Справа № 354/927/19
Провадження № 11-кп/4808/98/20
Категорія ст. 126-1 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000182 за апеляційними скаргами прокурора та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Яремчанського міського Івано-Франківської області від 10.12.2019 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із базовою загальною середньою освітою, який не працює, не одружений, раніше не судимий,-

визнано винуватим за ст. 126-1 КК України та призначено покаранняу виді арешту строком на 4 (чотири) місяці,

участю: прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційних скаргах:

- прокурор на оспорює правильність кваліфікації дій обвинуваченого та доведеність вини, просить скасувати вирок суду з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості внаслідок м`якості. Вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання за ст. 126-1 КК України у виді обмеження волі на строк два роки. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суд не врахував обставини за яких було вчинено правопорушення, а також те, що обвинувачений не визнав вину та не розкаявся у вчиненому, не відбулось примирення потерпілої з обвинуваченим. Вважає, що суд належним чином не врахував відомості, що характеризують обвинуваченого, який раніше був судимий не працює, за місцем мешкання характеризується посередньо. Під час апеляційного провадження прокурор доповнив вимоги апеляційної скарги та просив виключити змотивувальної частини вироку суду посилання на обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

- обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати через суворість призначеного покарання, просить обрати щодо нього покарання за ст. 126-1 КК України у виді громадських робіт строком на 240 годин. Не оспорює вирок суду щодо встановлених фактичних обставин справи та доведеності вини. На думку апелянта, суд не врахував той факт, що на його утриманні перебуває малолітня дитина, а також те, що він працює, має задовільну характеристику за місцем мешкання, що, на його думку, є обставинами, які пом`якшують покарання, в той час як суд їх такими не визнав. Вказує на те, що на теперішній час він визнає свою вину і щиро розкаюється у вчиненому. Стверджує, що конфлікти з потерпілої у нього виникають лише тоді, коли остання перебуває в стані алкогольного сп`яніння та стає агресивною. Посилається на те, що він підозрював її у зраді. Наголошує, що потерпіла була позбавлена батьківських справи щодо трьох своїх дітей. Вказує, що він утримував потерпілу і свою дитину, а призначення такого покарання як арешт позбавить його можливості заробляти гроші.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 вчинив домашнє насильство за наступних обставин.

Так, ОСОБА_6 протягом тривалого часу, умисно, тобто усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи настання таких наслідків, систематично вчиняє психологічне насильство щодо своєї колишньої співмешканки ОСОБА_8 , з якою він перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань, емоційної залежності та погіршення якості життя потерпілої ОСОБА_8 .

Зокрема, 29.06.2018 року приблизно о 23:00 години, ОСОБА_6 в АДРЕСА_2 , вчинив відносно своєї колишньої співмешканки ОСОБА_8 психологічне насильство, що проявилось у словесних образах до потерпілої нецензурними словами, погрозами фізичної розправи.

Крім того, 20.01.2019 року приблизно о 15:00 години, ОСОБА_6 в АДРЕСА_3 , вчинив відносно своєї колишньої співмешканки ОСОБА_8 психологічне насильство, що проявилось у словесних образах до потерпілої нецензурними словами, погрозами фізичної розправи.

Також, 16.08.2019 року приблизно о 11:00 години, ОСОБА_6 в АДРЕСА_3 , вчинив відносно своєї колишньої співмешканки ОСОБА_8 психологічне насильство, що проявилось у словесних образах до потерпілої нецензурними словами та погрозами фізичної розправи.

Крім цього, 08.09.2019року приблизно о 18-00 години ОСОБА_6 в АДРЕСА_2 , вчинив відносно своєї колишньої співмешканки ОСОБА_8 психологічне насильство, що проявилось у словесних образах до потерпілої нецензурними словами та погрозами фізичної розправи.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав доводи поданої прокурором апеляційної скарги, вважав, що суд обрав занадто м`яке покарання щодо обвинуваченого, водночас доповнив апеляцію та просив виключити з мотивувальної частини посилання суду на обставину, що обтяжує покарання; в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого просив відмовити;

- обвинувачений ОСОБА_6 підтримав доводи поданої ним апеляційної скарги, заперечував з приводу доводів прокурора, просив вирок суду в частині покарання змінити;

- потерпіла просила вирок суду скасувати, задовольнити апеляційні вимоги прокурора.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого належить відмовити, апеляційну скаргу прокурора належить задовольнити частково, вирок суду змінити, за таких підстав.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 належить кваліфікувати за ст. 126-1 КК України як умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у близьких відносинах, що призвело до психологічних страждань потерпілої ОСОБА_8 .

Як вбачається з апеляційних скарг, апелянти не оспорюють правильність кваліфікації дій обвинуваченого та доведеність його вини, просять скасувати вирок суду у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого, в той час як прокурор просить посилити покарання, а обвинувачений пом`якшити.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

В той же час, на думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України, яке відповідає як принципу співрозмірності конкретних злочинних діянь, вчинених обвинуваченим, з покаранням, призначеним останньому, так й узгоджується з принципом справедливості, з урахуванням заподіяної психологічної шкоди потерпілій, та відомостями, що характеризують обвинуваченого.

Так, як вбачається з матеріалів судового провадження, призначаючи покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції враховував: 1) ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, зокрема, те, що вчинений ним злочин є злочином невеликої тяжкості; 2) ставлення обвинуваченого до вчиненого, який під час судового засідання в суді першої інстанції своєї вини не визнав, що було розцінено судом першої інстанції як спосіб захисту; 3) дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий згідно ст. 89 КК України (а.п. 35); на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (а.п. 37); офіційно не працює, на обліку центру зайнятості не перебуває (а.п. 38); за місцем мешкання характеризується посередньо (а.п. 39); 4) думку учасників судового провадження щодо покарання, зокрема позицію прокурора, який просив суд призначити обвинуваченому покарання у вигляді обмеження волі строком на 2 роки, та думку потерпілої, яка підтримала позицію прокурора щодо обрання покарання у вигляді обмеження волі.

З вироку суду вбачається, що суд першої інстанції призначив покарання обвинуваченому ОСОБА_6 в межах санкції, передбаченої ст. 126-1 КК України, з урахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення, форми вини, наслідків цього діяння, даних про особу обвинуваченого, його ставлення до своїх дій, а також обставини, що впливають на покарання.

В той же час, колегія судді вважає неприпустимим визнання судом першої інстанції обтяжуючою обставиною - вчинення злочину щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

Так, відповідно до п. 6-1 ст. 67 КК України обставиною, що обтяжують покарання є вчинення злочину щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.
В даному конкретному випадку, ця обставина, на думку колегії суддів, є кваліфікуючою обставиною складу злочину, а не обставиною, що обтяжує покарання, а тому підлягає виключенню з мотивувальної частини вироку.
Однак таке посилання суду першої інстанції, жодним чином не вплинуло на доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому діяння, та не позначилось на правильності кваліфікації суспільно небезпечного діяння, а також на справедливості обраного щодо нього виду та розміру покарання.
Перевіряючи рішення суду в частині обраного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів враховує, окрім національного законодавства, й рішення Європейського суду з прав людини», яке відповідно до ст. 17 Закону від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права.

Так, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року), суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 року) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Вказані вимоги, на думку колегії суддів, були враховані судом першої інстанції в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що таке покарання як арешт строком на 4 місяці, - є справедливим і сприятиме виправленню обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення кримінальних правопорушень.

Посилання обвинуваченого на обставину, що пом`якшує покарання перебування на його утриманні малолітньої дитини, не підтверджено належними доказами.
Доводи апелянта про те, що він має задовільну характеристику за місцем мешкання, не знайшли свого підтвердження, оскільки в матеріалах провадження міститься характеристика Ворохтянської селищної ради №02-18/327 від 05.03.2019 року, яка підписана селищним головою та секретарем виконкому, наступного змісту: « ОСОБА_6 емоційно нестійкий, вразливий. Проживаючи на території селища зарекомендував себе з посередньої сторони» (а.п.39).
Також матеріали провадження не містять відомостей щодо працевлаштування обвинуваченого ОСОБА_6 , та будь-яких відомостей щодо місця роботи, останнім не надано.
Отже, доводи обвинуваченого на які він посилається в апеляційній скарзі як на підстави для обрання щодо нього іншого більш м`якого покарання, самі по собі не може бути підставами для зменшення йому міри покарання.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого в частині призначення йому надто суворого покарання не підлягають задоволенню.

З врахуванням наведеного, а також вимог кримінального закону про те, що покарання є не лише карою, а й мірою перевиховання обвинуваченого, врахувавши всі обставини справи, що передбачені законом для призначення покарання, колегія суддів вважає й безпідставними доводи апеляційної скарги прокурора в частині обрання щодо обвинуваченого ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі на строк два роки.
Доводи на які посилається прокурор в апеляційній скарзі, а саме на те, що обвинувачений раніше був судимий, не працює, за місцем мешкання характеризується посередньо, були враховані судом першої інстанції під час обрання виду та міри покарання.
Залишаючи вирок суду першої інстанції в частині покарання без змін, колегія суддів виходить із того, що одним із проявів верховенства права, що закріплений у ст. 8 КПК України, є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори.

Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Приймаючи рішення про правильність обраного судом першої інстанції покарання, колегія суддів одночасно виходить як з принципу індивідуалізації покарання, так й з ставлення обвинуваченого ОСОБА_6 до вчиненого ним діяння, який під час апеляційного перегляду справи свою вину у вчиненому діянні визнав у повному обсязі та розкаюється у вчиненому, а також враховує й відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обрав обвинуваченому ОСОБА_6 законне та найбільш доцільне покарання, з урахуванням, зокрема, характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого ним діяння.

Порушень вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо суворості призначеного покарання є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, так само як й не підлягають задоволенню доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості обраного судом відносно обвинуваченого покарання.

На думку колегії суддів покарання, яке призначене судом першої інстанції ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним, справедливим, та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також попередження нових злочинів.

Правових підстав вважати, що при ухваленні районним судом вироку відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК, було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, з огляду на положення ст. 412 КПК, що перешкодило суду постановити законне та обґрунтоване рішення, суд апеляційної інстанції не встановив.

Тому, враховуючи викладені обставини, а також зважаючи на доповнення вимог апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає що в задоволені апеляційної скарги обвинуваченого належить відмовити, апеляційну скаргу прокурора із доповненнями задовольнити частково, вирок суду першої інстанції змінити.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 418, 419КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

ВирокЯремчанського міського Івано-Франківської області від 10.12.2019 року, за ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку суду посилання на обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

Врешті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4