Дата документу 26.03.2020 Справа № 315/1183/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/633/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №315/1183/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Гуляйполе Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 28 квітня 2019 року приблизно о 14.00 годині, знаходячись на території домоволодіння АДРЕСА_2 , де тимчасово проживав з дозволу власника будинку ОСОБА_9 , керуючись корисливими мотивами, з метою особистого збагачення, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, усвідомлюючи, що його дії носять таємний характер, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом викручування саморізів, якими фіксувалися вхідні двері літньої кухні, проник до цього приміщення, звідки скоїв крадіжку двохкамерного холодильника марки «Nord 232» білого кольору вартістю 1500 грн., який належить ОСОБА_10 , чим спричинив останній матеріальну шкоду на зазначену суму. З викраденим майном ОСОБА_7 покинув територію вказаного домоволодіння та розпорядився ним на власний розсуд.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням в інше приміщення. Йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про запобіжний захід, скасування арешту майна, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив вирок суду скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому за ч.3 ст.185 КК покарання у виді 4 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що враховані судом пом`якшуючі покарання обставини не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Також судом залишено поза увагою той факт, що завдані злочином збитки обвинуваченим фактично не відшкодувалися, оскільки викрадене майно було відшукане органом досудового розслідування і повернуто потерпілій. Крім того, суд взагалі не прийняв до уваги той факт, що щодо ОСОБА_7 до суду направлено обвинувальний акт за ч.3 ст.186 КК, який перебуває на розгляді. Таким чином, при призначенні покарання судом не в повній мірі враховано ступінь тяжкості злочину та дані про особу обвинуваченого, а тому застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК є безпідставним.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування ст.75 КК та як наслідок невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновки суду щодо призначеного ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.75 КК.

Так, відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При вирішенні питання щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, особу обвинуваченого, який повністю визнав свою вину, одружений, має малолітню дитину, постійне місце проживання і реєстрації, де характеризується задовільно, навчається у ліцеї, працює різноробочим у фермерському господарстві, на спеціальних обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше в силу ст.89 КК не судимий. Обвинуваченим вчинено один епізод злочину, внаслідок якого тяжких наслідків не настало.

Щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину судом визнано обставинами, що пом`якшують покарання. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Відтак, з огляду на всі зазначені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.50 КК, зважаючи на конкретні обставини провадження, відсутність даних, які би безумовно свідчили про неможливість досягти мети покарання і виправлення обвинуваченого в умовах здійснення контролю за його поведінкою, дійшов мотивованого висновку про застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

До заперечень апеляційної скарги прокурора про неврахування судом при призначенні покарання факту перебування на розгляді суду обвинувального акта щодо ОСОБА_7 за ч.3 ст.186 КК, колегія суддів ставиться критично виходячи з наступного.

Конституцією України встановлені права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (ст.62).

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст.17 ч.1 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ч.5 зазначеної статті поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Кримінальне провадження, на наявність якого посилався прокурор, не розглянуто, як на час ухвалення вироку у цій справі, так і на час апеляційного перегляду рішення суду у ній.

Відтак, з огляду на зазначені приписи факт наявності в провадженні суду іншого кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за відсутності обвинувального вироку, що набрав законної сили, виключає можливість врахування даної обставини при призначенні обвинуваченому покарання.

Доводи прокурора про невідшкодування обвинуваченим заданої шкоди не ґрунтуються на встановлених у даному провадженні обставинах. Адже з матеріалів кримінального провадження вбачається, що викрадене обвинуваченим майно повернуто потерпілій, а відтак шкода у даному провадженні відсутня. Потерпіла будь-яких претензій до обвинуваченого не має та цивільний позов не заявляла.

Сама по собі тяжкість вчиненого злочину, на що посилався прокурор в апеляційній скарзі, відповідно до загальних засад судочинства та змісту ст.75 КК, не є перешкодою для застосування інституту звільнення від покарання з випробуванням.

Отже правових підстав вважати обрану форму відбування покарання явно несправедливою або неправильною за встановлених судом обставин колегія суддів не вбачає.

Переконливих аргументів щодо неправильного застосування судом ст.75 КК і норм кримінального закону, які визначають мету покарання та загальні засади його призначення, в апеляційній скарзі не міститься, а тому апеляційна скарга є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів також не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4