УХВАЛА

іменем України

14 лютого 2020 року

м. Київ
справа № 511/1951/19
провадження № 51-752ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду

від 30 жовтня 2020 року про повернення апеляційної скарги.
Встановлені обставини
Слідчий суддя Роздільнянського районного суду Одеської області ухвалою

від 18 жовтня 2019 року задовольнив клопотання слідчого СВ Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 , погоджене прокурором Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , і наклав арешт на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000738 від 30 січня 2019 року, яке було вилучено 15 жовтня 2019 року в ході проведення огляду місця події в с. Нове Роздільнянського району Одеської області, а саме автомобіль «Mersedes-Benz Sprinter» сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , у вигляді заборони його володіння, користування та розпорядження.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 30 жовтня 2019 року відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК повернув ОСОБА_4 апеляційну скаргу на зазначене рішення слідчого судді, оскільки її було подано після закінчення строку апеляційного оскарження і без клопотання про поновлення такого строку. Одночасно скаржникові було роз`яснено його право відповідно до ч. 7 ст. 399 КПК повторно звернутися до суду апеляційної інстанції в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Суть питання
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону, просить переглянути його судове рішення в касаційному порядку.
Мотиви Верховного Суду
У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, якої намагаються досягнути.
За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже, не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Частиною 1 ст. 1 КПК встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 424 КПК у касаційному порядку можуть бути оскаржені вироки та ухвали про застосування або відмову в застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених рішень суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім як у випадках, передбачених цим Кодексом. Заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження.

Системний аналіз норм кримінального процесуального закону вказує на те, що ухвалами судів, які перешкоджають подальшому кримінальному провадженню,

є судові рішення, після постановлення яких у подальшому заявник позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права на відповідній стадії кримінального провадження.
Як убачається з інформації, розміщеної в Єдиному державному реєстрі судових рішень у справі № 511/1951/19, ухвала Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року про повернення апеляційної скарги не є тим рішенням, яке позбавило заявника можливості реалізувати свої процесуальні права на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, оскільки ОСОБА_4 після того згідно з ч. 7 ст. 399 КПК повною мірою реалізував своє право повторно звернутися до суду апеляційної інстанції в порядку, передбаченому цим Кодексом, і домігся перегляду ухвали слідчого судді Роздільнянського районного суду Одеської області

від 18 жовтня 2019 року апеляційним судом по суті (див. ухвалу Одеського апеляційного суду від 2 грудня 2019 року у справі № 511/1951/19), а тому суд касаційної інстанції не наділений правом реалізувати свої повноваження, передбачені ст. 436 КПК, на таке судове рішення.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Оскільки оскаржувана ОСОБА_4 ухвала апеляційного суду не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження, а тому питання про поновлення строку на оскарження цього судового рішення

не підлягає розгляду.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року про повернення апеляційної скарги.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3