ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/7301/17 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2322/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6
захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2020 року про продовження запобіжного заходу стосовно обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 ,-
ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Харкова, громадянину України, з базовою середньою освітою, не одруженому, який не працює, зареєстрований та фактично проживає за адресою : АДРЕСА_1 , раніше судимий : 1) 25.09.2000 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 215-3 КК України 1960 р. до позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 45 КК України іспитовий строк 1 рік, штраф 200 грн.; 2) 09.09.2000 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, умовно-достроково звільнений на невідбутий строк 1 рік 22 дні; 3) 05.12.2006 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 309КК України до позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільнений з випробуванням на строк 3 роки; 4) 27.04.2007 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 309, ст. 71 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, умовно-достроково звільнений на невідбутий строк 3 місяці; 5) 31.05.2012 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 186 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, умовно-достроково звільнений на невідбутий строк 7 місяців 22 дні; 6) 07.11.2017 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;7)31.05.2017 р. до Московського районного суду м. Харкова направлено обвинувальний акт за ч. 1 ст. 317, ч. 2 ст. 309 КК України для розгляду по суті,
який органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.185, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 317 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 25 червня 2020 року.

Вказаною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю м. Харкова, громадянину України, українцю, з середньою спеціальною освітою, не одруженому, який не працює, зареєстрований та фактично проживає за адресою : АДРЕСА_2 , раніше судимий : 22.11.94 р. Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 14, ч. 2 ст. 229-6, ст. 42 КК України (в ред.. 1960 року) до позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією майна; 2) 19.05.1998 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 196-1 КК України (в ред.. 1960 року) до позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст. 45 КК України з іспитовим строком 1 рік; 3)14.03.2000 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 3 ст. 140 КК України (в ред. 1960 року) до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; 4) 24.03.2004 року Московським районним судом м. Харкова за ч.4 ст. 185, ст. 69, ст. 71 КК України (в ред.. 1960 року) до позбавлення волі на строк 3 роки ; 5) 01.10.2010 р. Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 317, ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, 07.03.2015 звільнений у зв`язку з відбуттям строку покарання; 6) 01.03.2016 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 309 , ч. 1 ст. 70 КК України (в ред. 1960 року) до позбавлення волі на строк 3 роки, 17.01.2018 року звільнений за відбуттям строку покарання,
який органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 25 червня 2020 року.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики, передбачені ч. 1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та продовжують існувати.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , просить скасувати ухвалу про продовження строку тримання під вартою та застосувати до підзахисного більш м`який запобіжний захід.

Апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Посилається на те, що жодний ризик, заявлений прокурором, ним не доведений, та не підтверджений в суді. Крім того, поза увагою суду залишено, що обвинувачений ОСОБА_9 має постійне місце проживання, на утриманні у нього мати похилого віку, яка є інвалідом та пенсіонером, страждає на тяжке невиліковане захворювання і потребує догляду.

Обвинувачений ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить ухвалу про продовження строку тримання під вартою та застосувати до нього цілодобовий домашній арешт.

Посилається на те, що судом не доведено існування ризиків та доказів його вини. Він раніше не переховувався від слідства та зараз не має наміру переховуватися. .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , просить скасувати ухвалу про продовження строку тримання під вартою та застосувати до підзахисного більш м`який запобіжний захід.

Вказує на те, що ухвала є незаконною та необґрунтованою. Жодний із ризиків, заявлених прокурором, не доведений, та не підтверджений в суді. Між тим, судом не враховано, що обвинувачений ОСОБА_10 має постійне місце проживання, де мешкав разом з матір`ю, хворів на туберкулому, в зв`язку з чим був прооперований.

Заслухавши доповідь судді, захисників обвинувачених, які підтримали подані апеляційні скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченими переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих їм злочинів можуть вдатися до відповідних дій.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений ОСОБА_9 обвинувачується
у вчиненні злочинів проти власності та у сфері обігу наркотичних засобів, серед яких є тяжкий злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі від 3 до 6 років.
Між тим, обвинувачений ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі від 3 до 6 років.
Крім того, обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 неодноразово судимі, в тому числі за корисливі злочини, на шлях виправлення не стали та знову вчинили новий корисливий тяжкий злочин за попередньою змовою групою осіб, маючи не зняті та не погашені судимості, а обвинувачений ОСОБА_9 ще й в період іспитового строку.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються обвинуваченим, даних про їх особу неодноразово судимі, не мають законного джерела доходу, а також міцних соціальних зв`язків, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілої.

Доводи апелянтів щодо необхідності зміни обвинуваченим запобіжного заходу у зв`язку з погіршенням стану їх здоров`яє необґрунтованими.

Оскільки, як в судовому засіданні у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які безумовно свідчили про неможливість тримання обвинувачених під вартою, зокрема за станом здоров`я, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі на недоведеність його вини колегією суддів не приймаються, оскільки на даній стадії кримінального провадження суд не наділений повноваженнями перевіряти належність та допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, робити відносно них свої висновки.

Доводи апелянтів про те, що обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 мають постійне місце проживання, є тими обставинами, які враховуються при застосуванні, зміні, продовженні запобіжного заходу, вирішенні питання про призначення покарання, однак такі не є безумовною підставою для застосування іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим.

Також колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2020 року про продовження запобіжного заходу стосовно обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає

Головуючий -

Судді -