Дата документу 18.06.2020 Справа № 336/7461/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1119/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/7461/18Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , прокурора на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 14 квітня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він близько 10-00 години 13 липня 2018 року, керуючись умислом на вбивство, під час конфлікту з потерпілими ОСОБА_9 , який виник і розвивався біля магазину «Вацак», що розташований в будинку №69-В по вул.Магістральній в м.Запоріжжі, спричинив потерпілому не менш ніж п`ять ударів ножем господарсько-побутового призначення в область шиї та верхньої частини спини. Внаслідок чого потерпілий отримав два проникаючі поранення лівої половини грудної клітини по задній поверхні в проекції третього грудного хребця з ушкодженням верхньої долі лівої легені та в проекції четвертого міжреберного проміжку з ушкодженням верхньої долі лівої легені, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення.

Крім вказаних ушкоджень, ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження у вигляді рани в ділянці лівої лопатки та рани на задній поверхні шиї ліворуч, які утворилися від дії предмету з колюче-ріжучими властивостями, а також рану у лівій потилично-скроневій ділянці голови з частковим ушкодженням потиличної кістки (у виді відколу поверхні кістки).

Після чого ОСОБА_7 намагався втекти з місця вчинення протиправного насильства, але був затриманий сторонніми особами, які утримували його неподалік від місця події до приїзду співробітників поліції та забезпечили вчасне надання потерпілому ОСОБА_9 медичної допомоги.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, проте злочинний намір не реалізував з причин, що не залежали від його волі, через втручання в його протиправні дії інших осіб, які затримали ОСОБА_7 і забезпечили оперативне отримання потерпілим ОСОБА_9 медичної допомоги.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, запобіжний захід, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким кваліфікувати дії обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК та призначити йому мінімальне покарання, а також на підставі ст.75 КК звільнити від відбування призначеного покарання. Свої вимоги мотивував тим, що під час конфлікту з потерпілим обвинувачений перебував у стані сильного душевного хвилювання. Обвинувачений частково відшкодував завдані потерпілому збитки та примирився з ним. Потерпілий пояснив, що будь-яких претензій до ОСОБА_7 не має та просив призначити обвинуваченому покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі. З показів потерпілого та свідків було встановлено, що ніякого умислу на заподіяння смерті потерпілому у ОСОБА_7 не було, між ним та потерпілим відбулась бійка, яка виникла на ґрунті неприязних відносин. Крім того, суд у вироку визнав ОСОБА_7 винуватим за ч.1 ст.115 КК, хоча йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство. Також обвинувачений має стійкі соціальні зв`язки, мешкає у власному житлі та доглядає за бабусею похилого віку, яка потребує догляду, позитивно характеризується за місцем проживання та є таким, що не має судимостей. Після зміни запобіжного заходу на домашній арешт обвинувачений умови запобіжного заходу не порушував, а тому його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК у виді 8 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що обвинувачений раніше 4 рази притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі 2 рази за вчинення злочинів проти життя та здоров`я, будь-якою суспільно корисною працею не займався і не займається, завдану злочином шкоду в повному обсязі не відшкодував. Відтак призначене обвинуваченому покарання не відповідає ступеню тяжкості скоєного злочину внаслідок його м`якості.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечили проти скарги прокурора; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, який її подав, та заперечив проти апеляційної скарги захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як під час судового розгляду в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі сторона захисту не заперечувала факт заподіяння обвинуваченим потерпілому тілесних ушкоджень, зазначених у вироку. Однак при цьому сторона захисту вважала, що у обвинуваченого не було умислу на вбивство потерпілого, тілесні ушкодження були нанесені потерпілому обвинуваченим в ході обопільної бійки, а тому дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч.1 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження.

Проте перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитися із такими доводами та вимогами сторони захисту виходячи з наступного.

Так, допитаний під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_9 показав, що в день, коли він зазнав насильства з боку обвинуваченого, між ним та ОСОБА_7 зранку кілька разів виникали суперечки. В перший раз обвинувачений став пред`являти йому безпричинні претензії. Звернення ОСОБА_7 було втілено в грубу форму, характеризувалось проявом невмотивованої агресії. За спливом нетривалого часу обвинувачений смикнув його, коли він йшов повз нього, тримаючи на плечах мішок з картоплею, почав його переслідування та, наздогнавши його, перегородив шлях. Для з`ясування мети переслідування він зупинився, поставив мішок з картоплею на землю, картопля розсипалася, а обвинувачений тим часом почав застосовувати до нього насильство, що виразилося в нанесенні ударів кулаками. Він у відповідь також почав бити ОСОБА_7 , в їхню бійку втрутилися сторонні особи та розборонили учасників конфлікту. Після цього він, сидячи навпочіпки, прийнявся збирати картоплю, що розсипалася, і в цей час зазнав кілька ударів ножем в області спини. Удари, яких було не менш ніж три, виявилися настільки сильними, що він несподівано усівся на землю, а ОСОБА_7 спричинив йому останній удар в область шиї, після чого став убігати з місця події.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що в день, коли вона стала очевидцем застосування насильства до ОСОБА_9 з боку ОСОБА_7 , останній з самого ранку був агресивно налаштований, вчинював неадекватні дії, метушився, чіпляв перехожих. Спровокував конфлікт та затіяв бійку з потерпілим. Коли потерпілий навпочіпки збирав картоплю, що розсипалася, ОСОБА_11 підійшов до нього та став «місити його ножем», наносячи удари по спині зверху вниз. Потерпілий зазнав близько п`яти-шести ударів від обвинуваченого.

Допитана свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що бачила, як обвинувачений наносив удари потерпілому. При цьому потерпілий сидів навпочіпки та збирав якісь предмети в пакет, а обвинувачений тикав в нього ножем, спрямовуючи удари в верхню частину спини та шию ззаду. Потерпілий сидів із опущеною головою, а обвинувачений «розділував його як шмат м`яса». Близько п`яти-шести ударів прийшлося в область спини та шиї ОСОБА_9 .

Відповідно до висновку судової медичної експертизи №1045 від 13.09.2018 року отримані потерпілим ОСОБА_9 проникаючі (два) поранення задньої поверхні грудної клітки ліворуч з ушкодженнями верхньої долі лівої легені кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення. Рани у лівій лопатковій ділянці, лівій задній бічній ділянці шиї, лівій потилично-скроневій ділянці голови з частковим ушкодженням потиличної кістки є легкими тілесними ушкодженнями , що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Весь комплекс ушкоджень потерпілого, чия давність не суперечить обставинам справи і чиє спричинення відбувалося в короткий проміжок часу, зумовила дія предмета з колюче-ріжучими властивостями, за винятком ушкодження в лівій потилично-скроневій ділянці.

Згідно зі ст.15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом. А згідно з ч.2 ст. 24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, наслідком є саме тілесні ушкодження, що були заподіяні потерпілому, а не позбавлення його життя.

Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.

Питання про спрямованість умислу ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні суд першої вирішував, враховуючи сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема спосіб вчинення злочину, знаряддя, кількість, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку обвинуваченого та потерпілого, їх відносини з потерпілим, ситуацію, що передувала події замаху на вбивство.

Зокрема, мотивуючи своє рішення про наявність у ОСОБА_7 прямого умислу на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 , суд першої інстанції обґрунтовано послався у вироку на такі обставини, як поведінку обвинуваченого та потерпілого, яка передувала злочину, а саме те, що у взаємовідносинах між обвинуваченим та потерпілим мав місце конфлікт, який був обумовлений безпричинними претензіями з боку обвинуваченого та його агресивною поведінкою; динамічність дій обвинуваченого ОСОБА_7 , його агресивну поведінку під час вчинення злочину, знаряддя злочину (ніж) та його параметри, завдання ним не менше ніж 5 цілеспрямованих ударів в область шиї та верхньої частини спини, тобто у життєво важливі частини тіла; причини припинення протиправних дій - втручання сторонніх осіб; а також поведінку обвинуваченого, який після вчинення злочину не надав потерпілому допомогу, а намагався залишити місце злочину.

Кількість заподіяних ножових поранень, їх локалізація та ступінь тяжкості в цьому конкретному випадку дали підстави суду зробити обґрунтований висновок про спрямованість умислу ОСОБА_7 саме на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_9 , яке не було доведено до кінця з причин, які не залежали від волі обвинуваченого.

На переконання колегії суддів висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені судом, належно оцінені і детально викладені у вироку суду.

Суд правильно встановив фактичні обставини злочину та виклав їх у вироку. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, згідно з якою встановлено кримінальну відповідальність за вчинені ОСОБА_7 дії.

До заперечень апеляційної скарги захисника про перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під час нанесення ударів потерпілому в стані сильного душевного хвилювання, колегія суддів ставиться критично. Адже відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №393 ОСОБА_7 в період вчинення інкримінованого йому злочину ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, а перебував у стані гострої алкогольної інтоксикації, отже міг віддавати звіт своїм діям та керувати ними.

Що стосується доводів захисника про безпідставне визнання судом обвинуваченого винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК, хоча йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство, то даний недолік було усунуто ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.05.2020 року, якою виправлено допущену у вироку описку в цій частині.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд відповідно до вимог ст.65 КК, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесено до особливо тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, перебуває у фактичних шлюбних стосунках, позитивно характеризується за місцем проживання. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав добровільне часткове відшкодування спричиненої злочином шкоди. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Обставини, на які посилався в апеляційній скарзі захисник, в тому числі і думка потерпілого з приводу призначення обвинуваченому покарання, були враховані судом першої інстанції та дали суду право призначити обвинуваченому ОСОБА_7 мінімально можливе покарання за санкцією кримінального закону, за який його засуджено.

До заперечень апеляційної скарги прокурора про безпідставне неврахування судом факту притягнення обвинуваченого ОСОБА_7 в минулому до кримінальної відповідальності, в тому числі і за вчинення злочинів проти життя та здоров`я, колегія суддів ставиться критично. При цьому колегія суддів виходить з того, що особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у т.ч. і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілий цивільний позов у справі не заявляв. Між тим, обвинувачений добровільно частково відшкодував потерпілому завдану шкоду, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про невідшкодування обвинуваченим завданої шкоди самі по собі не можуть бути безумовною підставою для призначення обвинуваченому більш суворого покарання.

З огляду на зазначене колегія суддів не погоджується із доводами прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому покарання, оскільки призначене судом покарання відповідає вимогам закону, за своїм розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, та з огляду на вимоги ст.50 КК відповідає основній його меті як заходу примусу.

При цьому в апеляційній скарзі прокурор не навів переконливих доводів, які би свідчили про істотну диспропорцію чи неадекватність між визначеним судом розміром покарання та тим розміром покарання, яке вимагав призначити прокурор.

Отже у результаті апеляційної перевірки матеріалів кримінального провадження порушень вимог кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність, які би перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення і були підставами для його зміни або скасування апеляційний суд не встановив.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , прокурора залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 14 квітня 2020 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4