Справа №592/2112/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/156/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Невиконання судового рішення
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_10 та прокурора у кримінальному провадженні на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми, від 17 вересня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та мешканку АДРЕСА_1 , зареєстровану у АДРЕСА_2 , раніше не судиму,

визнано невинуватою та виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ст. 382 ч. 1 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Як встановив суд першої інстанції, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 ч. 1 КК України, за наступних обставин.

Так, рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми, від 22 червня 2016 року, у справі № 592/2788/16 ц, яке набрало законної сили 2 серпня 2016 року, ОСОБА_11 зобов`язано не чинити перешкод ОСОБА_10 у спілкуванні з малолітньою дитиною донькою ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Цим же рішенням ОСОБА_10 визначено час спілкування з донькою ОСОБА_12 кожного вівторка та четверга, з 16 00 до 20 00 год., та кожної суботи, з 10 00 до 20 00 год., в присутності матері ОСОБА_11 при умові, що дитина в той день не хворіє, а у разі відсутності дитини за її місцем реєстрації, замінити побачення телефонною розмовою протягом півгодини або відеозв`язком за допомогою комп`ютерної програми «Sкуре».

Відповідно до акта державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби м. Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області ОСОБА_13 , від 9 вересня 2016 року, та заяви ОСОБА_11 , від 9 вересня 2016 року, ОСОБА_11 зобов`язалася не чинити перешкод ОСОБА_10 у спілкуванні з донькою ОСОБА_12 , водночас ОСОБА_11 була попереджена про кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду.

Відповідно до свідоцтва про шлюб, від 9 вересня 2017 року ОСОБА_11 уклала у шлюб з ОСОБА_14 після чого змінила прізвище на « ОСОБА_15 ».

У вівторок 20 вересня 2016 року, о 16 год., ОСОБА_10 прийшов до місця реєстрації своєї доньки ОСОБА_12 у АДРЕСА_2 з метою зустрічі з донькою, відповідно до визначеного рішенням суду часу побачень.

У призначений час зустріч ОСОБА_10 з донькою ОСОБА_12 не відбулася, оскільки мати малолітньої ОСОБА_12 ОСОБА_11 знаходиться на роботі, однак ОСОБА_11 вказаного дня не працювала.

У цей день, 20 вересня 2016 року, в період часу з 16 год. до 20 год., ОСОБА_10 неодноразово телефонував ОСОБА_11 з приводу зустрічі з донькою, але ОСОБА_11 не надала можливості ОСОБА_10 зустрітись з донькою ОСОБА_12 .

Таким чином, всупереч ухваленому рішенню Ковпаківського районного суду м. Суми, від 22 червня 2016 року, ОСОБА_11 , реалізуючи свій намір не виконувати рішення суду, діючи умисно, не бажаючи проводити побачення доньки ОСОБА_12 з батьком ОСОБА_10 , не прибула до місця проведення побачення ОСОБА_10 з ОСОБА_12 та не надала ОСОБА_10 можливості спілкуватись із ОСОБА_12 особисто або шляхом телефонної розмови або відеозв`язку, таким чином перешкодила останньому у спілкуванні зі ОСОБА_12 , тобто умисно не виконала рішення суду за наявності реальної можливості його виконання.

У четвер 22 вересня 2016 року, близько 16 год. ОСОБА_11 , забравши ОСОБА_12 з дошкільного навчального закладу «Дельфін», що знаходиться у м. Суми по вул. Лєрмонтова, буд. 2 та, зустрівши у даному закладі ОСОБА_10 , не реагуючи на прохання останнього щодо забезпечення спілкування з донькою, реалізуючи свій намір перешкодити ОСОБА_10 спілкуватись з донькою ОСОБА_12 , діючи умисно та цілеспрямовано, не бажаючи виконувати рішення суду, відвела їх

спільну доньку до місця свого проживання у АДРЕСА_2 , таким чином перешкодивши ОСОБА_10 у спілкуванні зі ОСОБА_12 , тобто умисно не виконала рішення суду за наявності реальної можливості його виконання.

У суботу 8 жовтня 2016 року, о 10 год. ОСОБА_10 ,прийшов до місця проживання своєї доньки ОСОБА_12 у АДРЕСА_2 з метою спілкування з нею, відповідно до визначеного рішенням суду часу побачень.

Після прибуття ОСОБА_10 за вказаною адресою ОСОБА_11 вчинила словесний конфлікт з ОСОБА_10 та, реалізуючи свій намір перешкодити ОСОБА_10 спілкуватись з донькою ОСОБА_12 , діючи умисно, не бажаючи виконувати рішення суду, перешкодила побаченню ОСОБА_10 з донькою ОСОБА_12 за реальної можливості його провести.

Також 8 жовтня 2016 року, в період часу з 11 год. до 20 год., ОСОБА_10 , неодноразово телефонував ОСОБА_11 , з приводу забезпечення йому можливості поспілкуватись з донькою ОСОБА_12 , але ОСОБА_11 не надала можливості ОСОБА_10 поспілкуватись з донькою ОСОБА_12 , тим самим умисно не виконала рішення суду за наявності реальної можливості його виконання.

У четвер 11 жовтня 2016 року, близько 16 00 год., ОСОБА_11 , забравши ОСОБА_12 з дошкільного навчального закладу «Дельфін» у м. Суми, вул. Лєрмонтова, буд. 2, зустрівши у даному закладі ОСОБА_10 , не реагуючи на прохання останнього щодо забезпечення спілкування з донькою, реалізуючи свій злочинній намір перешкодити ОСОБА_10 у спілкуванні з донькою, діючи умисно, не бажаючи виконувати рішення суду, відвела їх спільну доньку до місця проживання у АДРЕСА_2 , таким чином перешкодивши ОСОБА_10 у спілкуванні зі ОСОБА_12 , тобто умисно не виконала рішення суду за наявності реальної можливості його виконання.

У вівторок 18 жовтня 2016 року, о 16 год., ОСОБА_10 прийшов до місця проживання своєї доньки ОСОБА_12 у АДРЕСА_2 , з метою спілкування з донькою, відповідно до визначеного рішенням суду часу побачень.

ОСОБА_11 , маючи намір перешкодити ОСОБА_10 у спілкуванні з донькою, діючи умисно, не бажаючи виконувати рішення суду, без будь яких поважних причин, відмовилась проводити побачення ОСОБА_10 з донькою ОСОБА_12 , не надала ОСОБА_10 можливості спілкуватись зі ОСОБА_12 особисто, шляхом телефонної розмови або відеозв`язку, таким чином перешкодивши ОСОБА_10 у спілкуванні з ОСОБА_12 , тобто умисно не виконала рішення суду за наявності реальної можливості його виконання.

У суботу 26 листопада 2016 року, о 10 год., ОСОБА_10 прийшов до місця проживання своєї доньки ОСОБА_12 у АДРЕСА_2 , з метою спілкування з нею, відповідно до визначеного рішенням суду часу побачень, де ОСОБА_10 . ОСОБА_16 повідомила, що ОСОБА_11 знаходиться на роботі, однак ОСОБА_11 вказаного дня не працювала і її місце перебування 26 листопада 2016 року в ході досудового слідства встановлено не було.

26 листопада 2016 року, в період часу з 18 год. до 19 год., ОСОБА_10 неодноразово телефонував ОСОБА_11 з приводу забезпечення йому зустрічі з донькою, але ОСОБА_11 не надала ОСОБА_10 можливості поспілкуватись з донькою ОСОБА_12 .

Таким чином ОСОБА_11 , реалізуючи свій намір перешкодити ОСОБА_10 зустрітись з донькою ОСОБА_12 , діючи умисно, не бажаючи виконувати рішення суду, не прибула для проведення побачення ОСОБА_10 з ОСОБА_12 та, у період часу з 10 до 20 год. 26 листопада 2016 року, не надала ОСОБА_10 можливості спілкуватись з ОСОБА_12 особисто, шляхом телефонної розмови або відеозв`язку, таким чином перешкодивши останньому у спілкуванні зі ОСОБА_12 , тобто умисно не виконала рішення суду за наявності реальної можливості його виконання.

У вівторок 24 січня 2017 року,, у період часу з 16 до 17 год., ОСОБА_11 , знаходячись в м. Суми по вул. Прокоф`єва, не реагуючи на неодноразові дзвінки ОСОБА_10 з проханням надати можливість поспілкуватись з донькою ОСОБА_12 , продовжуючи свої дії по перешкоджанню ОСОБА_10 у спілкуванні з донькою ОСОБА_12 , реалізуючи свій намір щодо цього, діючи умисно, не бажаючи виконувати рішення суду, відмовилась дати телефон донці, чим не надала ОСОБА_10 можливості спілкуватись із ОСОБА_12 , шляхом телефонної розмови або відеозв`язку, таким чином перешкодивши ОСОБА_10 у спілкуванні зі ОСОБА_12 , тобто умисно не виконала рішення суду за наявності реальної можливості його виконання.

У четвер 26 січня 2017 року, 12 год. 36 хв., ОСОБА_10 , зателефонував ОСОБА_11 та попрохав надати можливість зустрітись з донькою в кінотеатрі «Дружба» у м. Суми, але ОСОБА_11 , продовжуючи свої дії по перешкоджанню ОСОБА_10 у зустрічах з донькою ОСОБА_12 , реалізуючи свій намір щодо цього, діючи умисно, не бажаючи виконувати рішення суду, без будь яких підстав відмовила ОСОБА_10 у проведенні побачення з донькою та відмовилась давати телефон доньці для спілкування з батьком.

О 17 год. 27 хв. ОСОБА_10 прийшов за місця проживання своєї доньки ОСОБА_12 у АДРЕСА_2 , з метою спілкування з донькою ОСОБА_12 відповідно до визначеного судом часу побачень. В подальшому, лише після прибуття працівників поліції, о 17 год. 34 хв., ОСОБА_11 вивела ОСОБА_12 на вулицю для проведення побачення.

Також у період часу, з 16 до 20 год. 26 січня 2017 року, ОСОБА_11 не надала ОСОБА_10 можливості спілкуватись із ОСОБА_12 , шляхом телефонної розмови або відеозв`язку, таким чином усіма вищевказаними діями перешкодивши ОСОБА_10 у спілкуванні зі ОСОБА_12 , тобто умисно не виконала рішення суду за наявності реальної можливості його виконання.

У четвер 6 квітня 2017 року, о 16 год., ОСОБА_10 зателефонував ОСОБА_11 та попрохав надати можливість зустрітись з донькою ОСОБА_12 , але ОСОБА_11 , продовжуючи свої дії по перешкоджанню ОСОБА_10 у спілкуванні з донькою ОСОБА_12 , реалізуючи свій намір щодо цього, діючи умисно, не бажаючи виконувати рішення суду, повідомила, що на даний час перебуває на роботі, а тому не може провести дане побачення, в той час як ОСОБА_11 вказаного дня не працювала, і її місце перебування 6 квітня 2017 року в ході досудового слідства встановлено не було.

6 квітня 2017 року, в період часу з 17 00 год. до 20 00 год., ОСОБА_10 неодноразово телефонував ОСОБА_11 з приводу забезпечення можливості його зустрічі з долнькою ОСОБА_11 , але остання відмовилась давати телефон доньці для спілкування зі ОСОБА_10 .

Таким чином ОСОБА_11 у період часу з 16 00 до 20 00 год., 6 квітня 2017 року не надала ОСОБА_10 можливості спілкуватись із ОСОБА_12 особисто, шляхом телефонної розмови або відеозв`язку, тим самим перешкодивши останньому у спілкуванні зі ОСОБА_12 , тобто умисно не виконала рішення суду за наявності реальної можливості його виконання.

У четвер 6 травня 2017 року, близько 14 год., ОСОБА_11 виїхала з м. Суми до м. Білопілля, Сумської області. Цього ж дня, 6 травня 2017 року, в період часу з 10 00 год. до 19 00 год., ОСОБА_10 неодноразово телефонував ОСОБА_11 з- приводу забезпечення йому можливості спілкування з донькою ОСОБА_17 , але ОСОБА_11 не надала можливості ОСОБА_10 поспілкуватись з донькою ОСОБА_12 , таким чином перешкодивши ОСОБА_10 у спілкуванні зі ОСОБА_12 , тобто умисно не виконала рішення суду за наявності реальної можливості його виконання.

У вівторок 16 травня 2017 рок,у о 16 00 год., ОСОБА_10 прийшов до місця проживання своєї доньки ОСОБА_12 у АДРЕСА_2 , з метою спілкування з нею, відповідно до визначеного рішенням суду часу побачень.

ОСОБА_11 , не реагуючи на неодноразові дзвінки ОСОБА_10 з проханням надати можливість поспілкуватись з донькою ОСОБА_12 , продовжуючи свої дії по перешкоджанню ОСОБА_10 у спілкування з донькою ОСОБА_17 , реалізуючи свій намір щодо цього, діючи умисно, не бажаючи виконувати рішення суду, не надала ОСОБА_10 можливості спілкуватись із ОСОБА_12 особисто, шляхом телефонної розмови або відеозв`язку, таким чином, перешкодивши останньому у спілкуванні зі ОСОБА_12 , тобто умисно не виконала рішення суду за наявності реальної можливості його виконання.

У вівторок 23 травня 2017 року, о 16 00 год,. ОСОБА_10 прийшов до місця проживання своєї доньки ОСОБА_12 у АДРЕСА_2 , з метою спілкування з останньою, відповідно до визначеного судом часу побачень.

ОСОБА_11 , не реагуючи на неодноразові дзвінки ОСОБА_10 з проханням надати можливість поспілкуватись з донькою ОСОБА_12 , продовжуючи свої дії по перешкоджанню ОСОБА_10 юу спілкуванні з донькою ОСОБА_12 , реалізуючи свій намір щодо цього, діючи умисно, не бажаючи виконувати рішення суду, не надала ОСОБА_10 можливості спілкуватись із ОСОБА_12 особисто, шляхом телефонної розмови або відеозв`язку, таким чином, перешкодивши останньому у спілкуванні зі ОСОБА_12 , тобто умисно не виконала рішення суду за наявності реальної можливості його виконання.

У четвер 8 червня 2017 року, в період часу з 17 00 год. до 20 00 год., ОСОБА_10 неодноразово телефонував ОСОБА_11 та просив останню надати можливість поговорити по телефону з донькою, але ОСОБА_11 , перебуваючи в м. Білопілля Сумської області, відмовилась давати телефон доньці, таким чином, продовжуючи свої дії по перешкоджанню ОСОБА_10 у спілкуванні з донькою ОСОБА_12 , реалізуючи свій намір щодо цього, діючи умисно, не бажаючи виконувати рішення суду, перешкодила ОСОБА_10 у спілкуванні зі ОСОБА_12 , тобто умисно не виконала рішення суду за наявності реальної можливості його виконання.

Ухвалюючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив з того, що стороною обвинувачення не надано достатніх доказів на підтвердження обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину передбаченого ст. 382 ч. 1 КК України.

Суд виходив з того, що усі допитані свідки обвинувачення не підтвердили, що ОСОБА_7 не виконувала судове рішення, оскільки свідки не були очевидцями подій і їх покази напряму не підтверджують невиконання ОСОБА_7 судового рішення за обставин зазначеним у обвинуваченні.

Також суд враховував, що обвинувачення не може доводитись наявністю графіка робочого часу обвинуваченої ОСОБА_7 , оскільки роботодавці ОСОБА_7 свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 зазначили, що ОСОБА_7 могла працювати і у час який не передбачено графіком робочого часу.

На думку суду, з`єднання абонентського номеру НОМЕР_1 , яким користувалася ОСОБА_7 , підтверджує лише, з`єднання і місцезнаходження терміналу на час з`єднання, однак такий доказ не можна оцінити як такий, що підтверджує умисел ОСОБА_7 спрямований на невиконання судового рішення.

Виходив суд й з того, що надані стороною обвинувачення і потерпілим ОСОБА_20 відеозаписи обставин невиконання ОСОБА_7 судового рішення, датовані 22 вересня 2016 року, 8 жовтня 2016 року, 11 жовтня 2016 року та 26 листопада 2016 року, згідно ст. ст. 86; 214 КПК України, є недопустимими доказами в обґрунтування обвинувачення ОСОБА_7 , оскільки відеозаписи обставин отримані у спосіб, що не відповідає вимогам процесуального законодавства.

Суд виходив й з того, що докази, які збиралися стороною обвинувачення щодо вчинення ОСОБА_7 невиконання судового рішення 26.11.2016, 24.01.2017, 26.01.2017, 06.04.2017, 06.05.2017, 16.05.2017, 23.05.2017, 08.06.2017, є недопустимими, оскільки згідно реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0004583 відомості по вказаних епізодах обвинувачення не вносились до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

У поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 ставить питання про скасування вироку суду та ухвалення нового вироку, яким ОСОБА_7 визнати винною за ст. 382 ч. 1 КК України з призначенням покарання за вчинене.

Свої апеляційні вимоги потерпілий ОСОБА_10 обґрунтовує тим, що фактично суд першої інстанції ухилився забезпечення гарантій держави щодо обов`язковості виконання судового рішення, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 умисно ухиляється від виконання рішення Ковпаківського районного суду м. Суми, від 22 червня 2016 року, у справі № 592/2788/16 ц, яке набрало законної сили 2 серпня 2016 року.

У поданій апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ставить питання про скасування вироку суду через істотні порушення судом вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.

Свої апеляційні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

Прокурор не погоджується з висновками суду в частині того, що графіки роботи та табелі обліку робочого часу ОСОБА_7 були орієнтовними і вони не можуть бути доказом умисного невиконання ОСОБА_7 судового рішення, оскільки графік роботи та табель обліку робочого часу є офіційними документами.

Вказує прокурор й на безпідставність висновку суду про недопустимість, як доказів, наявних у справі відеозаписів обставин невиконання ОСОБА_7 судового рішення зроблених потерпілим, оскільки, згідно вимог кримінального процесуального закону потерпілий не позбавлений можливості збирати і фіксувати докази. При цьому, прокурор звертає увагу, що потерпілий у відкритій формі здійснював фіксацію протиправних дій обвинуваченої.

Звертає увагу прокурор й на те, що з`єднання абонентського номеру НОМЕР_1 , яким користувалася ОСОБА_7 , в сукупності з іншими доказами доводить факт умисного невиконання ОСОБА_7 судового рішення суду.

Крім цього, прокурор звертає увагу, що потерпілим ОСОБА_10 у кримінальному провадженні заявлявся цивільний позов про відшкодування моральної шкоди, однак у вироку відсутня вказівка щодо рішення суду за цим позовом.

Посилаючись на такі обставини, прокурор просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною за ст. 382 ч. 1 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу у розмірі 800 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 13600 грн.

Заслухавши суддю доповідача щодо суті вироку та поданих апеляційних скарг, думку прокурора ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_10 про підтримку апеляційних скарг, думку захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та пояснення обвинуваченої ОСОБА_7 про заперечення апеляційних скарг, піддавши аналізу доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи відносно ОСОБА_7 вирок, допустив неповноту судового розгляду, невідповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Колегія суддів знаходить передчасними висновки суду в частині визнання судом недопустимими наявних в матеріалах провадження відеозаписів обставин невиконання ОСОБА_7 судового рішення зроблених потерпілим ОСОБА_10 , оскільки висновки суду в цій частині містять істотні суперечності.

З вироку суду вбачається, що суд, надавши оцінку інформації на відеозапису наданому потерпілим за 26 листопада 2016 року, дійшов висновку, що цей відеозапис узгоджується з табелями обліку робочого часу та графіку роботи обвинуваченої ОСОБА_7 у фізичної особи підприємця ОСОБА_18 і доводить позицію захисту з приводу того, що 26 листопада 2016 року у ОСОБА_7 був робочий день з 8 00 год. до 20 00 год. При цьому, далі по тексту судового рішення суд всі відеозаписи, зокрема і відеозапис за 26 листопада 2016 року, суд визнає недопустимими доказами, оскільки він отриманий у спосіб, що не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

На думку колегії суддів, вказані висновки суду містять істотні суперечності щодо оцінки, як доказу, наявного в матеріалах провадження відеозапису за 26 листопада 2016 року.

Колегією суддів, виходячи з вимог апеляційних скарг, було досліджено всі наявні в матеріалах провадження відеозаписи, з яких вбачається, що всі відеозаписи були зроблені у відкритій для обвинуваченої ОСОБА_7 формі і не на всіх відеозаписах обвинувачена ОСОБА_7 заперечувала проти того, що б потерпілий здійснював відео зйомку їх спільно спілкування з приводу порядку зустрічей ОСОБА_10 з його неповнолітньою донькою.

Крім того, колегією суддів було встановлено, що на частині відеозаписів потерпілий ОСОБА_10 веде зйомку самого себе, де пояснює своє бачення подій пов`язаних з виконанням рішення Ковпаківського районного суду м. Суми, від 22 червня 2016 року, у справі № 92/2788/16 ц.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст. 307 ЦК України, колегія суддів знаходить передчасними висновки суду в частині визнання судом недопустимими доказами всіх наявних в матеріалах провадження відеозаписів наданих потерпілим ОСОБА_10 .

При цьому, колегія суддів не може погодитись й з мотивами суду, що порядок отримання відеозаписів фактично має ознаки слідчих дій, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що відеозаписи були зроблені не органами досудового розслідування, а потерпілим, який відповідно до ст. 56 КПК України, має право подавати докази на підтвердження своєї заяви про вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи такі обставини, колегія суддів виходячи з неповноти судового розгляду та невідповідності висновків фактичним обставинам справи в частині надання оцінки судом наявним в матеріалах провадження відеозаписам, не може погодитись з вироком суду та вважає його таким, який відповідно до ст. ст. 409; 410; 411 КПК України підлягає скасуванню.

Знаходить сумнівним колегія суддів й висновок суду в частині повторності дій ОСОБА_7 по невиконанню нею судового рішення за обставин пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, оскільки за змістом рішення Ковпаківського районного суду м. Суми, від 22 червня 2016 року, у справі № 592/2788/16 ц, його виконання має триваючий характер, який розпочинається з часу набрання рішенням законної сили і триває до настання певних обставин, що мають юридичне значення, зокрема, до настання повноліття дитини, відмови позивача від виконання судового рішення і так далі, а тому у даному випадку залежно від поведінки обвинуваченої особи, об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 ч. 1 КК України, може мати ознаки триваючий характеру дій чи бездіяльності направлених на невиконання судового рішення в цілому.

Крім того, колегією суддів встановлено й істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, що ставить під сумнів законність ухваленого судом першої інстанції вироку.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що потерпілим ОСОБА_10 у кримінальному провадженні відповідно до ст. 128 КПК України був поданий цивільний позов про відшкодування обвинуваченою ОСОБА_7 моральної шкоди (т. 1 а. п. 21).

За змістом ст. 374 ч. 3 п. 1 КПК України, у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд, зокрема рішень про заявлені у справі цивільні позови.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції недотримався, оскільки дійшовши висновку про виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ст. 382 ч. 1 КК України, в порушення ст. ст. 129 ч. 3; 374 ч. 3 п. 1 КПК України, суд не навів мотивів та не прийняв рішення щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 про стягнення на його користь з обвинуваченої ОСОБА_7 моральної шкоди, чим суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

З огляду на викладене, вирок суду не може вважатись законним й з цих підстав, а тому відповідно до ст. ст. 409 ч. 3; 412 ч. 1 КПК України підлягає скасуванню.

Скасовуючи вирок суду з наведених підстав, колегія суддів вважає необхідним призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції, оскільки встановлені колегією суддів порушення судом вимог кримінального процесуального закону полягають у не прийнятті судом першої інстанції рішень за цивільним позовом у справі, зокрема в частині заявленого потерпілим цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, який не може бути вирішений судом апеляційної інстанції, так як суд першої інстанції зовсім не прийняв рішення за позовом, а суд апеляційної інстанції не вправі перебирати на себе функцію суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог по справі, які ніяким чином не вирішені судом.

Виходячи з того, що колегія суддів прийшла до висновку про необхідність скасування вироку з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції, то апеляційні вимоги потерпілого ОСОБА_10 та прокурора у кримінальному провадженні щодо оцінки судом апеляційної інстанції наявних в матеріалах провадження доказів, в обґрунтування обвинувачення, не можуть бути задоволені, оскільки, відповідно до ст. 415 ч. 2 КПК України, оцінка доказів, як щодо обвинувачення ОСОБА_7 , так і виправдування, повинна бути здійснена судом першої інстанції при новому судовому розгляді.

Керуючись ст. ст. 404; 405; 407; 409 412; 415; 418; 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_10 та прокурора у кримінальному провадженні, задовольнити частково.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми, від 17 вересня 2019 року, відносно ОСОБА_7 , скасувати.

Призначити новий судовий розгляд матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ст. 382 ч. 1 КК України у суді першої інстанції іншим складом суду.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4