КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого - ОСОБА_2,

суддів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

секретаря - ОСОБА_5,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6,

адвоката, яка діє в інтересах

власника майна ОСОБА_1 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали клопотання за апеляційною скаргою адвоката, яка діє в інтересах власника майна ОСОБА_1 - ОСОБА_7, на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 року, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0000994 від 11.12.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364-1 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

24 квітня 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання старшого слідчого в ОВС слідчого управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_9, погоджене прокурором відділу Прокуратури Київської області ОСОБА_8, про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000994 від 11.12.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364-1 КК України, а саме: квартири загальною площею 54,1 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 рокуклопотання задоволено.

Обґрунтовуючи своє рішення, слідчий суддя зазначив, що майно, арешт на яке просить накласти слідчий, належить підозрюваному ОСОБА_1, який в подальшому може нести кримінальну відповідальність у виді конфіскації майна за вироком суду як захід кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, і арешт майна необхідний з метою конфіскації майна як виду покарання.

На вказану ухвалу адвокат, яка діє в інтересах власника майна ОСОБА_1 - ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій не погоджується з ухвалою слідчого судді, вважає її незаконною, оскільки слідчим суддею допущено порушення норм матеріального права, та необґрунтованою, так як обставини, встановлені слідчим суддею не відповідають фактичним обставинам.

Зокрема апелянт вказує, що в матеріалах клопотання відсутні достатні підстави вважати, що вчинено саме кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.364-1 КК України, одночасно слідчим не доведено, що нерухоме майно є об'єктом злочину і можу бути використане як доказ у даному кримінальному провадженні. При цьому вважає, що слідчий суддя не врахував відсутність доказів обґрунтованості підозри ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364-1 КК України. Крім того, звертає увагу, що санкція ч.2 ст.364-1 КК України не передбачає конфіскації майна, як виду покарання. Тому, просить скасувати ухвалу слідчого судді від 27 квітня 2020 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна.

Заслухавши:

- доповідача - суддю апеляційного суду;

- прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги;

- адвоката, яка діє в інтересах власника майна ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу;

- ознайомившись з матеріалами клопотаннята обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів клопотання, що надійшли до суду апеляційної інстанції, та ухвали слідчого судді, ОСОБА_1, перебуваючи на посаді ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто будучи службовою особою, яка обіймала постійно посаду, пов'язану з виконанням адміністративно-господарських функцій та виконувала такі функції за спеціальним повноваженням, в порушення вимог законодавства, зловживаючи своїми повноваженнями, умисно, з метою одержання неправомірної вигоди для себе та ТОВ «Грассфілд», заподіяв майнової шкоди ТОВ «ДІББ» та ТОВ «Галко» у вигляді в не переданні останнім 5 250 кв. м. на загальну суму 73 977 750,00 гривень, що в 250 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян та є тяжкими наслідками.

03 березня 2020 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364-1 КК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 року накладено арешт на квартиру загальною площею 54,1 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1, яка перебуває у власності підозрюваного ОСОБА_1, оскільки до останнього, як до службової особи юридичного права, може бути застосована конфіскація майна як виду покарання або заходу забезпечення кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Разом з цим, постановляючи ухвалу, слідчий суддя не в повній мірі дотримався вимог кримінального процесуального законодавства України, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положенням ч.1 ст.131 КПК України передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Згідно статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Вирішуючи питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Так, ст.98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об'єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, ще встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об'єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів клопотання, слідчий звертаючись до слідчого судді із клопотанням про арешт майна зазначив, що метою накладення арешту на майно є а забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що під час задоволення клопотання органу досудового розслідування слідчий суддя взагалі не врахував вищезазначених обставин та не встановлював достатність доказів на підтвердження підстав для накладення арешту з метою забезпечення конфіскації майна, як на це посилається орган досудового розслідування у клопотанні.

Посилання в клопотанні на можливе покарання у виді конфіскації майна, яке передбачено ч.2 ст.364 КК України, є безпідставними, оскільки ОСОБА_1, як посадова особа ТОВ «Грассфілд», не є суб'єктом даного злочину у відповідності до прим.1 до ст.364 КК України, а санкція ч.2 ст.364-1 КК України не передбачає конфіскації майна ні як основного виду покарання, ні як додаткового.

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно з метою конфіскації майна, на які посилається орган досудового розслідування та слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, оскільки в клопотанні відсутні достатні докази на підтвердження вказаних обставин.

Також колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року та рішення Кушоглу проти Болгарії» від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

На підставі викладених обставин, які вказують на необ'єктивність судового розгляду, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС слідчого управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_9, погоджене прокурором відділу Прокуратури Київської області ОСОБА_8, про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000994 від 11.12.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364-1 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.309, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката, яка діє в інтересах власника майна ОСОБА_1 - ОСОБА_7, задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 року, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0000994 від 11.12.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364-1 КК України, а саме: на квартиру загальною площею 54,1 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС слідчого управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_9, погоджене прокурором відділу Прокуратури Київської області ОСОБА_8, про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000994 від 11.12.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364-1 КК України, а саме: на квартиру загальною площею 54,1 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_________________ ________________ _______________

ОСОБА_12 ОСОБА_11 ОСОБА_10