ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1690/20 Справа № 204/964/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні № 0000843 від 09 травня 2018 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2020 року про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 289 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2020 року задоволено клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 11 червня 2020 включно.
В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що при вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені п.п.1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Судом першої інстанції зазначено, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 289 КК України, за яке передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 5 років, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком на 2 місяці, однак після обрання запобіжного заходу ОСОБА_7 , будучи особою, на яку судом покладено обов`язки став на шлях ухилення від органів досудового розслідування, по повісткам слідчого не з`являвся, тривалий час переховувався.
Також, судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 , будь-яких осіб на утриманні немає, офіційно не працевлаштований, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків, у зв`язку з чим є достатньо підстав вважати, що ОСОБА_7 усвідомлюючи невідтворність покарання, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 5 років, з метою уникнення відповідальності за вчинене може переховуватись від суду.
Крім того, ОСОБА_7 не має офіційного місця роботи, що свідчить про відсутність законного достатнього джерела доходу, який здатен забезпечити рівень життя обвинуваченого, а тому є всі підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, може вчинити інші, в тому числі корисливі кримінальні правопорушення, тобто існують ризики передбачені п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, та постановити нову, якою обрати ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням на нього обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвала суду першої інстанції є такою, що не відповідає повноті судового розгляду, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення.
Захисник зазначає, що посилання на обґрунтовану підозру не може слугувати єдиною підставою для застосування судом запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Так, з моменту затримання обвинуваченого ОСОБА_7 , він вже перебуває під вартою значний строк, за цей час закінчилося досудове слідство, почався розгляд справи судом і жодного разу судом не обирався інший запобіжний захід ніж тримання під вартою.
Тяжкість обвинувачення не може слугувати єдиним обґрунтуванням застосування тримання під вартою, тому судам, окрім кваліфікації, слід визначати ризики (ст. 177 КПК України), інакше судові рішення щодо застосування, продовження тримання під вартою не відповідають вимогам практики ЄСПЛ і нормам КПК.
Доказами, на які посилається суд в оскаржуваній ухвалі не вказують однозначно на наявність ризиків визначених прокурором.
Так, обвинувачений мав роботу, а саме в матеріалах справи міститься цивільно-правовий договір від 01.05.2018 у відповідності до якого обвинувачений надавав оплатні послуги. Відповідно він мав роботу та отримував дохід до моменту обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Наразі цілком очевидно, що перебуваючи під вартою він не має змоги заробляти собі на життя, тому твердження суду про відсутність у нього роботи не зовсім відповідає дійсності. Обвинувачений позитивно характеризується, так в матеріалах справи міститься характеристика обвинуваченого від 07.02.2020 року, яка досліджена судом. У лікаря психіатра та нарколога на обліку не перебуває. Раніше до кримінальної відповідальності не притягався.
Стосовно твердження суду, що обвинувачений порушував попередній запобіжний захід - особисте зобов`язання, а саме: «по повісткам слідчого не з`являвся, тривалий час та переховувався», варто поставити критично, оскільки матеріали справи, які були досліджені судом містять лише фіскальні чеки про направлення листів обвинуваченому та одну роздруківку з сайту «Укрпошти», хоча листа було два. Жодних відомостей про отримання цих листів обвинуваченим вони не містять, також прокурором не надано повідомлень про вручення листів з розпискою обвинуваченого, який отримав дані повістки.
Невідомий зміст листів які були направлені обвинуваченому, оскільки не надано до суду опису вкладення до листів які були направлені обвинуваченому
Обвинувачений має зареєстроване місце проживання, де був затриманий працівниками поліції.
Також, суд в оскаржуваній ухвалі вказав лише дату до якої діє запобіжний захід -11 червня 2020 року включно, але з невідомих причин не зазначив час - відповідну год. та хв., оскільки відсутність вказівки точного часу дії запобіжного заходу може призвести до безпідставного тримання обвинуваченого під вартою понад 60 діб.

Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу і з підстав, зазначених у ній просили її задовольнити, скасувати ухвалу суду про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 .
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, посилався на її безпідставність, а ухвалу суду вважав законною та обґрунтованою і просив залишити її без змін, а скаргу без задоволення.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, думки сторін кримінального провадження, перевіривши надані матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Рішенням Конституційного суду України від 13.06.2019 року №4-р/2019 визнано таким, що є неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 331 КПК України: - вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; - незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до матеріалів справи, в провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000843 від 09 травня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 289 КК України.
Відповідно до матеріалів провадження, до обвинуваченого ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався.
Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції, яке розглядалось 13.04.2020 року було заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 з тих підстав, що обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу, не змінилися, а застосування до обвинуваченого жодного із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Крім того, прокурор наголошував, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком на 2 місяці, однак після обрання запобіжного заходу ОСОБА_7 , будучи особою, на яку судом покладено обов`язки, став на шлях ухилення від органів досудового розслідування, по повісткам слідчого не з`являвся, тривалий час переховувався.

Розглядаючи вказане клопотання прокурора, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. 199 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.
Під час апеляційного розгляду ухвали суду встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання були дотримані в повному обсязі.
Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
При обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст. 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського Суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.
Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід відповідає не лише особі обвинуваченого, а й характеру та тяжкості діянь, які йому інкримінуються та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню обвинуваченого від суду, ризик чого є реальним та дійсним. Судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи клопотання про продовження тримання обвинуваченого під вартою, судом правильно встановлено, що воно є доцільним, а підстави для заміни цього запобіжного заходу менш обтяжливим відсутні, зважаючи на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 289 КК України, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за їх вчинення, усвідомлюючи невідворотність покарання, є ризики того, що ОСОБА_7 може переховуватись від суду, без поважних причин не з`являтись, чим у тому числі перешкодить встановленню істини у справі, що є ризиками, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Будь-який більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належний розгляд провадження, а перебування його на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є беззаперечною підставою для продовження раніше обраного йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою, що визначено в рішенні Європейського суду за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії».
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 289 КК України, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.
Крім того, у справі Москаленко проти України, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.
Підстав для застосування судом до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.
Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що обвинувачений мав роботу, а саме в матеріалах справи міститься цивільно-правовий договір від 01.05.2018 у відповідності до якого обвинувачений надавав оплатні послуги, відповідно він мав роботу та отримував дохід до моменту обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обвинувачений позитивно характеризується, у лікаря психіатра та нарколога на обліку не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, не можуть бути визнані судом самостійною підставою для пом`якшення обраного запобіжного заходу та не спростовують наявність встановлених судом ризиків, що також спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.
Апеляційний суд також враховує посилання апеляційної скарги захисника на значну тривалість судового розгляду у даній справі, однак зважаючи на вищевикладені обставини, особу обвинуваченого, тяжкість злочинів, в яких він обвинувачується, колегія суддів вважає виправданим застосування до обвинуваченого в даному конкретному випадку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Всі інші доводи апеляційної скарги захисника фактично зводяться до переоцінки доказів та не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. На переконання колегії судів, ухвалюючи рішення слідчий суддя з достатньою повнотою врахував всі обставини, які в силу вимог ст. ст. 177, 178, 184 КПК України могли вплинути на його висновки.
Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4