Справа №573/2084/18
Номер провадження 1-кс/573/74/20

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(повний текст)
21 лютого 2020 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області у складі:

слідчої судді: ОСОБА_1 ,

з участю секретаря: ОСОБА_2 ,

слідчого: ОСОБА_3 ,

власника майна: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду в м. Білопілля клопотання слідчого Білопільського відділення поліції ГУНП в Сумській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , про арешт майна у кримінальному провадженні, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000556 від 29 жовтня 2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 та ч. 1 ст. 209 КК України,

ВСТАНОВИВ:

18 лютого 2020 року слідчий СВ Білопільського відділення поліції ГУНП в Сумській області ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням, погодженим прокурором Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000556 від 29 жовтня 2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 та ч. 1 ст. 209 КК України . Так, в ході досудового розслідування кримінального провадження було встановлено, що до Білопільського відділення поліції ГУНП в Сумській області надійшов рапорт з УЗЕ в Сумській області, про те, що посадові особи Білопільської міської ради за попередньою змовою з ФОП ОСОБА_4 внесли неправдиві відомості до актів виконаних робіт КБ 2В та КБ 3 по ремонту доріг на території м. Білопілля Сумської області у 2018 році, в результаті чого заволоділи грошовими коштами Білопільської міської ради, шляхом виконання робіт по будівництву доріг у м. Білопілля в неповній мірі.

Відомості про дане кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР № 0000556 від 29 жовтня 2018 року за ч. 2 ст. 191 КК України.

Крім цього в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000556 від 29 жовтня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України встановлено, що 17 серпня 2018 року ФОП ОСОБА_4 будучи службовою особою склав та підписав завідомо неправдивий офіційний документ, а саме: акт приймання виконаних будівельних робіт до договору № 207/18/1 від 02 серпня 2018 року на виконання робіт по капітальному ремонту прибудинкової території по АДРЕСА_1 .

Відомості про дане кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР № 0000029 від 14 січня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Також в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000556 від 29 жовтня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України встановлено, що 17 серпня 2018 року ФОП ОСОБА_4 , виконуючи будівельні роботи до договору №207/18/1 від 02 серпня 2018 року на виконання робіт по капітальному ремонту прибудинкової території по АДРЕСА_1 , умисно завищив об`єми робіт на суму 32 064 грн., які були безпідставно перераховані Білопільською міською радою, на виконання умов договору. В подальшому, в період часу з 06 серпня 2018 року по 22 серпня 2018 року, із грошовими коштами, що надійшли від Білопільської міської ради ФОП ОСОБА_4 було вчинено фінансові операції.

Відомості про дане кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР за № 0000030 від 14 січня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 209 КК України.

31 січня 2020 року постановою процесуального керівника прокурора Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури ОСОБА_7 кримінальні провадження № 0000556 від 29 жовтня 2018 року, № 0000029 від 14 січня 2020 року та № 0000030 від 14 січня 2020 року об`єднані в одне кримінальне провадження за № 0000556.

14 лютого 2020 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованому та фактично проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 та ч. 1 ст. 209 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено, що у власності ОСОБА_4 є майно, а саме:

1) транспортний засіб «OPEL VIVARO 1995» д.н.з. НОМЕР_1 , 2014 року випуску, білого кольору, двигун № НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 ;

2) транспортний засіб «ВАЗ 21114 1596», д.н.з. НОМЕР_4 , 2011 року випуску, сірого кольору, двигун № НОМЕР_5 , кузов № НОМЕР_6 ;

3) транспортний засіб «ПР ТУР 1200», д.н.з. НОМЕР_7 , 1991 року випуску, жовтого кольору, шасі № НОМЕР_8 ;

4) транспортний засіб «КАМАЗ 5511 ПЕ 10850», д.н.з. НОМЕР_9 , 1986 року випуску, зеленого кольору, двигун № НОМЕР_10 , шасі № НОМЕР_11 ;

5) транспортний засіб «ЗИЛ 131 Н 6000», д.н.з. НОМЕР_12 , 1992 року випуску, зеленого кольору, двигун № НОМЕР_13 , шасі № НОМЕР_14 ;

6) транспортний засіб «МАЗ 5334 АЦ 8 11150», д.н.з. НОМЕР_15 , 1981 року випуску, зеленого кольору, двигун № НОМЕР_16 , шасі № НОМЕР_17 .

Слідчий зазначає, що санкція ст. 209 ч. 1 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до двох років з конфіскацією майна. Таким чином вказуючи на вагомість зібраних під час досудового розслідування доказів, а також на те, що на даний час ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених, ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 та ч. 1 ст. 209 КК України, з метою забезпечення конфіскації майна як виду обов`язкового додаткового покарання, передбаченого у санкції ч. 1 ст. 209 КК України, слідчий ОСОБА_6 просить накласти арешт на зазначені вище транспортні засоби, що перебувають у власності підозрюваного.

Також зазначає, що незастосування накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_4 може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, та унеможливить виконання вироку в частині конфіскації майна.

В судовому засіданні слідчий ОСОБА_3 , яка входить до групи слідчих у по кримінальному провадженню № 0000556, клопотання підтримала та просила його задовольнити.

Прокурор Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури ОСОБА_7 у судове засідання не з`явився з невідомих причин.

В судовому засіданні власник майна ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 проти задоволення клопотання заперечили, зазначивши, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно з метою забезпечення конфіскації майна як виду обов`язкового додаткового покарання, передбаченого у санкції ч. 1 ст. 209 КК України, є формальним, не обґрунтоване належними доказами. Арешт вказаних вище у клопотанні шести автомобілів є неспіврозмірним завданій шкоді у сумі 32 064 грн., вказаній у підозрі. Крім того, в матеріалах кримінального провадження, доданих до клопотання про накладення арешту на майно, відсутні витяги з реєстру речових прав, а міститься лише витяг із пошукової системи, сформований 03 вересня 2019 року. Отже, такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна, а саме : арешт шести транспортних засобів підозрюваного ОСОБА_4 є умисним перешкоджанням його господарської діяльності та здійсненням певного тиску на підозрюваного.
Заслухавши думку учасників судового провадження, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

Відповідно до загальних положень Кримінального процесуального кодексу України до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим законом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, що знайшло також свій розвиток і у положеннях КПК, які регламентують порядок застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.

Частиною першою статті 170 КПК України поняття арешту майна визначено як тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

В силу п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.
Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати, зокрема: правову підставу для арешту майна; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб та як зазначено в статті 171 КПК України вказати - перелік майна, на яке накладено арешт; заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у
«Узагальненні щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» від 7 лютого 2014 року в п. п. 6) п. 2.6 «Арешт майна» наголосив судам на тому, що «…метою застосування арешту майна є забезпечення можливості конфіскації майна або цивільного позову. При цьому судам слід пам`ятати, що сторона кримінального провадження, яка подає клопотання про арешт майна зобов`язана навести підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна (правову кваліфікацію правопорушення, яке передбачає покарання у вигляді конфіскації майна, докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди). У свою чергу, слідчий суддя, задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, зобов`язаний навести ці підстави у рішенні. Враховуючи зазначену мету арешту майна, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову, має бути співмірною з розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або ж, якщо метою арешту майна є забезпечення конфіскації, то вартість арештованого майна має узгоджуватись із санкцією статті, яка передбачає покарання за злочин, у вчиненні якого підозрюється чи обвинувачується особа.
Крім того, у рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Посилаючись у клопотанні на ту обставину, що незастосування накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_4 може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, та унеможливить виконання вироку в частині конфіскації майна, слідчий просив суд накласти арешт на зазначені вище транспортні засоби шляхом тимчасового, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном.

Між тим, слідчим не надано суду жодних доказів, які б могли свідчити про достатність підстав вважати що існують підстави припускати, що підозрюваний ОСОБА_4 будь-яким шляхом приховає, знищить, передасть чи відчужить своє майно. Таким чином із клопотання слідчого не зрозуміло в чому саме полягають ризики, передбачені ч.1 ст.170 КПК України та в чому полягає необхідність арешту вказаного майна.
Водночас до клопотання не долучено жодних відомостей на підтвердження співрозмірності вартості майна, на яке слідчий просить накласти арешт із розміром грошових коштів у сумі 32 064 грн., у заволодінні яких підозрюється ОСОБА_4 . До суду також не надано інформації щодо орієнтовної вартості майна підозрюваного ( транспортних засобів), на яке слідчий просить накласти арешт, що позбавляє слідчого суддю можливості оцінити розумність та співрозмірність обмеження права власності.
Таким чином, виходячи з принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя вважає, що доказів, які могли б обґрунтувати наявність реальних підстав для арешту зазначеного в клопотанні майна ( шести автомобілів, які належать ОСОБА_4 ), надано не було.

Згідно із ч. ч.1, 3 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, слідчий суддя дійшов до висновку про необґрунтованість клопотання, тому в його задоволенні слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170-173, КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання слідчого Білопільського відділення поліції ГУНП в Сумській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000556 від 29 жовтня 2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 209 КК України, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а особами, які не були присутні під час оголошення протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.
Повний текст ухвали суду виготовлено і проголошено 25 лютого 2020 року о 8-50 год.

Слідчий суддя: