Номер провадження: 11-кп/813/1869/19
Номер справи місцевого суду: 495/520/13- к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04.11.2019 р. в рамках розгляду кримінального провадження №0000045 внесеного до ЄРДР 21.10.2012 року, якою відносно:
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Великомихайлівка, Одеської області, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 15.05.2009 року Роздільнянським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, іспитовий строк 1 рік,
- 08.12.2009 року Київським районним судом м. Одеси за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ст. 69, ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки, в силу ст. 71 КК України приєднано 1 місяць позбавлення волі невідбутого за попереднім вироком, до відбування 4 роки 1 місяць позбавлення волі, звільнений від відбування покарання умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 3 місяці 7 днів,
- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 129, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 15, п.п. 6, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 296 КК України, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 129, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 15, п.п. 6, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 296 КК України в рамках розгляду кримінального провадження №0000045 внесеного до ЄРДР 21.10.2012 року був продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 03.01.2020 року.

Мотивуюче своє рішення, суд першої інстанції, зазначив, що ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, у тому числі особливо тяжких, санкції яких передбачають покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років або довічне позбавлення волі.
Відповідно до ст. 177 КПК України суд вважає доведеною наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений, з огляду на тяжкість покарання, яке йому загрожує у випадку доведеності його вини: може здійснити дії на переховування від суду, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, оскільки він не має офіційного джерела прибутку, постійного місця роботи, постійного місця проживання в м. Одесі, будь-яких соціальних зв`язків; може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки має судимості за інші умисні і корисливі злочини, не виправдав довіри суду і в період іспитового строку та в період умовно-дострокового звільнення від відбування покарання обґрунтовано обвинувачується у вчиненні інших умисних злочинів; може незаконно впливати на свідків, потерпілих у кримінальному провадженні, оскільки пред`явлене обвинувачення оспорює.
Суд дійшов до висновку, що інші менш суворі види запобіжних заходів не зможуть забезпечити мети заходів забезпечення кримінального провадження, досягнення якої вимагається Національним законодавством, що узгоджується з рішенням ЄСПЛ «Коваль та інші проти України».
Також, судом прийнято до уваги стан здоров`я обвинуваченого, але він не є вирішальним для необхідності зміни найсуворішого запобіжного заходу. Згідно довідок медичної частини ОСОБА_8 отримує належне лікування в умовах слідчого ізолятору.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 не погодився із оскаржуваною ухвалою з підстави того, що:
- суд першої інстанції необґрунтовано, без наявності доказів, на протязі 7 років продовжує йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою;
- у період перебування в слідчому ізоляторі ОСОБА_8 захворів на невиліковну тяжку хворобу та потребує у лікуванні кваліфікованих лікарів.
Посилаючись на викладене, обвинувачений просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосування електронного браслету.

Заслухавши доповідь судді; пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

З огляду на що, Рішенням Конституційного Суду №4-р/2019 від 13.06.2019 р. положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України, а ухвала Київського районного суду м. Одеси від 04.11.2019 р. підлягає апеляційному оскарженню.
Як вбачається з матеріалів провадження, а також копії обвинувального акту, на розгляді в Київському районному суду м. Одеси знаходиться кримінальне провадження №0000045 внесеного до ЄРДР 21.10.2012 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 129, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 15, п.п. 6, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 296 КК України.
Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №4-р/2019 від 13.06.2019 р. (далі - Рішення) зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч. 2 ст. 392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Разом з тим, на час розгляду апеляційної скарги на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04.11.2019 р., на виконання Рішення будь-яких змін до КПК України, які б визначали процедуру розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції щодо застосування запобіжного заходу під час розгляду кримінального провадження по суті, не внесені.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особам обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтування підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_8 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

Окрім того, апеляційний суд приймає до уваги п. 33 рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейського Суду з прав людини, в тому числі, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»). Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»).

Колегія суддів, зважаючи на рішення ЄСПЛ у вищевказаній справі, вважає, що судом першої інстанції в повній мірі досліджені обставини справи, та взято до уваги не лише тяжкість покарання, яка може загрожувати обвинуваченому ОСОБА_8 , в тому числі за вчинення особливо тяжких злочинів, які скоєні з посяганням на життя людини, один з яких призвів до смерті похилої особи, а інша особа від незалежних від обвинуваченого дій залишилась живою, приймає до уваги характер, обставин та зухвалість їх вчинення, кількість таких злочинів, які мали місце за короткий проміжок часу та слідували один за іншим, стан обвинуваченого, в якому вони вчинялись, а також можливу міри покарання, яка може йому бути призначена у разі визнання його винним, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст. 177, 178, 183 КПК України.

В тому числі, колегія суддів зважає на відсутність будь-яких соціальних зв`язків обвинуваченого, які б могли вказати, хоча б в найменшій мірі, на його позитивну характеристику серед оточуючого його суспільства та стороною захисту на спростування таких доводів жодних характеристик до суду апеляційної інстанції не надано.

Виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду, з огляду на відсутність у нього міцних соціальних зв`язків, тяжкості покарання, та попередньої противоправної поведінки, яка знайшла своє відображення у реальному відбуванні покарання. Зазначені обставини також вказують на продовження існування ризику вчинення інших кримінальних правопорушень, оскільки наявність неодноразових судимостей, вчинення таких злочинів в період іспитового строку, майже через три місяці після звільнення від відбування покарання жодним чином не сприяла перевихованню обвинуваченого та усвідомлення противоправності своєї поведінки.

Окрім того, колегія суддів вважає, що продовжує існувати ризик впливу на потерпілих та свідків, які ще не допитані безпосередньо в судовому засіданні, а обвинувачений не визнає своєї вини, що відповідно до КПК України є його правом на захист, однак може розцінюватись як можливий вплив на вищевказаних осіб, з метою зміни ними своїх показів та подальшого пом`якшення покарання.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчинених злочинів, судом першої інстанції прийняте законне, вмотивоване та обґрунтоване рішення, а відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на даний час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу його стану здоров`я, апеляційний суд зазначає, що будь-який підтверджень, які б свідчили про критичний стан здоров`я, або взагалі вказували на наявність у нього хвороб, обвинуваченим та його захисником до суду апеляційної інстанції не надано, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не може надати оцінку таким доводам. Проте зазначає, що в ухвалі суду першої інстанції знайшли своє відображення обставини щодо стану здоров`я обвинуваченого, та відповідно до медичних довідок, ОСОБА_8 отримує належне лікування в умовах слідчого ізолятору.

В свою чергу, апеляційний суд зазначає, що надання медичної допомоги, особам взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 №239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Таким закладом охорони здоров`я є Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області, який зобов`язаний надати допомогу в умовах, в тому числі стаціонарного лікування, у разі виявлення для цього підстав. Однак обвинуваченим та захисником не надано доказів того, що ОСОБА_8 звертався за медичною допомогою, та йому було відмовлено у наданні такої, або така допомога, якої він потребує в умовах лікувального закладу вказаного типу не може бути наданою.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про наявність підстав для звільнення, є безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на беззаперечних доказах.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі , залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 залишенню без змін.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , пояснень сторони захисту та прокурора, свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачений тримається під вартою, але судовий розгляд не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись статтями 28, 177, 178, 183, 194, 318, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04.11.2019 р., якою відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 129, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 15, п.п. 6, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 296 КК України під час судового розгляду кримінального провадження №0000045 внесеного до ЄРДР 21.10.2012 рокупродовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 03.01.2020 р. залишити без змін.

Рекомендувати суду першої інстанції вжити необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження в розумні строки.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4