Справа №463/343/20
Провадження №1-кс/463/362/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя ОСОБА_1 , з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, -

встановив:

15.01.2020 в провадження Личаківського районного суду м. Львова надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові (далі ДБР), яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Скаргу мотивує тим, що 11.01.2020 поштою скерував в ДБР заяву про вчинення кримінального правопорушення, відповідно до якої адвокат ОСОБА_3 на підставі договору про надання правової допомоги від 20.04.2018 надає правову допомогу ОСОБА_4 у цивільній справі №450/1275/18. Під час розгляду вказаної справи суддею Пустомитівського районного суду ОСОБА_5 неодноразово грубо та істотно порушувались права адвоката ОСОБА_3 як представника позивача та позивача у справі. Так, суддя в ульмативній формі давав вказівки щодо зміни позовних вимог, часто змінював позицію щодо обов`язковості участі у справі представника відповідача, надаючи слово представнику позивача з підвищенням голосу одразу перебивав адвоката, чим незаконно втрутився в його діяльність та вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.397, 374 КК України.

Крім цього, суддею у не процесуальний спосіб долучено докази до матеріалів справи, що містить ознаки службового підроблення.

Суддя ОСОБА_5 під час судового розгляду та ухвалюючи рішення у справі 27.11.2019 умисно, протиправно, незаконно, з істотним порушенням норм процесуального та матеріального права, всупереч обставинам справи умисно та істотно порушуючи принцип верховенства права та права сторони позивачів, діяв та постановив рішення суду, що містить ознаки складу злочину, передбаченого ст.375 КК України.

Крім цього, в судових засіданнях було встановлено, що сільський голова Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області не лише не вжив заходів до виконання рішення Пустомитівського районного суду від 01.02.2016 по справі №450/1735/15-ц, а й тривалий час продовжує діяти і погоджувати документи всупереч вказаному рішенню суду, що вступило в законну силу, тому в діях сільського голови присутні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.382 КК України.

Вказану заяву ДБР отримало 13.01.2020, однак всупереч вимогам ст.214 КПК України відомості до ЄРДР на підставі заяви ОСОБА_3 не внесені, що перешкоджає йому захищати свої права, передбачені КПК України, тому просить скаргу задовольнити.

В судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, разом з тим просив розгляд скарги провести у його відсутності.

Уповноважена особа ДБР, в судове засідання не з`явилася, причин неявки судді не повідомила, тому вважаю можливим проводити розгляд скарги у її відсутності, оскільки у відповідності до вимог ч. 3 ст. 306 КПК України відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Згідно з ч.4 ст.107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя встановив наступне.

Відповідно до ч.1 ст.214 КПК слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

У відповідності до вимог пункту 1 глави 2 розділу I наказу Генерального прокурора України від 06 квітня 2016 року №139 «Про затвердження Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань» до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості, зокрема про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.

Слідчий суддя встановив, що ОСОБА_3 11.01.2020 звернувся в ДБР із заявою про вчинення кримінального правопорушення, яка надійшла 13.01.2020.

При цьому, як вбачається зі змісту скарги підставою для звернення із заявою про вчинення кримінального правопорушення стала неналежна поведінка судді Пустомитівського районного суду Львівської області ОСОБА_5 , а також порушення суддею норм процесуального та матеріального права в ході розгляду та вирішення цивільної справи з участю ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим кодексом. З вищевказаної норми закону вбачається, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення.

Разом з тим, зі скарги ОСОБА_3 та його заяви про вчинення кримінального правопорушення не вбачається об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки вказаних у ній злочинів, а лише зводиться до незгоди з діями та рішенням судді в процесі розгляду справи, що за своїм змістом є позапроцесуальним способом оскарження та одним із протиправних намагань втручання у здійснення правосуддя й посягання на процесуальну незалежність судді.

Статтею 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 року та інших.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Згідно з положенням ч. 2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3). Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи, та у визначених законом випадках, на касаційне оскарження судового рішення є одним з основних засад судочинства, встановлених статтею 129 Конституції України.

Згідно з правовими висновками, викладеним у Рекомендації CM/REC (2010) 12 Комітету Ради Європи від 17 листопада 2010 року, судді не зобов`язані роз`яснювати, якими переконаннями вони керувалися при прийнятті судових рішень (п. 15). Ініціювання кримінального переслідування судді у згаданому контексті є способом незаконного впливу на суд, суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

Таким чином, ОСОБА_3 фактично не погоджується з діями судді при розгляді справи, що жодним чином не підтверджує вчинення суддею кримінальних правопорушень та за своїм змістом є позапроцесуальним способом оскарження та одним із протиправних намагань втручання у здійснення правосуддя й посягання на процесуальну незалежність судді.

Крім цього, наведення заявником власних міркувань та припущень щодо вчинення на його думку злочину і сільським головою Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, без наявності об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки вказаного злочину, не є підставою для внесення відомостей до ЄРДР.

Враховуючи вищенаведене приходжу до висновку, що підстави для задоволення скарги ОСОБА_3 на бездіяльність ДБР, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_3 від 10.01.2020, яка надійшла в ДБР 13.01.2020, відсутні, тому скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись вимогами статей 214, 303, 306, 307, 372 КПК України, -

постановив:

в задоволені скарги ОСОБА_3 на бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_3 від 10.01.2020, яка надійшла до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, 13.01.2020 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1