Номер провадження: 11-кп/813/1256/20
Номер справи місцевого суду: 494/1441/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Березівського районного суду Одеської області від 06.02.2020 року в межах кримінального провадження №0000343 від 30.10.2019 р. відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Вовкове Березівського району Одеської області, громадянина України, із середньою освітою, пенсіонера, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

- обвинуваченого у вчиненні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховано з моменту його затримання, тобто з 31.10.2019 року.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 залишено без змін до набрання вироком суду законної сили.

Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 400 000 грн..

Скасовано арешт, накладений на тимчасово вилучене майно ухвалою слідчого судді Березівського райсуду Одеської області від 01.11.2019 р.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 30.10.2019 р. приблизно о 07 год., перебуваючи разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_9 за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 та вживаючи алкогольні напої, на підставі раптово виниклих неприязнених відносин в ході сварки між ним та ОСОБА_9 , діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, не маючи умислу на вбивство, наніс ОСОБА_9 множинні удари руками та ногами по тулубу, голові, верхніх та нижніх кінцівках, в результаті чого остання отримала тілесні ушкодження у виді закритої внутрішньочерепної травми (дві забиті рани голови, множинні садна та синці голови, шість крововиливів в м`які тканини голови, крововилив під тверду мозкову оболонку у вигляді пухких згортків в кількості приблизно 80-90 мл та розповсюджений крововилив під м`які оболонки великих півкуль), що потягло за собою набряк та стиснення головного мозку, які відповідно до п.п. «Г» п. 2.1.3. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя в момент їх нанесення.

В період часу з 10 год. по 13 год. за вищевказаним місцем проживання настала смерть ОСОБА_9 внаслідок набряку та стиснення головного мозку, обумовленого закритою внутрішньо-черепною травмою, яка знаходиться в прямому зв`язку зі спричиненими ОСОБА_7 тяжкими тілесними ушкодженнями.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка їх подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваним вироком з підстави призначення йому надто суворого покарання у виді 8 років позбавлення волі через неврахування судом того, що він є людиною похилого віку, злочин скоїв неумисно, провину у вчиненому повністю визнає та щиро розкаюється, готовий відшкодовувати моральну шкоду.

В судове засідання апеляційного суду захисник ОСОБА_10 , потерпіла ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_11 не з`явились, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце апеляційного розгляду, жодних клопотань про відкладання апеляційного розгляду до суду не подавали.

Обвинувачений ОСОБА_7 , який утримується під вартою, також був належним чином сповіщений про дату, час та місце апеляційного розгляду, клопотань про його доставку до суду апеляційної інстанції не подавав.

Враховуючи викладене, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України, вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_11 .

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як вбачається із журналу судового засідання (а.с. 87-90) та мотивувальної частини вироку суду першої інстанції (а.с. 92), обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою провину у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого, суд, за погодженням учасників судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав за недоцільне дослідження доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого, потерпілої та дослідженням наданих суду письмових доказів, що характеризують особу обвинуваченого.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку та кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілої особи.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог вищезазначеної ч. 1 ст. 404 КПК України.

Що стосується доводів обвинуваченого про надмірну суворість призначеного йому покарання, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.
Санкція ч. 2 ст. 121 КК України, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 р. №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Разом із тим, частини 1 та 2 ст. 50 КК України передбачають, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної норми кримінального закону, зазначив, що приймає до уваги: характер, обставини та тяжкість вчиненого злочину; особу обвинуваченого; наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин; те, що скоєне ним призвело до тяжких наслідків смерті ОСОБА_9 , а також позицію державного обвинувача та обвинуваченого, думку потерпілої ОСОБА_8 , яка просила призначити обвинуваченому покарання відповідно до закону.
До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом було віднесено визнання вини та щире каяття, а до обставин, що обтяжують покарання вчинення злочину у стані сп`яніння.
Суд апеляційної інстанції вважає, що, врахувавши сукупність зазначених обставин, суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення та його тяжкі наслідки, характеристику особи обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкції статті у вигляді позбавлення волі строком на 8 років, у зв`язку із чим колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги обвинуваченого про призначення надто суворого покарання безпідставними.
Відповідно до припису п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 та оцінивши обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання останнього, а також характеристику його особи, призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, тому підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого апеляційний суд не вбачає.
Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Березівського районного суду Одеської області від 06.02.2020 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскарження в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який утримується під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4