ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/156/20 Справа № 695/2527/19 Категорія: ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддів з участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000478 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.09.2019, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Кременчуг, Полтавської області, без місця реєстрації, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, раніше судимий:

1) 13.09.2001 Олександрійським районним судом Кіровоградської області за ч. 1 ст. 185, ч.3 ст.187 КК України до покарання у вигляді 7 років позбавлення волі;

2) 08.10.2008 Смілянським міськрайонним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у вигляді 1 року позбавлення волі;

3) 20.11.2008 Смілянським міськрайонним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років 3 місяців позбавлення волі;

4) 26.07.2010 Ленінським районним судом м.Кіровограда за ст.391, ч.1 ст.71 КК України до покарання у вигляді 2 року 8 місяців позбавлення волі;

5) 16.07.2012 Олександрійським міськрайонним судом Кіровоградської області за ч.2 ст.186 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі;

6) 17.01.2018 Олександрівським районним судом Кіровоградської області за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.190, ч.1 ст.70 КК України до покарання у вигляді 4 років 2 місяців позбавлення волі, звільнений по відбуттю покарання 06.03.2019, -

засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, до 4 років позбавлення волі.

Термін відбування покарання визначено рахувати з 28.05.2019.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в сумі 785 грн.

Вирішена доля речових доказів в порядку ст. 100 КПК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.09.2019 ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він, 28.05.2019 близько 01 години 45 хвилин, перебуваючи на прибудинковій території, розташованої поблизу Центральної районної аптеки № 30 за адресою: вул. Шевченка 52 А, м. Золотоноша, Черкаської області, повторно, переслідуючи корисливий мотив та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, діючи з прямим умислом, спрямованим на відкрите заволодіння чужим майном, шляхом застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, а саме: шляхом нанесення 1 удару стопою правої ноги в область лівої частини обличчя ОСОБА_9 , спричинивши останній тілесні ушкодження, а саме: набряк м`яких тканин обличчя, рану язика, які відповідно до висновку експерта № 05-8-01/255 від 26.06.2019 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, відкрито заволодів сумкою темно синього кольору останньої, в якій знаходився мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi GO», проте свій злочинний умисел не довів до кінця з причин, які не залежали від його волі, так як викрадене ним майно було відібрано та повернуто потерпілій свідком ОСОБА_10 , після чого ОСОБА_7 зник у невідомому напрямку.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій, вважаючи вирок незаконним, просив скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що при постановленні вироку суд першої інстанції не врахував всіх обставин справи та не встановив істину в даному провадженні.

Вказує, що судом першої інстанції порушено право на захист. В судовому засіданні не було досліджено відеозапис з місця події. Допитані в суді першої інстанції свідки не повідомляли, що він хотів заволодіти сумкою потерпілої, а пояснювали, що так зрозуміли події з вигуків потерпілої. Вважає, що в його діях є ознаки хуліганства.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просив вирок суду змінити в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, пом`якшивши його до 3 років позбавлення волі, з застосуванням вимог ст. 69 КК України.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу захисника та змінив свої апеляційні вимоги, просив змінити вирок суду першої інстанції, пом`якшивши призначене покарання, застосувавши вимоги ст. 69,75 КК України; думку захисника ОСОБА_8 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу та змінену апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , просив пом`якшити призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, застосувавши вимоги ст. 69,75 КК України; думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечила проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника; дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, відповідно до ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на доказах, досліджених судом.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України є вірною.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, визнав повністю та за наслідками апеляційного розгляду просив пом`якшити призначене покарання, застосувавши вимоги ст.ст. 69, 75 КК України.

Оскільки учасники судового провадження не оспорюють доведеність винуватості, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , тому судом апеляційної інстанції вирок міськрайонного суду в цій частині не перевіряється.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 про суворість призначеного обвинуваченому покарання та необхідність його пом`якшення з застосуванням вимог ст.ст. 69, 75 КК України не знайшли свого обґрунтованого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому апеляційні скарги в цій частині до задоволення не підлягають, виходячи з наступного.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 міськрайонний суд достатньо виконав вимоги ст. 50, 65, 66, 67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який скоєно умисно та поєднаний з насильством, відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, має не зняті та не погашені судимості, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за відсутності пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, з врахуванням положень ч. 3 ст. 68 КК України, обґрунтовано призначив ОСОБА_7 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст. 186 КК України, у виді 4 років позбавлення волі.

Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , та призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, та із звільненням його від відбування реального покарання на підставі ст. 75 КК України, як того просили апелянти під час апеляційного розгляду, оскільки обвинувачений раніше неодноразово - шість разів судимий за вчинення злочинів, у тому числі умисних та корисливих, судимості в установленому законом порядку не зняті та не погашені, після відбуття покарання за попереднім вироком суду, майже через 3 місяці знову вчинив нове умисне, корисливе кримінальне правопорушення, поєднане з насильством, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність обвинуваченого та його небажання стати на шлях виправлення, тому його виправлення можливе лише при призначенні покарання у виді реального позбавлення волі, яке, крім того, призначено судом першої інстанції в мінімальному розмірі санкції ч. 2 ст. 186 КК України.

Переконливих доводів про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого злочину і особі засудженого внаслідок суворості в поданих апеляційних скаргах не наведено та під час апеляційного розгляду не встановлено, в зв`язку з чим вважати його занадто суворим колегія суддів підстав не вбачає.

Визнання вини обвинуваченим ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину лише під час апеляційного розгляду не є обставинною, яка істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, та не дає підстав для пом`якшення призначеного покарання, а розцінюється колегією суддів як намагання в такий спосіб зменшити призначене покарання.

Доводи захисника ОСОБА_8 про те, що призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_7 не відповідає ступеню тяжкості та особі обвинуваченого, є необгрунтованими, оскільки призначене міським судом обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, є співмірним протиправному діянню, відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, належним чином мотивоване, і є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів та досягнення мети покарання.

Також, в ході апеляційного розгляду не встановлено підстав для задоволення апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_7 про скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції, так як істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України, які відповідно до ст. 415 КПК України є підставами для скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, обвинуваченим в апеляційній скарзі не наведено та апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлений щодо ОСОБА_7 вирок є законним і обґрунтованим, а підстави для його зміни та пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання, як про це просять апелянти, відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, ч.1 п.1 ст. 407, ст. 418, ст. 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий :

Судді :