УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №505/3907/19

Провадження №1-кс/505/32/2020

15.01.2020 року Слідчий суддя Котовського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю слідчого СВ Подільського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , у відсутності прокурора ОСОБА_4 , розглянувши клопотання слідчого СВ Подільського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погодженого з прокурором Котовської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна по кримінальному провадженню №0000307 від 28.11.2019, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 146 ч.2, 127 ч.2 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
До Котовського міськрайсуду, Одеської області надійшло клопотання слідчого СВ Подільського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню №0000307 від 28.11.2019, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 146 ч.2, 127 ч.2 КК України.
Як вбачається із клопотання - в провадженні СВ Подільського ВП ГУ НП в Одеській області перебуває кримінальне провадження № 0000307 від 28.11.2019, розпочате за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ст. ст. 146 ч.2, 127 ч.2 КК України.
Згідно матеріалів досудового розслідування встановлено, що 28.11.2019 року, біля 00.30 години ОСОБА_5 на автомобілі марки ВАЗ 2101, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебував у його фактичному розпорядженні, спільно з двома невстановленими на даному етапі досудового розслідування особами, прибув до с. Новоолександрівка Ананьївського району Одеської області з метою пошуку свого знайомого ОСОБА_6 , у якого існували певні цивільно-правові зобов`язання боргового характеру по відношенню до нього, та намір примусити ОСОБА_6 випасати невизначений проміжок часу належну йому худобу.
28.11.2019 року, біля 01.00 години, проїжджаючи по вулиці с.Новоолександрівка Ананьївського району Одеської області на автомобілі марки ВАЗ 2101, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_5 за попередньою змовою з двома невстановленими на даному етапі досудового розслідування особами, побачили на вулиці ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , де у ОСОБА_5 та цих двох невстановлених осіб виник злочинний намір, спрямований на незаконне позбавлення волі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Реалізовуючи свій злочинний намір, в цей же день та час, ОСОБА_5 за попередньою змовою з двома невстановленими на даному етапі досудового розслідування особами, проїжджаючи по вулиці с.Новоолександрівка Ананьївського району Одеської області на автомобілі марки ВАЗ 2101, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, з метою примушування ОСОБА_6 до виконання цивільно-правових зобов`язань та випасання невизначений проміжок часу належної йому худоби, умисно, вийшовши з автомобіля та підійшовши до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , застосували до останніх насилля, яке виразилося в нанесенні їм не менше ніж по три удари кулаками рук в різні частини тіла, спричинивши їм фізичні страждання у вигляді фізичного болю.
Продовжуючи протиправні дії, ОСОБА_5 за попередньою змовою з двома невстановленими на даному етапі досудового розслідування особами, висловлюючи погрози застосування фізичної сили, чим подавили волю потерпілих, відкрито для оточуючих осіб, незаконно, всупереч волі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , захопили та силоміць посадили останніх в задню частину салону автомобіля марки ВАЗ 2101, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , після чого самі сілу у вказаний автомобіль та зачинивши всі двері автомобіля, чим незаконно позбавили потерпілих можливості вільно пересуватися, вивезли за межі населеного пункту с. Новоолександрівка Ананьївського району.
Продовжуючи реалізацію свого неправомірного умислу, в цей же день та час ОСОБА_5 , спільно з двома невстановленими на даному етапі досудового розслідування особами, керуючи автомобілем марки ВАЗ 2101, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , зупинили вказаний автомобіль на пустирі за межами с. Новоолександрівка Ананьївського району Одеської області, відкривши двері даного автомобіля, вийшли самі та вивели ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , з метою фізичного впливу на волю останніх застосували до них насилля, яке виразилося в нанесенні їм не менше ніж по три удари кулаками рук в різні частини тіла, спричинивши їм фізичні страждання у вигляді фізичного болю, після чого силою, проти їх волі, заштовхуючи руками та позбавляючи свободи для вільного пересування, примусили потерпілих залізти у багажник вказаного автомобіля, після чого зачинили кришку багажника автомобіля, позбавивши потерпілих обирати за власною волею своє місцезнаходження та залишати вказаний автомобіль, а також можливості вільно пересуватись в умовах темноти без достатньої кількості свіжого повітря. Після цього ОСОБА_5 з цими двома невстановленими особами також сіли у даний автомобіль та поїхали в невідомому напрямку.
Продовжуючи свої дії, в цей же день та час, ОСОБА_5 за попередньою змовою з двома невстановленими на даному етапі досудового розслідування особами, керуючи легковим автомобілем марки ВАЗ 2101, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, з метою примушування ОСОБА_6 до виконання цивільно-правових зобов`язань та випасання невизначений проміжок часу належної йому худоби, умисно, повторно зупинив вказаний автомобіль на іншому пустирі за межами с.Новоолександрівка Ананьївського району Одеської області, де вийшовши з автомобіля та витягнувши із багажника автомобіля ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , свідомо, бажаючи вчинення насильницьких дій, застосували до останніх насилля, яке виразилося в нанесенні їм повторно не менше ніж по три удари кулаками рук в різні частини тіла, спричинивши їм фізичні страждання у вигляді сильного фізичного болю, після чого ОСОБА_5 з цими двома особами, шляхом демонстрації зброї та погроз застосування фізичного насилля, змусили потерпілих руками виривати в землі яму, здійснивши при цьому декілька пострілів вгору з наявною у них зброєю, а також змушуючи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 їсти землю, чим спричинили інші насильницькі дії.
Окрім цього, 04.12.2019 в приміщенні службового кабінету №23 адмінбудівлі Подільського ВП ГУНП в Одеській області громадянин ОСОБА_8 добровільно видав належний ОСОБА_5 мобільний телефон марки «MEIZU» моделі M811H чорного кольору в несправному стані, без сім-карт з чохлом чорного кольору, які належать підозрюваному ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В судовому засідання слідчий СВ Подільського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 просив задовольнити вищевказане клопотання.
Слідчий суддя заслухавши думку слідчого ОСОБА_3 , перевіривши надані матеріали клопотання, включаючи витяг з ЄРДР, щодо кримінального провадження, у рамках якого було подано клопотання, та дослідивши подані матеріали, дійшов такого висновку.
Клопотання про арешт майна відповідає вимогам ст. 171 КПК України.
Відповідно до ст. 91 КПК України сама подія кримінального правопорушення підлягає доказуванню, яке полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів, з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Разом с тим, для досягнення дієвості кримінального провадження, положенням ч. 1 ст. 131 КПК України передбачено застосування заходів забезпечення такого провадження.
Одним з таких заходів є саме арешт майна, що застосовується не тільки для тимчасового позбавлення підозрюваного та обвинуваченого можливості відчужувати певне майно, а й може являти собою заборону для іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь яким чином таким майном та використовувати його.
Так, згідно з положенням ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено на нерухоме та рухоме майно яке перебуває у власності інших фізичних або юридичних осіб, з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову. А заборона на використання та заборона на розпорядження майном, як передбачає ч. 4 ст. 170 КПК України, можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна, або настання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.
Заборона або обмеження користування, розпорядження майном, як передбачено ч.11 ст.170 КПК України можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».
Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).
Арешт майна зокрема допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).
Беручи до уваги те, що вищезазначені речі, які можуть вказувати на вчинення кримінального правопорушення, є речовими доказами, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання слідчого про накладення арешту підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 132, 170-173 КПК України, слідчий суддя, -
УХВАЛИВ:
Клопотання слідчого СВ Подільського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 погодженого з прокурором Котовської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна по кримінальному провадженню №0000307 від 28.11.2019, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 146 ч.2, 127 ч.2 КК України задовольнити.
Накласти арешт на мобільний телефон марки MEIZU» моделі M811H чорного кольору в несправному стані, без сім-карт з чохлом чорного кольору, які належать підозрюваному ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вилучені 04.12.2019 в ході проведення огляду.
Заборонити власнику майна, третім особам користуватися, відчужувати та розпоряджатися ним будь-яким чином з метою збереження слідів кримінального правопорушення.
Ухвала підлягає негайному виконанню.
Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1