Справа №:755/72/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"12" травня 2020 р. м.Київ
Слідчий суддя Дніпровського районного суду м.Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Дніпровського районного суду м.Києва, клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000242 та додані до нього матеріали, -
В С Т А Н О В И В:
12.05.2020 до Дніпровського районного суду м.Києва надійшло клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000242, а саме: житловим будинком з надвірними побудовами, площею 713,1 кв.м, що розтаашований за адресою: АДРЕСА_1 ..
Вимоги клопотання обґрунтовані тим, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (і.п.н. НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), спільно із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (і.п.н. НОМЕР_2 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_3 ), яка є його тещою, вчинили дії направлені на ухилення від сплати податків в значних розмірах, шляхом укладання договору купівлі продажу нерухомого майна, з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, тобто правочину, який порушує публічний порядок, визначеного ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України.
Встановлено, що ОСОБА_4 укладено договір купівлі продажу від 24.05.2011, який зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за №2235. На підставі вказаного договору відчужено на адресу ОСОБА_5 належний йому на праві власності житловий будинок з надвірними побудовами, площею 713,1 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 1430051). Згідно договору вказаний будинок продано ОСОБА_4 за 2 381 545,00 грн.
Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_5 не мала об`єктивної можливості придбати майно, начебто продане їй ОСОБА_4 . Так, згідно наявних відомостей загальний дохід, отриманий ОСОБА_5 в період з 01.01.2000 по 31.12.2018, становить 83 018,00 грн, що не кореспондується з вартістю майна, начебто придбаного нею у ОСОБА_4 в 2011 році.
Крім того, матеріалами кримінального провадження підтверджено, що перереєстрація ОСОБА_4 майна на ОСОБА_5 , на підставі неправомірних правочинів, носила виключно формальний характер та направлена на приховування ОСОБА_4 належного йому майна, яким він фактично володіє та користується до цього часу, а також направлена на несплату податків і інших обов`язкових платежів від реалізації майна, що суперечить інтересам держави і суспільства.
Разом з тим, ОСОБА_5 не проживала та не проживає у вказаному вище житловому будинку.
Водночас, згідно з висновком експерта №473/01/2020 від 14.01.2020, складеного за результатами проведеної оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи, що міститься в матеріалах кримінального провадження, дійсна (ринкова) вартість зазначеного вище житлового будинку, із урахуванням внутрішнього чистового оздоблення, в цінах станом на момент вчинення правочину, тобто на 24.04.2011, становила 13 284 800,00 грн. (тринадцять мільйонів двісті вісімдесят чотири тисячі вісімсот гривень 00 копійок).
Вказане також підтверджується висновком судового експерта за результатами проведення дослідження №2-20/02/2020-дос від 20.03.2020, відповідно до якого ОСОБА_4 не сплачено до бюджету суму податку на дохід фізичних осіб, у зв`язку з продажем будинку з надвірними побудовами, за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 1 853 553, 35 грн.

Таким чином, ОСОБА_4 не сплачено до бюджету податок з доходів, отриманих ним від операції з продажу житлового будинку, виходячи з реальної вартості майна. Тобто, у зв`язку з протиправними діями ОСОБА_4 , державою недоотримано податків в значному розмірі.

Враховуючи вищевикладене, житловий будинок з надвірними побудовами, площею 713,1 кв.м розташоваий за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 1430051) виступив об`єктом кримінально-правових дій. Так, саме шляхом заниження вартості вказаного нерухомого майна при здійсненні операції з його відчуження ОСОБА_4 , ухилився від сплати податку на суму 1 853 553, 35 грн.

На думку прокурора, зазначений будинок є знаряддям (способом) вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.212 КК України, адже саме шляхом здійснення протиправних операцій з ним ОСОБА_4 , за попередньою змовою з ОСОБА_5 , реалізував свій злочинний умисел, направлений на ухилення від сплати податків в значному розмірі.
Також, під час досудового розслідування встановлено, що на даний час ОСОБА_4 вчиняються заходи, які в подальшому можуть призвести до відчуження вказаного будинку.
Таким чином, з урахуванням вимог абз.2 ч.1 ст.170 КПК України є достатні підстави вважати, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 1430051) відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України та є речовим доказом.

У зв`язку з чим, для забезпечення подальшого повного, всебічного та об`єктивного розслідування вказаного кримінального провадження, з`ясування об`єктивної істини по справі, а також з метою запобігання спробі відчуження вказаного майна постановою прокурора від 07.05.2020 вказаний житловий будинок визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Досудовим розслідуванням встановлено, що на даний час власником зазначеного нерухомого майна є ОСОБА_5 .

Разом з тим, право власності в нашій державі є непорушним та охороняється Конституцією та Законами України.

Законодавцем чітко врегульовано процедуру обмеження права власності у кримінальному провадженні.

Арешт майна допускається, в тому числі, з метою забезпечення збереження речових доказів. У випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України, серед іншого, арешт може бути накладений у встановленому КПК України порядку на рухоме чи нерухоме майно, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Частина 11 ст.170 КПК України визначає, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно з ч.12 ст.170 КПК України заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.

На даний час, з метою досягнення дієвості кримінального провадження виникла необхідність у накладенні арешту на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 1430051), з метою збереження речових доказів.

Враховуючи вищенаведені положення Конституції та Кримінального процесуального кодексу України при вирішенні питання про накладення арешту обов`язково має бути визначений спосіб такого арешту.

У зв`язку з чим, відповідно до обставин кримінального провадження та вимог ч.1 ст.170 КПК України сторона обвинувачення клопоче про накладення арешту на вказане вище нерухоме майно шляхом заборони його відчуження та розпорядження.

Враховуючи вищевикладене, прокурор просить суд клопотання про накладення арешту задовольнити.

В судове засідання прокурор, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду, не з`явився, направив до суду заяву про розгляд клопотання без його участі, вимоги клопотання підтримав в повному обсязі.
Слідчий суддя розглянув дане клопотання у відсутність осіб, що не з`явилися, однак повідомлялися судом належним чином про час і місце судового розгляду, причини неявки суду не повідомили, оскільки відповідно до ч.1 ст.172 КПК України неприбуття цих осіб не перешкоджає розгляду клопотання.
Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
Судом було встановлено, що 13.03.2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про скоєння злочинів, передбачених ч.1 ст.129, ст.198, ч.1 ст.212, ч.4 ст.190 КК України (кримінальне провадження №0000242).
Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Частиною 5 статті 9 КПК України визначено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Аналіз вимог чинного міжнародного та національного законодавства свідчить про те, що при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п.42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.
На підставі п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Аналіз зазначених вимог чинного законодавства свідчить, що у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.
Зокрема, при накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст.171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст.170 КПК Ук раїни, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, а саме з метою збереження речових доказів.
Разом з тим, слідчий суддя приходить до висновку, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався у клопотанні прокурор.
Зокрема, доводи прокурора про відповідність вилученого майна, критеріям передбаченим ст.98 КПК України, не є безумовною підставою для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів, слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст.98 КПК України, при цьому висновки слідчого судді не залежать лише від наявності чи відсутності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.
Разом з тим, за положенням ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Враховуючи зазначене, а також те, що в матеріалах, які додані до клопотання прокурора, відсутні будь-які докази, що майно є предметом кримінального правопорушення, то існування правової підстави для його арешту з метою забезпечення збереження речових доказів взагалі спростовується та свідчить про формальність звернення з клопотанням до слідчого судді.
Таким чином, матеріали клопотання свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні та доданих до нього матеріалах обставинах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.
Із урахуванням викладеного, в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна необхідно відмовити.
Керуючись ст.41 Конституції України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст.7, 16, 94, 98, 131-132, 167-175, 309, ч.2 ст.376 КПК України, слідчий суддя, -
П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000242 відмовити.
Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`яти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду. У разі якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Копію ухвали негайно після її постановлення але не пізніше наступного робочого дня після її постановлення направити прокурору.

Слідчий суддя Дніпровського районного суду
м.Києва ОСОБА_1