Справа № 569/3809/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року м. Рівне

Слідчий суддя Рівненського міського суду Рівненської області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним клопотанням у якому просить суд скасувати арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду 09.04.2019.
В обґрунтування клопотання вказує, що у рамках кримінального повадження №0001163 від 25.02.2019, за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 258 КК України, ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду 09.04.2019 накладено арешт на речі, перелік якийх наведено у клопотанні, які були вилучені в ході обшуку проведеного 29.03.2019.
Як було встановлено в ході розгляду клопотання слідчого про накладення арешту, одяг та інші вилучені речі та предмети були необхідні органу досудового розслідування для проведення відповідних експертиз.
У вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_3 не є обвинуваченим. Усі слідчі дії у кримінальному провадженні проведені, та будь-яких претензій матеріального характеру до нього як володільця арештованого майна органами досудового слідства не пред`являлось.
Так, накладення арешту на його майно створює значний дискомфорт для нього та членів його сім`ї так, як не має можливості використовувати вилучені речі та предмети за призначенням, що спричиняє йому значних збитків.
Учасники судового розгляду в судове засідання не з"явились, однак суд вважає за можливе розглянути вказане клопотання.
Дослідивши надані матеріали, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді у рамках кримінального провадження №0001163, за ч. 1 ст. 258 КК України, накладено арешт на майно, що було вилучене в ОСОБА_3 в ході проведення обшуку 29.03.2019.
Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», а саме частиною 3 пункту 1 зазначено, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.
Згідно ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Відповідно до ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При вирішенні питання про арешт майна або його скасування для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 р., для з"ясування наявності порушення цього положення ЄСПЛ має встановити, чи було забезпечено справедливу рівновагу між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід"ємним принципом всієї Конвенції, що відбито в структурі ст. 1 Протоколу №1 Європейської конвенції з прав людини.

Під час судового розгляду встановлено недостатність одного лише посилання слідчого на те, що майно є речовим доказом по даній справі, а тому таке майно підлягає арешту.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов"язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами ( див. п. 46 рішення у справі " Устименко проти України", п.п. 51,52 рішення у справі " Рябих проти Росії", п. 31 рішення у справі " Марушин проти Росії", п. 61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії").
Основною метою ст. 1 Першого протоколу до конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини ( рішення у справах Sperrong and Lonnroth v Sweden» від 23.09.82, «новоселець кий проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 1.06.2006).
Як встановлено судом, на даний час у даному кримінальному провадженні частково виконані призначені слідчим експертизи, зокрема експертизи зброї та експертною спеціальністю 3.1. «Балістичне дослідження вогнепальної зброї та бойових припасів до неї» також проведені інші слідчі (розшукові) дії у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим, суд вважає за доцільне частково скасувати арешт на майно не вбачаючи потреби для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження, а скасування арешту не зашкодить подальшому проведенню досудового розслідування кримінального провадження.

На підставі вище викладеного, враховуючи норми Конституції України, ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03 червня 2016 року №5 " Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», дослідивши надані матеріали, слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає до задоволення.
На підставі вищенаведеного та керуючись ст. ст. 170, 171,174, 309 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна задовольнити частково.
Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 09.04.2019, а саме на:
-бінокль в корпусі зеленого кольору;
-планшет марки «Samsung Tab E» ІМЕІ НОМЕР_1 ;
-мобільний телефон марки «Bravis» ІМЕІ НОМЕР_2 ІМЕІ НОМЕР_3 ;
-камуфльовані штани та кофту, зелену одежину, чорні рукавиці, камуфльовані штани та куртку, камуфльовану куртку зимову, шапку, термокофту камуфльовану;
-шапку флісову, дві камуфльовані куртки, штани камуфльовані, реглан зелений, куртку зелену;
-бінокль камуфльованого кольору з написом «Юкон» та підзорну трубу з написом «Simons»;
-лазерний вказівник в корпусі чорного кольору;
-мобільний телефон марки «Sagem ІМЕІ НОМЕР_4 » із сім карткою на якій наявний напис «Bouygnes»;
-відео реєстратор в корпусі чорного кольору марки «Presyagio» із карткою пам`яті;
-картка пам`яті «Kingston» 2 Gb та картка пам`яті «Gazer» 4 Gb.
Вказані речі повернути ОСОБА_3 , як власнику.

В іншій частині клопотання відмовити за безпідставністю.
Ухвала остаточна оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1