку суду першої інстанції свідчить про його підвищену суспільну небезпечність та схильність до скоєння злочинів, відомості про стан здоров`я, зокрема те, що на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра обвинувачений не перебуває, посередньо характеризується за місцем проживання.

Враховано судом і висновок досудової доповіді органу пробації.

Щире каяття обвинуваченого суд визнав обставиною, що пом`якшує покарання та встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, оскільки виправлення ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Зі змісту вироку слідує, що суд хоча прямо і не вказав про те, що врахував відшкодування заподіяної потерпілій шкоду, однак фактично, взяв це до уваги, що у сукупності з обставинами вчинення злочину та іншими відомостями про особу обвинуваченого дало суду підстави для призначення покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, тобто у мінімальній межі санкції ч.2 ст. 186 КК України.
Однак, ці ж самі обставини- щире каяття, відшкодування шкоди, позиція потерпілої, на що вказує апелянт, не можуть слугувати підставою для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування призначеного покарання.
Як видно із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння умисних тяжких злочинів проти власності.

Посилання апелянта на те, що злочин, за який його засуджено, не становить високої суспільної небезпеки є неприйнятними.
Вчинення тяжкого, умисного, корисливого злочину поєднаного із застосуванням насильства, вчиненого за попередньою змовою групою осіб в період незнятої та непогашеної судимості, свідчить про підвищену суспільну небезпечність дій обвинуваченого.
Вартість майна, яке відкрито із застосуванням фізичного насильства обвинувачений викрав у потерпілої, жодним чином не зменшує суспільну небезпечність скоєного.
За місцем проживання ОСОБА_7 характеризується в цілому посередньо, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, офіційно не працевлаштований, суспільно-корисною діяльністю не займається, законного джерела доходів не має, відомості, які б підтверджували самозайнятість обвинуваченого у матеріалах кримінального провадження відсутні та апелянтом до апеляційної скарги не долучені.
Із досудової доповіді органу пробації слідує, що було встановлено дуже високий ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства.
У своєму висновку орган пробації вказав, що виправлення обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк може становити високу небезпеку для суспільства.
Вказані відомості були підставно враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому.
Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які суд оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, а також на відомостях, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально - побутовому плані.
Аналізуючи дані про особу обвинуваченого та доводи апеляційної скарги, враховуючи негативну репутацію обвинуваченого, тяжкість вчиненого ним злочину колегія суддів приходить до переконання, що звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного судом першої інстанції покарання із випробуванням не буде відповідати меті покарання виправленню обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Проживання обвинуваченого з цивільною дружиною та її дитиною не знижує суспільну небезпечність його особи, і не доводить можливість застосування положень ст. 75 КК.
Позицію потерпілої, викладену у доданій до апеляційної скарги заяві про відсутність претензій до обвинуваченого та відшкодування ОСОБА_7 завданої шкоди, не можна визнати достатньою підставою для звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання.
Думка потерпілої підлягає врахуванню з іншими даними, що характеризують особу обвинуваченого та обставинами вчинення злочину, його тяжкістю.
Проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, відомості про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання були прийняті до уваги всі дані, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально - побутовому плані, а також враховані обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення.
За результатами апеляційного перегляду кримінального провадження, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку в частині призначеного покарання та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
Призначене судом покарання відповідає положенням ст. 50, 65 , 69-1 КК України і є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Підстав вважати покарання у виді мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 186 КК України явно несправедливим через його надмірну суворість, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни оскаржуваного вироку, в ході апеляційного розгляду не встановлено.
Керуючись ст.ст.404,405,407,419,376 ч.2 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Каланчацького районного суду Херсонської області від 03 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом 3-х місяців може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного суду.
Судді: ( три підписи)
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4