ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/768/20 Справа № 175/4659/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002507 30 жовтня 2018 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Ангарська Іркутської області РФ, громадянки України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Ухвалено стягнути на користь ОСОБА_9 : з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Ю.ЕС.АЙ" моральну (немайнову) шкоду у розмірі 10 000 грн. та майнову шкоду (збитки) у розмірі 107 773,85 грн., а також зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 - моральну (немайнову) шкоду у розмірі 250 000 грн.
Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватою у порушенні у м. Підгородньому Дніпропетровської області Правил безпеки дорожнього руху, що заподіяли потерпілій ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження, за наступних обставин.
ОСОБА_7 29 жовтня 2018 року приблизно о 19.00 год,, керуючи технічно справним автомобілем «ЗАЗ-110307», д/н НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_11 , рухаючись в Дніпровському районі Дніпропетровської області в м. Підгородньому по вул. Шосейній з боку м. Дніпра в напрямку м. Новомосковська, допустила порушення пункту 18.1 Правил безпеки дорожнього руху, що призвело до наїзду в районі буд. № 99 керованого нею транспортного засобу на пішохода ОСОБА_9 , внаслідок чого останній були заподіяні тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги вказує на те, що суд першої інстанції розглядав справу упереджено і необ`єктивно, позбавив її можливості подавати докази, а саме відмовив у задоволенні клопотання про проведення додаткової судової автотехнічної експертизи, а також обмежив її та її захисника у можливості обгрунтовувати свою позицію у справі. Вказує, що обвинувальний акт щодо неї грунтується на недопустимих доказах - компакт-диску з відеозаписом ДТП тому, що був скопійований слідчим з відеозапису з камер спостереження на свій телефон, висновку судово автотехнічної експертизи № 5/10.1/931 від 21 листопада 2018 року тому, що була зроблена на основі не підтверджених вихідних даних. Вказує на допущені прокурором порушення її права на ознайомлення з матеріалами провадження. Звертає увагу, що під час досудового розслідування і судового розгляду встановлено, що по ходу її руху дорожні знаки 5.35.1 і 5.35.2 були відсутні, а дорожня розмітка була майже стерта та у нічний час не була видна. Зазначає, що постановою суду про притягнення неї до адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП справа щодо неї була закрита на підставі ст. 38 КУпАП, тобто до адміністративної відповідальності її притягнуто не було, а тому на думку обвинуваченої, судом зайво враховано наявність у неї адміністративних правопорушень. Вказує, що відшкодувала потерпілій 6 000 грн. Звертає увагу, що одразу після ДТП намагалась надати допомогу потерпілій і весь час до приїзду швидкої допомоги тримала її голову на колінах, активно сприяла досудовому розслідуванню та судовому розгляду справи, виконувала покладені на неї обов`язки, надавала правдиві покази, має на утриманні малолітню дитину і мати похилого віку, що на її думку, є підставою для пом`якшення призначеного покарання.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати, постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватою у вчинення кримінального правопорушення, призначеного ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки з покладенням на неї обов`язків, передбачених п.п. 2, 3, 4 ст. 76 КК України. Обґрунтовуючи свої вимоги вказує на те, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, працює.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачена ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційної скарги та з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити в повному обсязі, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували.
У судовому засіданні прокурор, потерпіла ОСОБА_9 та її представник ОСОБА_10 заперечували проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченої та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, а вирок суду першої інстанції просили залишити без змін.
Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченої та прокурора не підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом у їх взаємозв`язку відповідно до приписів ст. 94 КПКУкраїни, тому доводи обвинуваченої в цій частині є необгрунтованими..

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань допитаних в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ; показань самої обвинуваченої ОСОБА_7 , згідно яких на початку судового розгляду вона частково визнала свою винуватість, в подальшому змінила свою позицію відносно визнання винуватості, при цьому не заперечувала, зокрема, факт наїзду на потерпілу; фактичних даних, що містяться у протоколі огляду місця ДТП, у протоколі слідчого експерименту за участю обвинуваченої ОСОБА_7 , у висновках судово автотехнічної тасудово-медичної експертиз, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Так, в суді першої інстанції ОСОБА_7 вину визнала частково і пояснила, що майже кожного дня вона їздить в м. Підгороднє по вул. Щосейній з боку м. Дніпра в напрямку м. Новомосковська і знала про нерегульований пішохідний перехід. Під час руху до зазначеного переходу вона почула стук у праву частину свого автомобіля, після чого зупинилась, вийшла з автомобіля та побачила біля бордюру потерпілу, яка лежала на проїзній частині. На автомобілі були механічні пошкодження, а саме розбито лобове скло та відбите дзеркало. До моменту наїзду на потерпілу вона її на пішохідному переході не бачила. В подальшому обвинувачена змінила свою позицію відносно визнання винуватості, просила її виправдати та не визнала завлений потерпілою цивільний позов.

Потерпіла ОСОБА_9 у судовому засіданні суду першої інстанції вказала, зокрема, що 29 жовтня 2018 року приблизно о 19 год. вона з ОСОБА_12 на власному автомобілі під її керуванням направлялась з м. Новомосковська у напрямку м. Дніпра та зупинилась в м. Підгородньому навпроти магазину «Товари для дому» для здійснення покупок. Повертаючись з магазину через дорогу вона перетинала пішохідні переходи через траси та перед початком руху переконувалась у відсутності автомобілів та безпечності переходу автодороги, але під час руху відчула сильний удар та втратила свідомість.

Відповідно до наданих у судовому засіданні пояснень свідка ОСОБА_12 29 жовтня 2018 року приблизно 19 год. вона їхала на пасажирському сидінні в автомобілі з потерпілою ОСОБА_9 з м. Новомосковська в напрямку м. Дніпра. В м. Підгородньому ОСОБА_9 зупинилась навпроти магазину «Товари для дому» та деякий час була в магазині. Коли вона подивилась у сторону, звідки повинна була повертатись потерпіла, то побачила її на асфальті. Вона зрозуміла, що сталось ДТП, але моменту наїзду вона не бачила.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_13 , наданих у судовому засіданні, він 29 жовтня 2018 року приблизно о 19 год. перебував у м. Підгородньому, де на автодорозі побачив автомобіль «Таврія», який рухався по правій смузі. Перебуваючи на відстані близько 80 м побачив момент, коли потерпіла вже лежала на автодорозі, та зрозумів, що сталось ДТП. Момент самого наїзду не бачив, але бачив, що потерпіла рухалась саме по пішохідному переходу. Обвинувачена після наїзду вийшла з автомобіля та перебувала біля потерпілої до приїзду швидкої, швидкість автомобіля була невеликою, близько 40 км/год.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснив, що 29 жовтня 2018 року приблизно о 19 год. їхав на власному автомобілі по вул. Шосейній у м. Підгороднє та зупинився побачивши, що на пішохідному переході знаходилась потерпіла та ОСОБА_7 , жителька м. Підгороднє. Він побачив її автомобіль «Таврія» на відстані, зрозумів, що сталось ДТП з її участю та викликав швидку і поліцію. Момент наїзду він не бачив, додатково пояснив, що дорога була освітлена.

Показання потерпілої та свідків по справі були послідовними щодо обставин, які мали істотне значення для правильного вирішення справи, - часу, місця, способу вчинення злочину, особи, яка його вчинила.

Крім того, вина обвинуваченої підтверджується й наявними в матеріалах провадження письмовими доказами, зокрема протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 29 жовтня 2018 року зі схемою та фототаблицею до даного протоколу, в яких детально зафіксовано загальний вигляд місця ДТП, локалізація пошкоджень на автомобілі марки ЗАЗ-110307, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час проведення огляду були виявлені пошкодження автомобіля у вигляді розбитого лобового скла в правій частині, розбитого правого показника повороту (переднього), відламаного правого дзеркала, наявний бруд на кришці капоту з права, що підтверджує, якими частинами відбувався контакт.

Згідно протоколу огляду від 31 жовтня 2018 року у присутності понятих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 було встановлено: «оглянутим об`єктом є лазерний носій інформації (компакт диск), сірого кольору CD-R «PATRON». При встановлені диску до дисководу ноутбука марки «hp», наявний файл із відеозаписом. На файлі відображається ділянка дороги, а саме вул. Шосейна і Донецьке шосе в м. Підгородньому Дніпровського району Дніпропетровської області, час доби темний, без опадів, стан дорожнього покриття сухий, видимість не обмежена, ділянка дороги має вісім смуг для руху ТЗ по 4 смуги в кожному і розділена розділовими бульварами. Камера, яка фіксує, встановлена на будівлі. В обох напрямках рухаються транспортні засоби, місце електроосвітлення на даній ділянці працює з обох боків. Далі відображено як з боку будівлі, на якій встановлена камера, рухається пішохід жінка, перетинаючи проїзну частину дороги в темпі кроку по пішохідному переходу. Подолавши майже всю ділянку дороги пішохід підійшов вже до останньої ділянки вул. Шосейної та в цю мить з право на ліво проїхав вантажний автомобіль і пішохід пропав на деяку мить з поля зору камери, після чого видно як зліва на право біля буд. № 99 проїхав автомобіль з увімкненим світлом фар, який одразу ж загальмував, пішохода далі на відеозапису вже не видно».

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 31 жовтня 2019 року за участю ОСОБА_7 з фототаблицею до нього в присутності понятих було відтворено обставини вчинення ДТП.

З висновку судової автотехнічної експертизи № 5/10.1/931 від 21 листопада 2018 року слідує, що при заданому механізмові події дії водія автомобіля «ЗАЗ-110307» ОСОБА_7 не відповідали вимогам п. 18.1 ПДР України, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної події.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 3802е від 20 листопада 2018 року потерпіла ОСОБА_9 внаслідок ДТП отримала тяжкі тілесні ушкодження.

Надаючи оцінку зазначеним доказам у своїй сукупності, суд апеляційної інстанції не сумнівається у їх належності та допустимості, вважає такі докази достатніми для доведеності винуватості обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй злочинного діяння, а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Безпідставними апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги обвинуваченої про те, що по ходу її руху дорожні знаки 5.35.1 і 5.35.2 були відсутні, а дорожня розмітка була майже стерта та у нічний час не була видна, оскільки це спростовується встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами провадження, відеозаписом з камери відеоспостереження, протоколом огляду місця ДТП від 29 жовтня 2018 року та поясненнями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Так, в ході судового розгляду під час проведення допиту свідка ОСОБА_14 останній чітко зазначав, що дорога була освітлена, а свідок ОСОБА_15 підтвердив зазначені у протоколі огляду місця ДТП від 29 жовтня 2018 року відомості, зокрема, що проїзна частина горизонтальна ділянка, дорожнє покриття - асфальтобетонне, сухе та чисте, нерівностей не виявлено, наявна дорожня розмітка 1.4 та 1; рух на даній ділянці дороги не регулюється, дорожні знаки 5.33.1, пора доби темна, наявність приладів відеоспостереження на місці ДТП та за напрямком руху не виявлено, загальна видимість з робочого місця водія з увімкненим ближнім світлом фар та з дальнім світлом фар не обмежена, об`єкти що обмежують оглядовість з робочого місця водія у напрямку руху, праворуч та ліворуч не виявлено. Вказаний протокол огляду було складено в присутності обвинуваченої ОСОБА_7 , про що свідчить підпис останньої на ньому, та під час його складання будь-яких заперечень чи зауважень остання не мала.
Щодо доводів обвинуваченої про недопустимість доказів диску з відеозаписом з камери відеоспостереження та висновку судової автотехнічної експертизи, апеляційний суд вважає їх непереконливими.
Так, обвинувачена в апеляційній скарзі посилається на те, що компакт диск з відеозаписом ДТП з камер відеоспостереження не є оригіналом відеозапису та одержаний з порушенням ст. 99 КПК України, а тому не може визнаватись допустимим доказом.

Разом з тим, за змістом ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати, зокрема, матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні).

Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

Дублікат документа (документ, виготовлений таким же способом, як і його оригінал) може бути визнаний судом як оригінал документа.

Для підтвердження змісту документа можуть бути визнані допустимими й інші відомості, якщо, зокрема, оригінал документа не може бути отриманий за допомогою доступних правових процедур.

Так, відповідно до наданих у судовому засіданні пояснень свідка ОСОБА_18 , який здійснював досудове розслідування кримінального правопорушення та прибув на місце ДТП, оригінал відеозапису з камер спостереження, на якому видно момент наїзду на потерпілу, не було технічної можливості вилучити у власника, а тому він особисто скопіював його.

Крім того, вказаний відеозапис переглядався як під час досудового розслідування, про що свідчить протокол огляду предмета від 31 жовтня 2018 року, відповідно до якого в присутності понятих було переглянуто відеозапис, так і 09 вересня 2019 року в судовому засіданні суду першої інстанції, зокрема, в присутності обвинуваченої та її захисника. Будь-яких зауважень чи заперечень у ОСОБА_7 під час перегляду відеозапису у суді першої інстанції щодо обставин вчинення ДТП, відображених у відеозаписі, не було.

Як слідує зі змісту вироку суду вказаний диск з відеозаписом з камери спостереження, визнаний судом належним та допустимим доказом, з огляду на положення ст.ст. 85, 86 КПК України, та відповідно до положень ч. 4 ст. 99 КПК України є дублікатом документа, визнаним як оригінал. Жодних сумнівів щодо достовірного відображення подій, зафіксованих на відео, в учасників судового провадження не виникло, оскільки метою виготовлення копії було продублювати оригінал документу, зробити його точне відтворення.

Твердження обвинуваченої, що в порушення вимог ст. 99 України диск, на який слідчим було скопійовано з телефону відеозапис, записаний останнім з камери відео спостереження, є недопустимим доказом, не заслуговують на увагу та спростовуються вищезазначеним.

Доводи обвинуваченої про те, що висновок судової автотехнічної експертизи від 21 листопада 2018 року є недопустимим доказом з тих підстав, що в його основу були покладені вихідні дані в частині моменту виходу на проїзну частину дороги і до наїзду на пішохода ОСОБА_9 , які не відповідають фактичним обставинам провадження. Вказані доводи сторони захисту були предметом розгляду суду першої інстанції, яким останній дав правильну оцінку, оскільки вони спростовуються сукупністю інших досліджених і покладених в основу вироку доказів.

Окрім того, суд першої інстанції слушно вказав на те, що посилання сторони захисту про те, що потерпіла зупинилась на пішохідному переході проїзної частини близько трьох секунд, не підтверджено при огляді оптичного диску з відеозаписом, на якому відображено, як з боку будівлі, на якій встановлена камера, рухається пішохід жінка, перетинаючи проїзну частину дороги в темпі кроку по пішохідному переходу. При цьому були враховані пояснення потерпілої ОСОБА_9 в судовому засіданні, згідно яких вона, повертаючись з магазину через дорогу, перетинала пішохідні переходи через траси та перед початком руху переконувалась у відсутності автомобілів та безпечності переходу автодороги. Свідок ОСОБА_13 , на показання якого посилається в своїй апеляційній скарзі обвинувачена, в судовому засіданні пояснив, що моменту самого наїзду не бачив, але бачив, що потерпіла рухалась саме по пішохідному переходу.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_19 дав пояснення, що при наданні висновку керувався вихідними даними, які були надані в матеріалах кримінального провадження та надав відповіді на питання згідно ухвали слідчого судді про призначення експертизи, чи вплинули б в момент ДТП інші обставини події, відповіді не надав, оскільки це були б лише припущення, не підтверджені достовірними даними.

Стаття 86 КПК України визначає, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий в порядку, встановленому КПК України, а в свою чергу недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
Аналіз підстав визнання доказів недопустимими дає змогу виокремити два види.
До другого виду недопустимих, відносяться докази, які суд може визнати недопустимими, це питання є оціночним, суб`єктивним і залишається на його розсуд.
Ухвалюючи вирок, суд першої інстанції відповідно до ст. 89 КПК України вирішив питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті. Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності, доказів та їх достатності для постановлення вироку.
Виходячи з наведеного, доводи обвинуваченої про недопустимість доказів: диску з відеозаписом з камери відеоспостереження та висновку судової автотехнічної експертизи, не заслуговують на увагу.
У свою чергу апеляційний суд, виходячи з вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, при перевірці кримінального провадження не встановив порушень при проведенні автотехнічної експертизи та констатував відсутність підстав, які б обгрунтовано викликали сумніви у її достовірності, а тому не знайшов підстав для задоволення клопотання обвинуваченої про проведення під час апеляційного розгляду повторної автотехнічної експертизи.

Щодо доводів в апеляційній скарзі про те, що стороною обвинувачення було порушено право обвинуваченої ОСОБА_7 на ознайомлення з матеріалами провадження слід зазначити наступне.

Визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, як слідує з положень частини 1 статті 290 КПК України, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

Відповідно до ч. 2 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь?які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Як слідує з наявного у матеріалах провадження протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 27 листопада 2018 року обвинуваченій ОСОБА_7 було надано для ознайомлення матеріали досудового розслідування за № 0002507 від 20 жовтня 2018 року в підшитому і пронумерованому стані в одному томі на 123 арк. (речовий доказ компакт диск знаходиться в матеріалах провадження) та остання була ознайомлена з зазначеними матеріалами в повному обсязі, будь-яких зауважень, заперечень чи доповнень не мала, про що свідчать підписи останньої та її захисника.

А тому доводи обвинуваченої в апеляційній скарзі про порушення її права на ознайомлення та про порушення при відкритті матеріалів провадження є необгрунтованими.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги обвинуваченої про те, що судом безпідставно враховано наявність у неї адміністративних порушень, так як постановою суду від 23 січня 2019 року справа щодо її притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП була закрита на підставі ст. 38 КУпАП, оскільки зважаючи на репресивно-каральну та запобіжно-виховну функції адміністративної відповідальності, у разі закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із закінченням на момент розгляду такої справи строків накладення адміністративного стягнення суддям все ж необхідно попередньо встановлювати винуватість особи, яка притягається до відповідальності. Відповідно до наявної в матеріалах провадження постанови від 23 січня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, та в подальшому провадження було закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, тобто останню було притягнуто до адміністративної відповідальності, проте звільнено від адміністративного стягнення на підставі ст. 38 КУпАП.
До того ж, факт притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності враховувався судом при призначенні обвинуваченій саме покарання, що не суперечить вимогам ст. 88 КПК України, а не на підтвердження винуватості обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, про що зазначала в апеляційній скарзі остання, а тому зазначені доводи є неприйнятними.
В цілому, як доводи клопотань, так і апеляційної скарги, дублюють пояснення обвинуваченої та її захисника під час розгляду провадження у суді першої інстанції та зводяться до незгоди з висновками суду, викладеними у вироку, та їх переоцінки на користь обвинуваченої.

Таким чином, у апеляційного суду відсутні підстави вважати, що розгляд провадження щодо ОСОБА_7 вівся упереджено, з обвинувальним ухилом. Так, з матеріалів кримінального провадження слідує, що судом кожному з доказів дана належна оцінка.

Та обставина, що органи досудового розслідування та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх обвинуваченою та її захисником, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду.

Сукупність досліджених в суді першої інстанції доказів підтверджує, що дії ОСОБА_7 кваліфіковані вірно за ч. 2 ст. 286 КК України, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

Доводи ж обвинуваченої в апеляційній скарзі про те, що деякі обставини провадження всебічно не досліджені: зокрема, на їх думку, суд повинен був повторно дослідити обставини кримінального провадження, провести повторну судову автотехнічну експертизу, є безпідставними, оскільки на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судовому засіданні, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку кримінального правопорушення.

З огляду на те, що вивченням матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин кримінального провадження, не має підстав вважати, що в ньому допущена суттєва неповнота судового розгляду.

Таким чином, твердження обвинуваченої ОСОБА_7 про недоведеність її винуватості у зазначеному кримінальному правопорушенні, а також доводи про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, належно перевірялися в судовому засіданні й обгрунтовано визнані безпідставними.

Відтак, доводи апеляційної скарги обвинуваченої апеляційний суд розцінює як такі, що спрямовані на уникнення останньою відповідальності за скоєне, так як вони повністю спростовується вищенаведеними доказами.

Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України і воно є необхідним і достатнім для її виправлення і попередження вчинення нею нових злочинів.

Що ж стосується тверджень обвинуваченої та прокурора про те, що при призначенні ОСОБА_7 покарання суд не в повній мірі врахував особу обвинуваченої та обставини вчинення правопорушення, а тому призначив занадто суворе покарання, то вони є непереконливими.

Згідно зі ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробування

Під час розгляду кримінального провадження достатніх підстав для застосування щодо ОСОБА_7 статті 75 КК України судом не встановлено і в апеляційних скаргах також не наведено.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, а також дані про її особу. Суд також зазначив про відсутність обставин, що помякшують та обтяжують покарання.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, а також даних про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину, відношення до скоєного, а саме невідшкодування потерпілій витрат, пов`язаних з лікуванням, а також думку потерпілої та її представника, які при призначенні міри покарання просили призначити найсуворіше покарання із ізоляцією від суспільства, передбачене санкцією статті, та те, що обвинувачена раніше притягалась до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених главою 10 КУпАП, суд дійшов висновку про призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах передбаченого закону строку із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Доводи обвинуваченої та прокурора в апеляційних скаргах про те, що обвинувачена раніше не судима, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину, вже були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Посилання обвинуваченої на те, що вона відшкодувала потерпілій 6 000 грн. та одразу після ДТП намагалась допомогти потерпілій, працює, має на утриманні мати похилого віку, мають місце, проте не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер, грубість допущених порушень ПДР України, не здатні зменшити негативні наслідки скоєного діяння, внаслідок якого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, а тому не є достатніми підставами для пом`якшення призначеного судом першої інстанції покарання.

З огляду на фактичні обставини провадження, положення кримінального закону, мету покарання, призначені судом ОСОБА_7 основне та додаткове покарання за своїм видом та розміром є обґрунтованими та необхідними.

Підстав для пом`якшення призначеного покарання ОСОБА_7 з мотивів, про які йдеться в апеляційних скаргах, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційних скаргах доводи про те, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої і за своїм видом є явно несправедливим внаслідок суворості, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних про призначення їй покарання з подальшим звільненням від нього на підставі ст. 75 КК України, про що наполягав в своїх апеляційній скарзі прокурор.

Матеріали кримінального провадження не містять істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, залишити без задоволення.
Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4