Ухвала
Іменем України
3 червня 2020 року

м. Київ
справа № 752/4710/18
провадження № 51-709 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , громадянки України, раніше судимої, останнього разу - вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року за ч.2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, із застосуванням ст.75 ККзвільненої від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю один рік,
на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року ОСОБА_4 засуджена за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на один рік.
На підставі ч.1 ст.71 КК за сукупністю вироків остаточно ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки один місяць.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року вирок залишено без зміни.
ОСОБА_4 визнана винуватою у вчиненні закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, за таких обставин.
31 січня 2018 року о 18-й годині ОСОБА_4 , маючи незняту і непогашену судимість за вчинення в період іспитового строку кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК, перебуваючи на четвертому поверсі Центру первинної медико-санітарної допомоги № 2 Голосіївського району, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Голосіївська, 53, з метою таємного викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу зайшла до кабінету завідувача амбулаторії, звідки таємно викрала належну ОСОБА_5 сумку червоного кольору вартістю 800 грн, в якій містився гаманець, вартістю 500 грн, парасоля вартістю 200 грн та інші речі, які не мали майнової цінності. Тримаючи зазначену сумку, вона вийшла з кабінету і направилася до сходів, де була зупинена сторонніми особами, що і стало причиною того, що її злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна не був доведений до кінця з причин, що не залежали від її волі. Своїми діями ОСОБА_4 мала намір завдати матеріальних збитків потерпілій ОСОБА_5 на загальну суму 1500 грн.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17 лютого 2020 року касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків - п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У зазначений строк засуджена ОСОБА_4 звернулась до касаційного суду зі скаргою на виконання зазначеної ухвали Верховного Суду, в якій просить змінити судові рішення у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та звільнити її від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю два роки на підставі положень ч.1 ст. 79 КК.
На обґрунтування своїх доводів засуджена зазначила у скарзі про те, що:
- суди першої та апеляційної інстанцій не застосували кримінального закону, який підлягав застосуванню, а саме положень ч.1 ст. 79 КК, та не врахували того, що вона змінила спосіб життя, на її утриманні перебуває малолітня дитина, 2018 року народження, що вона разом із дитиною мають постійне місце проживання і реєстрації, щодо неї встановлено факт удочеріння особою, яка має інвалідність третьої групи та потребує догляду;
- судами не враховано, що згідно з досудовою доповіддю від 05 вересня 2019 року Голосіївського районного відділу філії державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київської області, виправлення ОСОБА_4 визнано можливим без позбавлення або обмеження волі, її особа не становить високої небезпеки для суспільства.
При цьому ОСОБА_4 зазначає, що суд необґрунтовано відмовив їй у звільненні на підставі ч.1 ст.79 КК, оскільки злочин вона вчинила більше ніж два роки тому, за цей час змінилася і виправилася, пройшла курс лікування від наркотичної залежності, що підтверджується наявною у матеріалах (а.п.84) копією виписки із медичної карти від 11 травня 2019 року, наданою Київською міською наркологічною клінічною лікарнею «Соціотерапія», а тому перебування у місцях позбавлення волі разом з іншими засудженими на строк три роки один місяць, не буде корисним ні для неї, ні для дитини.
Мотиви Суду
Висновків суду про доведеність винуватості та правильності кваліфікації дій у касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 не оскаржує.
Доводи у скарзі щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, на думку Суду, є необґрунтованими на таких підставах.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно з положеннями частин 1 та 2 ст.79 КК у разі призначення покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до семи років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі і особливо тяжкі злочини, а також за корупційні злочини, суд може звільнити таких засуджених від відбування як основного, так і додаткового покарання з встановленням іспитового строку у межах строку, на який згідно з законом жінку може бути звільнено від роботи у зв`язку з вагітністю, пологами і до досягнення дитиною семирічного віку. У разі звільнення від відбування покарання з випробуванням вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років, суд покладає на засуджену обов`язки відповідно до ст. 76 цього Кодексу.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував пом`якшуючу обставину, якою визнав щире каяття, та відсутність тяжких наслідків і матеріальної шкоди, а також те, що на її утриманні та вихованні перебуває малолітня дитина, ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вона має постійне місце проживання, на обліку в лікаря - психіатра не перебуває, на підставі рішення суду щодо неї був встановлений факт удочеріння особою, яка має інвалідність третьої групи.
Поряд з цим судом враховано:

- ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК відноситься до категорії середньої тяжкості, та дані про особу обвинуваченої, яка не працевлаштована, не одружена, перебуває на обліку в лікаря-нарколога з відповідним діагнозом та числиться під клінічним наглядом на ЗПТ.
При цьому суд врахував відомості досудової доповіді від 05 вересня 2019 року стосовно особи обвинуваченої, згідно з якою ОСОБА_4 є такою, що за місцем проживання характеризується позитивно, належними чином виконує свої батьківські обов`язки щодо малолітньої дитини, веде здоровий спосіб життя та перебуває під клінічним наглядом на ЗПТ, має низький рівень кримінальної зараженості та бажання продовжувати шлях виправлення. Між тим, ризик повторного кримінального правопорушення оцінений як високий, а ризик небезпеки для оточуючих як середній. Висновками органу пробації ОСОБА_4 визнана такою, що її виправлення можливе без позбавлення або обмеження волі та не становить високої небезпеки для суспільства.
Урахувавши зазначені обставини, висновки досудової доповіді, відсутність тяжких наслідків і матеріальної шкоди, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а також відсутність таких, що його обтяжують, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч.2 ст.185 КК у виді позбавлення волі та з урахуванням положень ч.3 ст. 68 КК та ч.3 ст.61 КК. Інші види покарання, передбачені у санкції зазначеної норми, у вигляді арешту або обмеження волі не можуть бути застосовані до обвинуваченої, оскільки остання має малолітню дитину.

Крім того, суд не знайшов підстав для задоволення клопотання захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 про її звільнення від відбування покарання з встановленням іспитового строку і покладенням на неї відповідних обов`язків як особи, яка має дитину віком до семи років, на таких підставах.

При цьому суд зазначив, що наявність передбачених у ч.1 ст. 79 КК умов для звільнення таких жінок від відбування покарання не означає, що суд зобов`язаний прийняти рішення про їх звільнення. Застосування цього виду звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду.
Так, судом враховано висновок, який міститься у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, відповідно до якого, виходячи з положень ст. 75 КК, а також зі змісту ч.3 ст.71 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.
Тому, урахувавши, що ОСОБА_4 вчинила новий злочин в період іспитового строку, призначеного вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року, позицію потерпілої, яка вважала, що обвинувачена повинна нести покарання за вчинений злочин, та навіть за наявності її позитивної характеристики, яка свідчить про зниження ступеню її небезпечності для суспільства, суд не знайшов підстав для її звільнення від відбування покарання з випробуванням та дійшов висновку, що перевиховання обвинуваченої неможливе без ізоляції від суспільства.

Водночас, враховуючи, що обвинувачена ОСОБА_4 даним вироком засуджується до покарання у виді позбавлення волі, і її малолітня дочка після звернення вироку до виконання може залишити без нагляду, суд, одночасно з постановленням вироку вирішив питання про вжиття заходів щодо влаштування або встановлення опіки над малолітньою дочкою ОСОБА_4 , а саме - повідомити Службу у справах дітей і сім`ї Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації про залишення без нагляду малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , для вжиття заходів щодо її влаштування або встановлення над нею опіки чи піклування.
З урахуванням вказаного, вищезазначені доводи касаційної скаргив цілому не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в частині відмови у клопотанні захисника про застосування до ОСОБА_4 положень ч.1 ст. 79 КК.

У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_4 , під час розгляду якого, суд апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги, які аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином перевірив й спростував.
Як вбачається із ухвали, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції в частині призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі на строк три роки один місяць та зазначив, що призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Крім того, апеляційний суд визнав безпідставними доводи апеляційної скарги захисника в частині того, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність та не звільнено засуджену ОСОБА_4 на підставі ч.1 ст. 79 КК, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано врахував її особу, яка не працює, не одружена, має на утриманні малолітню дочку, яку виховує самостійно, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, але перебуває на обліку у лікаря нарколога з відповідним діагнозом та рахується за клінічним наглядом на ЗПТ, має постійне місце проживання,на підставі рішення суду щодо неї був встановлений факт удочеріння особою, яка має інвалідність третьої групи. Також судом було враховано досудову доповідь інспектора Голосіївського районного відділу філії державної установи «Центр пробації».
При цьому, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності обґрунтованих підстав для застосування ст. 79 КК, з огляду на положення ч.3 ст. 78 КК та п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання».
Крім того, наведені висновки у оскаржуваних судових рішеннях, щодо відсутності підстав для повторного звільнення засудженої ОСОБА_4 з випробуванням з іспитовим строком, узгоджуються з висновками, які зазначені у постановах Верховного Суду від 27 грудня 2018 року (справа № 727/425/18), 21 лютого 2019 року (справа № 442/644/17), відповідно до яких, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину, суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст. 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин вчинення кримінального правопорушення, його ступеня тяжкості, даних про особу обвинуваченої та доводів її касаційної скарги, Суд не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ч.1 ст.79 КК, та погоджується з висновком суду першої інстанції про призначення обвинуваченій покарання з реальним його відбуттям в місцях позбавлення волі.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року, відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_8 каровець ОСОБА_2 ОСОБА_3