Ухвала
Іменем України
20 лютого 2020 року

м. Київ
справа № 727/3723/19
провадження № 51-841 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 04 листопада 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 17 січня 2020 року,
встановив:
Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 04 листопада 2019 року
ОСОБА_4 ,
громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_5 , рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржуються.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 17 січня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у сховище, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку.
Як вбачається із касаційної скарги, засуджений порушує питання про перегляд вищевказаних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, через суворість. При цьому посилається на ту обставину, що судом першої інстанції не враховано те, що вину у скоєнні злочинів він визнав повністю, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, має на утриманні двох неповнолітніх і хворих дітей, частково відшкодував шкоду потерпілим, які просили не карати його суворо, раніше не судимий, має позитивну характеристику за місцем проживання, хоче відшкодувати завдану ним шкоду.
Враховуючи наведене, засуджений просить призначити йому покарання, не пов?язане з позбавленням волі.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України, в касаційній скарзі не оспорюється.
Доводи касаційної скарги засудженого про порушення щодо нього загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону були дотримані, про що свідчить нижченаведене.
Доводи касаційної скарги засудженого про не врахування в повній мірі судами першої та апеляційної інстанції при призначенні йому покарання обставин, які пом`якшують покарання, позитивно характеризують його особу, обґрунтованими визнати не можна.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті Особливої частини цього кодексу.
Як випливає з наданих до суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, врахував дані, які характеризують особу винного, усі обставини в сукупності, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину, зокрема: позитивну характеристику за місцем проживання, те, що він своїми послідовними, правдивими показами сприяв розкриттю злочину, що на його утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей, стан його здоров?я. Ці обставини обґрунтовано визнано судом такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину та дають підстави для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, тяжкість скоєних кримінальних правопорушень, які кваліфікуються як тяжкі умисні злочини, кількість епізодів злочинної діяльності, особу ОСОБА_4 , який за місцем проживання характеризується позитивно, офіційно не працевлаштований, є особою молодого віку, має на утриманні двох малолітніх дітей, раніше в силу ст. 89 КК України не судимий, обставину, що пом?якшує покарання, щире каяття та визнання повністю ним своєї вини, активне сприяння розкриттю злочину та часткове відшкодування шкоди, суд обґрунтовано призначив засудженому покарання, яке він має відбувати реально, із застосуванням ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Висновок суду про необхідність обрання засудженому покарання у виді реального позбавлення волі належно вмотивований та відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Керуючись цією нормою закону про кримінальну відповідальність, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про те, що наведені вище дані про особу винного, тяжкість вчиненого ним злочину, кількість епізодів злочинної діяльності, вчинених як самим обвинуваченим, так і за попередньою змовою групою осіб, мотив і мета, не свідчать про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідає вимогам кримінального закону, підстави для застосування до засудженого положень ст. 75 КК України відсутні.
Таким чином, підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через його суворість, а також підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, про що він зазначає у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
В свою чергу, при розгляді апеляційної скарги засудженого, у якій порушувалось питання про невідповідність ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через наявність ряду пом`якшуючих обставин, суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу засудженого залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Тому колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. ст. 50, 65 КК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 04 листопада 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 17 січня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3