Справа № 362/5811/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1986/2020 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2020 року,

В С Т А Н О В И Л А:
У провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України.
Прокурором під час підготовчого судового розгляду заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу ОСОБА_8 у виді тримання під вартою з огляду на те, що в даний час продовжують існувати ризики, передбачені п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, та обвинувачений не має постійного місця роботи, стійких джерел доходу, міцних соціальних зв`язків. Вважає, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2020 року клопотання прокурора задоволено та продовжено ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 24 травня 2020 року включно.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити в продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обравши щодо обвинуваченого запобіжний захід домашній арешт або заставу в розмірі, що відповідає його заробіткам. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що органами досудового розслідування не доведено наявності обґрунтованої підозри вчинення ОСОБА_8 злочинів, а їх тяжкість не може бути єдиною підставою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Захисник вказує, що судом не враховано при продовженні дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою тих обставин, що обвинувачений має постійне місце проживання в м. Києві, з власником приміщення, де він проживає, укладений договір оренди і останній не заперечує щодо проживання у ньому обвинуваченого у разі зміни йому запобіжного заходу, на утриманні у обвинуваченого перебуває двоє неповнолітніх дітей, обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання. Захисник вважає, що вказані обставини свідчать про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання особи під вартою, а прокурором не було доведено, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе відвернути ризики, зазначені у ст..177 КПК України. Також в апеляційній скарзі зазначається про те, що суд безпідставно не обрав ОСОБА_8 альтернативний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не врахувавши, що органом досудового розслідування останньому не інкримінується вчинення насильницьких дій.

Заслухавши доповідь судді, захисника, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши надані копії письмових матеріалів кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

В обґрунтування ухвали суд зазначив, що на даний час існують ризики та обставини, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що є підставою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується в умисних особливо тяжкого і тяжкого злочинів, не має в Україні постійного місця проживання, джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, а ті що є не є стримуючим фактором його поведінки, на даний час продовжують існувати ризики, передбачені п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а тому, застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так як існують обставин, які виправдовують обмеження права ОСОБА_8 перебувати на волі.

Як випливає із змісту судового рішення про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд врахував обставини, передбачені ст.178 КПК України, а тому доводи апеляційної скарги про те, що такі дані залишилися поза увагою суду, є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, органом досудового розслідування не доведена підозра у вчиненні ОСОБА_8 злочинів та розмір збитків у кримінальному провадженні, не можуть бути предметом дослідження в суді апеляційної інстанції при перегляді на предмет законності ухвали суду першої інстанції про доцільність перебування під вартою обвинуваченого під час судового розгляду, оскільки, відповідно до вимог ст.368 КПК України, питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення, мають вирішуватися судом при ухваленні вироку.

За змістом ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.

На думку колегії суддів, на стадію судового розгляду кримінального провадження, вимоги ч.2 ст.177 КПК України про необхідність з`ясування при продовженні строку тримання під вартою наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, не поширюються, оскільки зазначеній особі вже висунуте обвинувачення, яке має іншу правову природу.

Доводи апеляційної скарги про сімейний стан обвинуваченого, про сталість соціальних зв`язків при апеляційному розгляді жодними доказами не підтверджені.

Колегія суддів вважає, що, з огляду на фактичні обставини кримінального провадження, обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, зокрема, особливо тяжкого корисливого злочину, поєднаного із застосуванням погрози насильством щодо потерпілих, та у сфері незаконного поводження з бойовими припасами, продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою є виправданим.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Твердження апеляційної скарги про те, що суд не врахував тих обставин, що ОСОБА_8 органом досудового слідства не інкримінується застосування насильства щодо потерпілих, що тягне за собою можливість визначення йому альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, правильності висновку суду не спростовують.

Із змісту обвинувального акту випливає, що ОСОБА_8 обвинувачується у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу ( розбої), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у житло, спрямованому у заволодінні майном у особливо великих розмірах.

З приписів ч.4 ст.183 КПК України вбачається, що суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням погрози насильства.

З огляду на дискреційні повноваження суду при застосуванні альтернативного запобіжного заходу при взятті особи під варту, колегія суддів вважає, що суд правомірно не визначив розмір застави при його продовженні, з огляду на обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, скоєного із застосуванням погрози насильства.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не домашній арешт чи застава, як просить захисник обвинуваченого в апеляційній скарзі, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні на даній стадії судового розгляду.

За сукупності таких обставин, колегія суддів, приймаючи до уваги також дані про обвинуваченого, які суд оцінює у сукупності з іншими наведеними вище даними, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав доцільним продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даній стадії судового розгляду забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Порушень норм кримінального процесуального законодавства, які б могли слугувати підставами для скасування ухвали, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин ухвала є законною.

Керуючись ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2020 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Суддя: Суддя: