Постанова
Іменем України
25 червня 2020 року

м. Київ
справа № 738/1731/19

провадження № 51-1421 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника у режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 29 листопада 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у кримінальному провадженні № 0000447 від 10 вересня 2019 року за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Менського районного суду Чернігівської області від 29 листопада 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 09 вересня 2019 року приблизно о 17:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у будинку АДРЕСА_2 з метою заволодіння грошовими коштами, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, що виразилося у завданні удару по обличчю ОСОБА_8 , умисно повторно проти волі останнього, а також проти волі ОСОБА_9 , який у цей час також перебував у будинку, вчинив відкрите викрадення чужого майна, заволодівши грошовими коштами в розмірі 800 грн, які перебували у володінні ОСОБА_8 та належали ОСОБА_9 , чим заподіяв останньому майнової шкоди на вказану суму.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. При цьому зазначає, що судами попередніх інстанцій було залишено поза увагою той факт, що в потерпілого ОСОБА_9 була воля як власника грошових коштів на те, щоб засуджений ОСОБА_7 ними заволодів, хоча вони і перебували у володінні потерпілого ОСОБА_8 .
Крім того, захисник вказує, що судами попередніх інстанцій безпідставно було враховано як доказ протоколи проведення слідчих експериментів від 10 вересня 2019 року за участю потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , мотивуючи свої доводи тим, що в судовому засіданні вказані особи надали інші показання, ніж ті, які були надані в ході проведення слідчих експериментів, що, на думку сторони захисту, суперечить вимогам ч. 4 ст. 95 КПК України та є істотним порушенням норм процесуального закону.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримала свою касаційну скаргу та просила її задовольнити в повному обсязі, прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення поданої касаційної скарги, просив постановлені щодо засудженого ОСОБА_7 судові рішення залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, одними з підстав для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК України у зв`язку з наявністю підстав, зазначених у пунктах 1, 2 ч. 1 вказаної статті, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412, 413 цього Кодексу.
У касаційній скарзі захисник вказує на незаконність вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, вважає, що такі рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Статтею 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, до таких висновків місцевий суд дійшов на підставі показань потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_10 .
Крім того, місцевим судом досліджено як докази винуватості ОСОБА_7 фактичні дані, що містяться у протоколі огляду місця події від 10 вересня 2019 року, протоколах проведення слідчого експерименту від 10 вересня 2019 року за участю потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .Судом також досліджено дані, що містяться у висновку судово-медичної експертизи від 12 вересня 2019 року № 113, та інші докази, досліджені судом, які наведені у вироку і у своїй сукупності переконливо спростовують доводи захисника про необхідність закриття кримінального провадження відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Апеляційний суд, перевіряючи вирок місцевого суду, належним чином оцінив показання потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_10 , документальні та інші докази, які є послідовними й узгоджуються між собою, та мотивовано спростував доводи сторони захисту про відсутність достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Крім того, твердження захисника у касаційній скарзі щодо відсутності в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення у зв`язку з тим, що в потерпілого була воля як власника грошових коштів на те, щоб засуджений ними заволодів, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст. 186 КК України грабіж це відкрите викрадення чужого майна.
Відкритим визнається викрадення, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він у свою чергу усвідомлює цю обставину.
Об`єктивна сторона вчиненого ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, характеризується саме відкритим способом викрадення чужого майна із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Суб`єктивна сторона вказаного злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину.
Як убачається з вироку, місцевим судом встановлено, що ОСОБА_7 разом із потерпілим ОСОБА_9 та свідком ОСОБА_10 , прийшовши до будинку потерпілого ОСОБА_8 , відразу почав вимагати в останнього віддати кошти, що належать ОСОБА_9 , при цьому не маючи згоди останнього на передачу грошей. Отримавши відмову, засуджений ударив ОСОБА_8 в обличчя, після чого потерпілий ОСОБА_9 сказав останньому віддати засудженому гроші.
Крім того, судом також встановлено, що потерпілий ОСОБА_9 попередньо не давав ОСОБА_7 згоди на заволодіння його грошовими коштами, а лише після того, як засуджений вдарив його брата по обличчю, злякався та попросив ОСОБА_8 віддати гроші. При цьому судом не встановлено жодних доказів щодо домовленості між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 про передачу останнім у позику засудженому грошових коштів. Вказана обставина також не знайшла свого підтвердження в показаннях потерпілих та свідків.
Урахувавши вищевказане та заслухавши показання потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , які узгоджуються між собою і фактичними обставинами кримінального провадження, місцевий суд дійшов висновку про наявність усіх підстав, які підтверджують вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину. Мотивів для обмови потерпілими та свідком засудженого суд не встановив.
Апеляційний суд, перевіряючи вирок в апеляційному порядку, підстав, які б вказували на необ`єктивність дослідження судом обставин кримінального провадження, не встановив та погодився з висновками місцевого суду щодо обґрунтованості кваліфікації дій засудженого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України, а саме як грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно.
Таким чином, на переконання Суду, з урахуванням обсягу доказів, оцінених та перевірених судами першої та апеляційної інстанцій, дії засудженого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України кваліфіковано правильно, а посилання захисника про відсутність у діях засудженого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення є необґрунтованими та такими, що повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про недопустимість як доказів протоколів проведення слідчих експериментів від 10 вересня 2019 року за участю потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 з посиланням на те, що в судовому засіданні вказані особи надали інші показання, ніж ті, які були надані в ході проведення слідчих експериментів, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевим судом було встановлено, що відомості, які зафіксовані в протоколах проведення слідчих експериментів за участю вказаних осіб, не повною мірою узгоджуються з показаннями, що були ними надані в судовому засіданні. При цьому судом відповідно до вимог ч. 4 ст. 95 КПК України було враховано виключно ті показання, які потерпілий та свідки надали безпосередньо в ході судового розгляду.
Апеляційний суд, перевіряючи вирок місцевого суду в апеляційному порядку, підстав, які б вказували на необґрунтованість врахування протоколів проведення слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , не встановив.
За таких обставин, доводи касаційної скарги захисника про недопустимість як доказів протоколів проведення слідчих експериментів від 10 вересня 2019 року за участю потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 з посиланням на те, що в судовому засіданні вказані особи надали інші показання, ніж ті, які були надані ними в ході проведення слідчих експериментів, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки, як убачається з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції, керуючись ст. 23 КПК України проклав в основу свого рішення лише ті показання які були досліджені безпосередньо під час судового розгляду
На думку колегії суддів, апеляційний суд відповідно до вимог статей 370, 419 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність залишення її без задоволення. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційний суд не встановив.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції повною мірою відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень норм кримінального процесуального закону не встановлено, то касаційну скаргу захисникаслід залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Менського районного суду Чернігівської області від 29 листопада 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року щодо засудженого ОСОБА_7 без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 Крім того, доводи касаційної скарги захисника про недопустимість як доказів протоколів проведення слідчих експериментів від 10 вересня 2019 року за участю потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 з посиланням на те, що в судовому засіданні вказані особи надали інші показання, ніж ті, які були надані в ході проведення слідчих експериментів, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки, як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, ухвалюючи вирок, послався на зазначені протоколи як на докази у цілому, а не виключно на показання потерпілого та свідків, отримані в ході цієї слідчої дії. При цьому, як убачається з вироку, місцевий суд, відповідно до положень ч. 4 ст. 95 КПК України, врахував лише ті показання, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.