Житомирський апеляційний суд
Справа №286/1624/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.121 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі в кримінальне провадження №286/1624/19 за апеляційними скаргами першого заступника прокурора Житомирської області ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 26 червня 2019 року відносно
ОСОБА_10 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,
в с т а н о в и в:
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч.1 ст.121 КК України покарання у виді 6 років позбавлення волі. Також просить виключити з мотивувальної частини вироку пом`якшуючі покарання обставини щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

При цьому, вважає, що суд, призначаючи покарання ОСОБА_10 , безпідставно застосував положення ст.75 КК України та звільнив обвинуваченого від відбування призначеного покарання. Наголошує, що судом безпідставно враховано обставини, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки обвинувачений до цього часу не відшкодував потерпілому заподіяні збитки, не вибачився перед потерпілим, що свідчить про відсутність щирого каяття. Активне сприяння у розкритті злочину також відсутнє в діях обвинуваченого, оскільки він, посилаючись на свій стан алкогольного сп`яніння, не зміг повідомити слідство і суд про причини виникнення сварки, мотиви своїх подальших дій. Також, судом належно не враховано тяжкість вчиненого правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України віднесено до тяжких, та наслідків вчинення ОСОБА_12 тяжкого умисного злочину, хоча у вироку суду зазначено, що дії обвинуваченого спричинили втрату потерпілим життєво важливих органів, які ніколи не будуть відновлені, і це непоправне ушкодження здоров`я назавжди змінило спосіб життя та життєвий уклад потерпілого. Крім того, обвинувачений в судовому засіданні оспорював суму позову і будь-яких заходів для відшкодування збитків не вживав. Звертає увагу, що потерпілий та його представник наполягали на суворому покаранні, але їх вимоги проігноровано. Крім того, належно не враховано судом і обставину, що обтяжує покарання, а саме, вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння. Не враховано й дані про особу обвинуваченого, який посередньо характеризується, не працює, вчинив умисний тяжкий злочин проти життя і здоров`я потерпілого.

В апеляційній скарзі з доповненнями потерпілий ОСОБА_7 також просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення обвинуваченому покарання у зв`язку з його м`якістю. Зазначає, що обвинуваченим вчинено тяжке кримінальне правопорушення, своїми діями останній спричинив йому потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх заподіяння. Звертає увагу, що в результаті тяжкої травми він втратив високооплачувану роботу. Внаслідок заподіяння тяжкої травми йому видалили селезінку, сальника. Втрату життєво важливого органу нічим компенсувати не можливо й він назавжди втратив працездатність. Крім того, не погоджується із висновком суду про щире каяття ОСОБА_10 , оскільки той ніяким чином не намагався пом`якшити завдані ним наслідки. Так, обвинувачений жодного разу не прийшов до нього в лікарню, де він перебував з 07.04.2019 по 22.04.2019 року, не надав допомоги на лікування, не попросив пробачення за свої злочинні дії. Звертає увагу і на те, що в судовому засіданні просив обрати обвинуваченому ОСОБА_10 суворе покарання у виді позбавлення волі, однак суд обрав умовну міру покарання. Обвинувачений ОСОБА_10 після постановлення вироку через знайомих здійснює психологічний тиск на нього, погрожує фізичною розправою.

Згідно вироку Овруцького районного суду Житомирської області від 26 червня 2019 року, ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст.75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням, із встановленням 3-річного іспитового строку, якщо він протягом цього строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Цивільний позов задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 7339 гривень матеріальної шкоди та 32661 гривень моральної шкоди.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 07 квітня 2019 року, близько 19 години, в АДРЕСА_2 , перебуваючи на прилеглій до приміщення місцевого будинку культури території, ОСОБА_10 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, побачив ОСОБА_7 , який проходив неподалік. В цей час, на ґрунті неприязних відносин, між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 виникла суперечка, в ході якої в ОСОБА_10 виник умисел на заподіяння останньому тілесних ушкоджень.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, ОСОБА_10 підійшов до останнього та умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень правою і лівою ногою наніс п`ять ударів в область тулубу ОСОБА_7 , спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми живота: розриву селезінки, малого сальника, надриву брижжі тонкої кишки та поперечно-ободової кишки, яка супроводжувалась геморагічним шоком, які (тілесні ушкодження) відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент спричинення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення потерпілого, його представника та прокурора, які просили задовольнити апеляційні скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга потерпілого підлягає задоволенню, а апеляційна скарга прокурора - частковому задоволенню з таких підстав.
З висновками суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, про доведеність вини та кваліфікацію дій останнього, погоджуються автори апеляцій і ніким з можливих учасників процесу не оспорюються, а тому не перевіряються апеляційним судом.
Санкція ч.1 ст.121 КК України, за якою ОСОБА_10 притягується до кримінальної відповідальності, передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від 5 до 8 років.
Відповідно до вимог ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як вважає апеляційний суд, вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції не дотримався.
На думку апеляційного суду, апеляційні доводи прокурора та потерпілого про відсутність достатніх підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, є обґрунтованими.
Так, відповідно до ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд звертає увагу, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, лише формально навів у вироку відповідні обставини, проте правильної оцінки їм не дав, рішення про застосування ст.75 КК України належно не мотивував, законні підстави про доцільність звільнення ОСОБА_10 від призначеного покарання не встановив.
При вирішенні питання звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції залишив поза належною увагою, тяжкість правопорушення, його характер і ступінь суспільної небезпечності, у зв`язку з чим безпідставно, застосував положення ст.75 КК України.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження і встановлено вироком суду, обвинувачений ОСОБА_10 своїми умисними діями, які виразились в заподіянні умисних тяжких тілесних ушкоджень, тобто небезпечних для життя в момент їх заподіяння, скоїв тяжке кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК України.
Судом першої інстанції залишено поза увагою наслідки вчиненого обвинуваченим правопорушення (тяжкість спричинених тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 , а саме втрату потерпілим життєво важливих органів, які не підлягають відновленню, що назавжди змінило спосіб життя та життєвий уклад останнього, розмір заподіяної шкоди), конкретні обставини його вчинення, що стверджує про його суспільно небезпечний характер.
Крім того, апеляційний суд вважає, що встановлення судом за результатами судового розгляду справи наявності в обвинуваченого ОСОБА_10 обставини, що пом`якшує покарання - щирого каяття, є необґрунтованим. Апеляційний суд звертає увагу, що факт формального визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, не є тотожним поняттю «щире каяття», оскільки розкаяння передбачає, окрім визнання особою самого факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що поведінкою ОСОБА_10 підтверджено не було.
На час ухвалення вироку судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 не зробив жодної спроби на відшкодування потерпілому заподіяних своїми злочинними діями збитків, щиро не вибачився перед потерпілим.
Згідно пояснень потерпілого ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду, обвинувачений ОСОБА_10 вже під час апеляційного провадження, влітку, на його неодноразові прохання, відшкодував йому лише 550 гривень, проте продовжує психологічно тиснути на нього, висловлюючи відповідні погрози фізичної розправи.
Не підтвердженим є і висновок суду першої інстанції відносно активного сприяння обвинуваченим розкриттю правопорушення. Згідно ст.66 КК України сприянням розкриттю злочину є добровільні дії, які вчиняються у формі повідомлення правоохоронним органам або суду відповідних фактів, надання доказів, іншої інформації про свою злочинну діяльність. Таке сприяння має бути активним, тобто ініціативним та енергійним. Матеріали кримінального провадження такі дані не містять. Формальні показання обвинуваченого та його участь у слідчому експерименті як підозрюваного в ході досудового розслідування, не є достатніми ознаками саме активного сприяння розкриттю злочину, в розумінні обставини, що пом`якшує його покарання.
Таким чином, суд першої інстанції безпідставно зазначив у мотивувальній частині вироку обставини, що пом`якшують призначене обвинуваченому покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю правопорушення.
Крім того, належно не враховано судом першої інстанції і думка потерпілого ОСОБА_7 , який під час судового розгляду наполягав на суворому покаранні обвинуваченому. Підтримана ця позиція потерпілим і в суді апеляційної інстанції.
Також, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому не достатньо враховано й обставину, що у відповідності до норм ст.67 КК України, обтяжує покарання обвинуваченому вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.
За наведених обставин, на думку апеляційного суду, виправлення обвинуваченого ОСОБА_10 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
Саме такий захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.
Апеляційний суд вважає, що з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеру суспільної небезпечності, особи обвинуваченого, призначене судом першої інстанції покарання із застосуванням ст.75 КК України не є спрямованим на досягнення цілей та завдань покарання визначених ст.50 КК України, а отже не забезпечить виправлення і перевиховання обвинуваченого ОСОБА_10 та попередження вчинення нових правопорушень.
Відповідно до ст.409 КПК України підставами для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Оскільки за результатами перегляду кримінального провадження апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність, то апеляційна скарга потерпілого підлягає задоволенню, апеляційна скарга прокурора - частковому задоволенню, а вирок суду в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_10 скасуванню, з ухваленням нового вироку відповідно до п.3 ч.1 ст.407, п.4 ч.1 ст.420 КПК України.
При цьому, беручи до уваги обставини вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, його тяжкість та суспільну небезпечність, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується задовільно, вчинив кримінальне правопорушення вперше, є потерпілим від Чорнобильської катастрофи, має на утриманні малолітню дитину, не одружений, не працює, постійно проживає з матір`ю похилого віку, з врахуванням позиції потерпілого в суді, який наполягав на суворості покарання обвинуваченому, незначне відшкодування шкоди потерпілому на стадії апеляційного провадження, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, наявність обставини, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, апеляційний суд вважає, що для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів буде необхідним призначення йому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч.1 ст.121 КК України.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 задовольнити, а апеляційну скаргу першого заступника прокурора Житомирської області ОСОБА_11 задовольнити частково.
Вирок Овруцького районного суду Житомирської області від 26 червня 2019 року відносно ОСОБА_10 в частині призначеного покарання скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч.1 ст.121 КК України покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі.
Початок строку відбуття покарання обраховувати з моменту затримання ОСОБА_10 під час виконання цього вироку.
В решті вирок залишити без зміни.
На вирок апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою з моменту отримання копії вироку.

Судді :