ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________________
Провадження № 11-сс/807/500/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2020 року про накладення арешту на майно,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2020 року задоволено клопотання слідчого з ОВС 2-го ВРКП СУ ФР ГУ ДФС у Запорізькій області ОСОБА_9 та у кримінальному провадженні, внесеному 12 серпня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000049, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 204 КК України, накладено арешт на майно, вилучене 24 березня 2020 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: кеги з рідиною ємкістю 50 літрів в кількості 146 штук; пластикові ємкості з рідиною з характерним запахом спирту об`ємом приблизно 5 літрів у кількості 3 штук; пластикові ємкості із залишками рідини різних кольорів об`ємом 5 літрів в кількості 17 штук.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання та зобов`язати слідчого з ОВС 2-го ВРКП СУ ФР ГУ ДФС у Запорізькій області ОСОБА_9 повернути майно, на яке накладено арешт, посилаючись на те, що: слідчим суддею не дотриманий строк розгляду клопотання, передбачений ч. 1 ст. 172 КПК України, оскільки воно надійшло до суду 27 березня 2020 року, а було розглянуто лише 02 квітня 2020 року; слідчим суддею неправильно було застосовано передбачені законом підстави для арешту майна; вилучене майно не визнано органом досудового розслідування речовим доказом, так як відсутня постанова слідчого, у зв`язку з чим відсутня мета накладення арешту, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України; відсутні докази про направлення майна на експертизу; не наведено доказів та відомостей того, що арештоване майно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, тобто, має ознаки речових доказів; вилучене майно не відповідає тому, яке фактично було вилучено; слідчий у клопотанні та слідчий суддя в ухвалі в порушення ст. ст. 171, 173 КПК України, не оцінили розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власника ОСОБА_7 ; ОСОБА_7 , як власник майна, не був повідомлений про розгляд клопотання; сторонам не був вручений протокол обшуку.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, адвоката ОСОБА_8 , який підтримав доводи апеляційної скарги, прокурора із запереченнями проти доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Так, розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст. ст. 170-174 КПК України, та згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Статтею 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з ухвали слідчого судді, наведені в клопотанні слідчого доводи про накладення арешту на майно, перевірялись слідчим суддею, при цьому були досліджені матеріали судового провадження та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

Під час розгляду клопотання органу досудового розслідування слідчий суддя встановив, що є достатні підстави вважати, що майно, на яке слідчий просив накласти арешт в рамках даного кримінального провадження, може бути використано, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто, може виступати речовими доказами у даному кримінальному провадженні та відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, при цьому врахував завдання арешту майна.

За таких обставин, твердження апелянта про невідповідність майна, на яке слідчий просив накласти арешт, критеріям визначеним ст. 98 КПК України, є неспроможними.
При цьому, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права власника майна з потребами кримінального провадження.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вказане майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що існують ризики, передбачені ч. 11 ст. 170 КПК України.

Отже, накладення арешту на майно у даному кримінальному провадженні, за наявності для цього підстав, відповідає вимогам КПК України, при цьому, матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні.

Що стосується безпосередньо доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Системний аналіз ст. ст. 167-169; 170-175 КПК України свідчить про те, що речі, на вилучення яких під час обшуку чи огляду дав дозвіл слідчий суддя, не вважаються тимчасово вилученими.

Оскільки, всупереч доводам апелянта, майно, на яке накладено арешт, не відноситься до тимчасово вилученого майна, так як аналіз змісту резолютивної частини ухвали від 17 березня 2020 року про дозвіл на проведення обшуку свідчить про те, що суддя надав дозвіл на виявлення та вилучення майна, на яке в подальшому був накладений арешт, то колегія суддів не вбачає порушення слідчим суддею строку розгляду клопотання слідчого про арешт майна.

Доводи апелянта про те, що слідчим суддею неправильно застосовані передбачені законом підстави для арешту майна, колегія суддів вважає неспроможними, з огляду на те, що майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення, підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту майна.

Посилання адвоката на те, що органом досудового розслідування майно, на яке накладено арешт, не було визнано речовими доказами, у зв`язку з чим відсутня мета накладення арешту, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, як вважає колегія суддів, є неспроможним, зважаючи на те, що діючий КПК не передбачає обов`язок ухвалення слідчим постанови про визнання майна речовими доказами, до того ж, на даній стадії кримінального провадження це не може свідчити про відсутність його доказового значення, адже такий висновок можливий лише за результатами перевірки й оцінки у взаємозв`язку усіх зібраних у кримінальному провадженні доказів під час розгляду кримінального провадження по суті.

Доводи апелянта про відсутність доказів щодо направлення майна, на яке накладений арешт, на експертизу та невручення сторонам протоколу обшуку, не відносяться до даного предмету апеляційного оскарження.

Неповідомлення власника майна ОСОБА_7 про розгляд клопотання слідчого, на думку колегії суддів, не є істотним порушенням кримінального процесуального закону, що тягне за собою безумовне скасування цієї ухвали, оскільки, як передбачено ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Що стосується посилання адвоката на невідповідність вилученого майна тому, яке фактично було вилучено, то воно не знайшло свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Також колегія суддів вважає, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, зазначене в клопотанні слідчого, діяв у спосіб та у межах кримінального процесуального законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, оскільки застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим і необхідним у даному кримінальному провадженні, сприятиме досягненню мети щодо всебічного, повного та неупередженого досудового розслідування, а також запобігатиме настанню будь-яких негативних наслідків, що спростовує твердження апелянта про недотримання слідчим та слідчим суддею вимог ст. ст. 171, 173 КПК України.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що обмеження майнових прав відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України має тимчасовий характер і негайно припиняється, якщо у ході подальшого досудового розслідування або за результатами судового розгляду не підтвердиться, що це майно є предметом, доказом злочину.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, відповідно до вимог ст. ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, врахувавши при цьому наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження , у зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді по доводам апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2020 року про накладення арешту на вилучене 24 березня 2020 року в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , майно, зазначене в ухвалі, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: