Провадження №1-кс/463/90/20
УХВАЛА

11 лютого 2020 р. слідчий суддя Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , з участю заявника ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові об`єднані в одне провадження скарги ОСОБА_3 на постанови слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від 17.09.2019 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000547 від 04.07.2019 та від 22.11.2019 про закриття кримінального провадження № 0000547 від 04.07.2019, -
встановив:
заявник звернувся до слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова зі скаргами, які були об`єднані в одне провадження, на постанови слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від 17.09.2019 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000547 від 04.07.2019 та від 22.11.2019 про закриття кримінального провадження № 0000547 від 04.07.2019 за ч. 1 ст. 375 КК України. Просив оскаржувані постанови скасувати. Скарги мотивує тим, що 22.11.2019 слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000547 від 04.07.2019 за ч. 1 ст. 375 КК України, а до цього постанову від 17.09.2019 про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні. Вважає такі постанови незаконними, оскільки слідчим неповно, лише за ч. 1 ст. 375 КК України були кваліфіковані дії судді ОСОБА_5 , не було проведено жодної слідчої дії для з`ясування обставин кримінального правопорушення, зокрема, не допитано заявника як потерпілого та не забезпечено його процесуальні права як потерпілого у кримінальному провадженні, не враховано факту спричинення йому матеріальної та моральної шкоди внаслідок невиконання ухвал слідчого судді від 22.01.2018 (справа 461/458/18) та від 24.01.2018 (справа № 461/457/18), не надано правової оцінки діям судді та змісту завідомо неправосудної ухвали від 09.07.2018 у справі № 461/4937/18, якою порушено його права на неупереджений, законний суд через істотні порушення норм процесуального права, та, зокрема, всупереч вимогам ст. 214 чинного КПК України наділено прокурора неіснуючими повноваженнями, які були закріплені у ст. 97 КПК України.
В судовому засіданні заявник вимоги скарг підтримав із підстав, зазначених у них, та доповненнях до скарг.
В судовому засіданні слідчий заперечив проти задоволення скарг з мотивів зазначених в оскаржуваних постановах про відмову у визнанні потерпілим та про закриття кримінального провадження.
Заслухавши пояснення заявника та слідчого, дослідивши матеріали скарг, оглянувши матеріали кримінального провадження № 0000547 від 04.07.2019 за ч. 1 ст. 375 КК України, слідчий суддя прийшов до наступного висновку.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 04.07.2019 року до ЄРДР за № 0000547на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 24.06.2019 внесено відомості за заявою ОСОБА_3 від 16.02.2019 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.375 КК України, за фактом винесення слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 завідомо неправосудної ухвали від 09.07.2018 у справі № 461/4937/18, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених осіб прокуратури Львівської області, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР про вчинення працівниками ГУ НП у Львівській області кримінальних правопорушень.
Виходячи із засади процесуальної самостійності слідчого, детективом НАБУ в межах його повноважень первинно були внесені відомості до ЄРДР із правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 1 ст.375 КК України. Постановою прокурора САП ГПУ від 18.07.2019 матеріали кримінального провадження № 0000547 від 04.07.2019 за ч. 1 ст. 375 КК Українинаправлено за підслідністю до ТУ ДБР, розташованого у м. Львові.

Постановою слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від 17.09.2019 відмовлено у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000547 від 04.07.2019 за ч. 1 ст. 375 КК України.
Постановою від 22.11.2019 слідчий Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 закрив кримінальне провадження № 0000547 від 04.07.2019 за ч. 1 ст. 375 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю у діях слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 складу відповідного злочину.

Як вбачається із заяви про вчинення кримінального правопорушення від 16.02.2019, на думку заявника, слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 вчинила злочин, що виразилось у тому, що вона 09.07.2018 у справі № 461/4937/18постановила завідомо неправосудну ухвалу, якою відмовила у задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених осіб прокуратури Львівської області, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР про вчинення працівниками ГУ НП у Львівській області кримінальних правопорушень.
При цьому під час досудового розслідування не був проведений допит заявника ОСОБА_3 у зв`язку з його неявкою за викликом слідчого та відмовою бути допитаним як свідок, а не в статусі потерпілого у кримінальному провадженні. В ході досудового розслідування була допитана як свідок слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 , яка вказала, що винесена нею ухвала від 09.07.2018 у справі № 461/4937/18 є чинною та набрала законної сили, а позасудовий порядок оскарження рішень і дій суддів є втручанням у здійснення правосуддя. Крім того, в ході досудового розслідування отримано належним чином завірену копію ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 від 09.07.2018 у справі № 461/4937/18, якій за результатами досудового розслідування була надана правова оцінка в постанові про закриття кримінального провадження.

Зокрема, слідчим вірно констатовано, що незгода зі судовим рішенням не може бути підставою для кримінального переслідування судді, який його ухвалив. В разі незгоди із судовим рішенням особа вправі оскаржити його в порядку та спосіб, передбачений законом, й звернення про вчинення кримінального правопорушення суддею у зв`язку з ухваленням ним судового рішення є втручанням у діяльність суду та способом впливу на суд, що порушує гарантований Конституцією України принцип незалежності суддів. До зазначеного висновку слідчий обґрунтовано прийшов, виходячи із наступних підстав.

Статтею 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх неодноразових рішеннях послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 року та інших.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Разом з тим, відповідно до положення ч. 1 цієї статті Конституції України, недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України».

Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканості суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3).

Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року. За позицією ВСУ як правило, заяви про вчинення суддями злочину у вигляді, на думку заявника, ухвалення суддями відповідного судового рішення, викликані просто незгодою заявника з прийнятим рішенням, або бажанням таким чином вплинути на результат розгляду справи поза межами встановленої судової процедури. Це є прямим тиском на суд, втручанням у здійснення правосуддя та прямо порушує норми Конституції України, суперечить Основним принципам незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада 1985 року та 13 грудня 1985 року щодо гарантування засад незалежності судових органів.

Здійснення органами досудового розслідування слідчих дій в рамках розпочатого досудового розслідування щодо надання оцінки законності судового рішення та витребування пояснень у суддів з приводу ухваленого рішення тощо при явному зловживанні учасником процесу свого законодавчого права на оскарження такого рішення до вищої інстанції не узгоджується та прямо протирічить положенням статті 124 Конституції України, оскільки делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Згідно з правовими висновками, викладеним у Рекомендації CM/REC (2010) 12 Комітету Ради Європи від 17 листопада 2010 року, судді не зобов`язані роз`яснювати, якими переконаннями вони керувалися при прийнятті судових рішень (п. 15).

Ініціювання кримінального переслідування судді у згаданому контексті є способом незаконного впливу на суд, суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

Враховуючи вищенаведене, слідчим Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 винесена постанова про закриття кримінального провадження із дотриманням вимог КПК України.

Доводи заявника, що останній не висловлює незгоду із судовим рішенням та не оскаржує його в позасудовому порядку спростовуються як змістом первинної заяви про вчинення кримінального правопорушення від 16.02.2019, так і змістом поданих до суду скарг, в яких останній прямо вказує на «незаконність» судового рішення та безпідставність наведених у ньому слідчим суддею мотивів з посиланням, зокрема, на чинну на момент його прийняття Інструкцію про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури України заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, затверджену Наказом Генерального прокурора України № 125 від 03.12.2012, положення якої, на думку заявника, суперечать вимогам ст.ст. 214, 218 КПК України.

Ухвала слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 від 09.07.2018 у справі № 461/4937/18 є чинною, такою, що набрала законної сили, у зв`язку з чим підлягає обов`язковому виконанню. В Україні дії принцип презумпції законності судового рішення, який у цьому конкретному випадку у встановленому законом порядку не спростований.

Інші доводи скарг, в тому числі щодо незаконності постанови слідчого від 17.09.2019 про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні, не спростовують зазначених вище висновків слідчого судді. Оскільки за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000547 від 04.07.2019 встановлено, що в діях слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 відсутні ознаки складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України, а тому відсутні правові підстави для скасування оскаржуваної постанови про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у зазначеному кримінальному провадженні. Таким чином, підстав для задоволення скарг слідчий суддя не вбачає, а тому у їх задоволенні відмовляє.

Керуючись ст.ст. 303-309, 395 КПК України, -

постановив:
в задоволенні об`єднаних в одне провадження скарг ОСОБА_3 на постанови слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від 17.09.2019 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000547 від 04.07.2019 та від 22.11.2019 про закриття кримінального провадження № 0000547 від 04.07.2019 - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1