ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1011/20 Справа № 183/6733/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисникаОСОБА_5 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2020 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0001297щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Спаське Новомосковського району Дніпропетровської області, громадянина України, не працюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_5 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А :

За ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2020 року обвинуваченому ОСОБА_6 , продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 03 квітня 2020 року включно.
Судом першої інстанції встановлено, що жодних підстав для зміни обраного обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який немає, оскільки ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду, зазначений в ухвалі слідчого судді та на підставі якого був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на даний час не зменшився.
В апеляції:
- захисник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою змінити запобіжний захід відносно обвинуваченого з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місце реєстрації обвинуваченого.
В обґрунтування зазначає, що стороною обвинувачення не було забезпечено жодного свідка із шести. Вказує, що після судового засідання 12 грудня 2019 року, в якому було продовжено строк дії запобіжного заходу, не відбулося жодного судового засідання, у якому б вчинялися будь-які процесуальні дії. Також вказує, що прокурор обмежується переліком стандартних підстав, визначених ст. 177 КПК України, при цьому жодним чином не мотивував, чому не можливо застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід. Також зазначає, що обвинувачений має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, батьків, сестру, до кримінальної відповідальності не притягувався.
В апеляційному суді захисники ОСОБА_5 та ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Обвинувачений ОСОБА_6 також підтримав вимоги апеляційної скарги та просив також її задовольнити.
Прокурор в апеляційному суді просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Заслухавши головуючого суддю, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Рішенням Конституційного Суду України №4 р/2019 від 13.06.2019 р. визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті. Визнання Конституційним Судом України положення ч. 2 ст. 392 КПК України неконституційним, свідчить про те, що ухвала суду про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті підлягають апеляційному розгляду.

Апеляційний суд, вважає правильними висновки суду першої інстанції про необхідність продовження стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тому доводи захисника про незаконність ухвали суду є безпідставними.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України , тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

До таких ризиків належать запобігання спробам обвинуваченим переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Так, апеляційним судом встановлено, що 04 лютого 2020 року в судовому засіданні Новомосковського міськрайонного суду м.Дніпропетровська, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора (а.с.5-6) про продовження строку дії тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , де суд прийшов до висновку про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відсутність підстав для зміни запобіжного заходу на інший більш м`який.
Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.
Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України не зменшилися й виправдовують тримання ОСОБА_6 під вартою, оскільки він може переховуватися від органу досудового розслідування та суду.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Суд першої інстанції врахував вимоги ст. 178 КПК України, під час продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оцінивши обставини та зазначивши, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, а саме в умисному вбивстві особи, хоча на момент вчинення зазначеного в обвинувальному акті дій, є особою, що раніше не судима, тому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 буде відповідати не лише особі обвинуваченого, а й характеру та тяжкості діяння, ризики на даний час є реальними та дійсними.
З урахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, а також того факту, що на даному етапі, до спливу строку дії запобіжного заходу, судом першої інстанції зазначено, що обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи на свободі, може переховуватись від органів досудового розслідування (суду), що свідчить про ризики, а тому застосування до обвинуваченого жодних із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, які не зменшилися та існують на даний час, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Даний висновок не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2020 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4