КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/2840/2020 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2020 року місто Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу прокурора Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 травня 2020 року,
ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 08.05.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Броварського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_6 про накладення арешту в кримінальному провадженні № 0002231 від 03.08.2019 року на належну ОСОБА_8 земельну ділянку з кадастровим номером :01:048:0014, яка розташована по АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, прокурор ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 08.05.2020 року, скасувати її та постановити нову ухвалу, якою накласти арешт на належну ОСОБА_8 земельну ділянку з кадастровим номером :01:048:0014, яка розташована по АДРЕСА_1 . Встановити заборону особам, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів стосовно зазначених земельних ділянок.

Копію оскаржуваної ухвали, як зазначає прокурор було отримано 14.05.2020 року, а про судове засідання прокурора не було повідомлено.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, прокурор зазначає, що досудовим розслідуванням встановлено, що у період з 29.12.2012 року по серпень 2019 року невстановлена досудовим розслідуванням особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами, належними ОСОБА_9 , чим завдала останньому майнової шкоди.
Допитаний потерпілий ОСОБА_9 , який повідомив, що 29.12.2012 він придбав 6 земельних ділянок, зокрема земельні ділянки з кадастровими номерами :01:048:0005, :01:048:0006, :01:048:0013, :01:048:0014, :01:048:0019, :01:048:0029.

Разом з тим, на теперішній час власниками вказаних земельних ділянок є інші особи, що підтверджується витягами з Реєстру речових прав на нерухоме майно, однак згідно протоколу допиту ОСОБА_9 земельні ділянки не відчужував.

Відчуження земельних ділянок здійснювалось протягом 2015-2017 років, без відома ОСОБА_9 сторонньою особою.

Прокурор зазначає, що 18.11.2016 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_10 , зареєстровано право власності земельної ділянки з кадастровим номером :01:048:0014 за ОСОБА_11 .

В подальшому, 29.11.2016 року на підставі договору купівлі-продажу реєстраційний номер №2539 власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:048:0014, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 стала ОСОБА_8 , що також підтверджуються витягом з Єдиного державного реєстру речових прав.

Прокурор стверджує, що земельна ділянка є речовим доказом у кримінальному провадження, оскільки у розумінні ст. 98 КПК України, а саме була об`єктом кримінально протиправних дій, окрема набута кримінально протиправним шляхом, у зв`язку з чим постановою слідчого земельну ділянку з кадастровим номером :01:048:0014 розташованої за адресою: АДРЕСА_1 визнано речовим доказом.

Як свідчать матеріали даного провадження, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів, оскільки матеріали досудового розслідування переконливо свідчать про те, що майно, яке зазначене в клопотанні накладення арешту, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170, ст. 98 КПК України, оскільки є об`єктом вчинення кримінального правопорушення, вибуло у приватну власність у зв`язку з вчиненням кримінального правопорушення та обґрунтовано визнане речовими доказами, що в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

В судове засідання у справі прокурор та представник власника майна не з`явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлені належним чином. Тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутністю прокурора та представника власника майна, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, Відділом Броварського ВП ГУ НП в Київській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0002231 від 03.08.2019 року за фактом шахрайства, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст.190 КК України.
Органом досудового розслідування зазначено, що в період з 29.12.2012 року по серпень 2019 року невідома особа шахрайським шляхом заволоділа належними ОСОБА_9 коштами, чим завдала йому майнової шкоди. Допитаний як потерпілий ОСОБА_9 показав про придбання ним 29.12.2012 шести земельних ділянок в с. Пухівка Броварського району Київської області, а саме земельної ділянки з кадастровим номером :01:048:0006 по АДРЕСА_2 , земельної ділянки з кадастровим номером :01:048:0005 по АДРЕСА_3 , земельної ділянки з кадастровим номером :01:048:0013 по АДРЕСА_4 , земельної ділянки з кадастровим номером :01:048:0029 по АДРЕСА_5 , земельної ділянки з кадастровим номером :01:048:0014 по АДРЕСА_1 , земельної ділянки з кадастровим номером :01:048:0019 по АДРЕСА_6 . Укладання договорів купівлі-продажу нерухомого майна відбулося в офісі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , де від імені продавців за довіреністю як їх представник діяв ОСОБА_13 .

Разом із тим, натепер власниками вищевказаних земельних ділянок є інші особи, хоча ОСОБА_9 стверджує, що жодної з них особисто або через представників не відчужував.

Так, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, запровадженого в Україні з 2013 року, 18.11.2016 року право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:048:0014, розташовану по АДРЕСА_1 , приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_10 зареєстровано за ОСОБА_11 , яка 29.11.2016 року продала її ОСОБА_14 , що підтверджується договором купівлі-продажу № 2539 від 29.11.2016 року.

06.05.2020 року слідчий СВ Броварського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_7 , за погодженням із прокурором Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_6 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з клопотанням про накладення арешту в кримінальному провадженні № 0002231 від 03.08.2019 року на належну ОСОБА_8 земельну ділянку з кадастровим номером :01:048:0014, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 08.05.2020 року в задоволенні клопотання слідчого відмовлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками слідчого судді, зважаючи на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на земельну ділянку, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні слідчим доводи про накладення арешту на земельну ділянку, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про накладення арешту на земельну ділянку, слідчий суддя суду першої інстанції послався на вимоги ст. ст. 170, 173 КПК України та вказав, що слідчим не доведено необхідність такого арешту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками та вважає, що слідчий суддя, встановлюючи наявність правових підстав для арешту земельної ділянки, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність останніх у даному кримінальному провадженні.

Органом досудового розслідування жодним чином не доведено, що земельна ділянка була знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегла на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, набута кримінально протиправним шляхом, що свідчить про формальність наявної в матеріалах провадження постанови слідчого СВ Броварського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_7 від 04.04.2020 року про визнання, зокрема вищезазначеної земельної ділянки речовим доказом.
Слідчий в клопотанні про накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :01:048:0014, яка розташована по АДРЕСА_1 , послався лише на протокол допиту ОСОБА_9 , будь яких інших доказів щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КПК України матеріали додані до клопотання не містять.
З огляду на викладене, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких прокурор просить скасувати ухвалу суду не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на земельну ділянку, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 травня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Броварського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_6 про накладення арешту в кримінальному провадженні № 0002231 від 03.08.2019 року на належну ОСОБА_8 земельну ділянку з кадастровим номером :01:048:0014, яка розташована по АДРЕСА_1 , - залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

СУДДІ:
__________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3