справа № 439/260/19
провадження № 1-кп/439/91/19
УХВАЛА
судового засідання
17 грудня 2019 року м. Броди
Бродівський районний суд Львівської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , їх представника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286 КК України, -
Захисник вважає, що фактичні дані, що містяться такому документі, є очевидно недопустимим доказом, оскільки не відкриті стороні захисту у порядку, визначеному статтею 290 КПК України. На його думку, будь яка інформація з Єдиного реєстру досудових розслідувань є статистичною, а тому не може використовуватись як доказ при прийнятті процесуальних рішень у кримінальному провадженні; ЄРДР засвідчує лише початок досудового розслідування.
Заявник просить врахувати, що відповідно до п. 3 Розділу І Положення метою ведення ЄРДР є:
- реєстрація кримінальних правопорушень (проваджень) та обліку прийнятих під час досудового розслідування рішень, осіб, які їх учинили, та результатів судового провадження;
- оперативного контролю за додержанням законів під час проведення досудового розслідування;
- аналізу стану та структури кримінальних правопорушень, вчинених у державі;
- інформаційно-аналітичного забезпечення правоохоронних органів.
Він зауважив, що такі його висновки повністю узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26.03.2019 у справі № 807/1456/17. У пунктах 42-45 цієї постанови зазначено: «Використання поліцією відображених у Реєстрі відомостей, як і інша діяльність цього органу, відповідно до частини першої статті 8 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон України № 580-VIII) може здійснюватися виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статті 25, 26 Закону № 580-VIII передбачають повноваження поліції щодо формування, наповнення та підтримання в актуальному стані баз даних єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України стосовно зареєстрованих кримінальних правопорушень, результатів їх розгляду у судах, а також обвинувачених, обвинувальний акт щодо яких направлено до суду. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що діяльність уповноважених службових осіб поліції, як і інших правоохоронних органів, щодо інформаційного наповнення ЄРДР полягає в офіційному фіксуванні здійснених у кримінальному провадженні процесуальних дій та прийнятих процесуальних рішень і є похідною від них. Внесення до Реєстру відомостей про закінчення досудового розслідування в одній з установлених КПК України форм, у тому числі звернення до суду з обвинувальним актом, саме по собі не впливає на юридичне становище особи, не змінює характеру й обсягу її прав та обов`язків та існуючого стану правовідносин, а також не містить ознак управління діяльністю інших суб`єктів. Набуття особою статусу обвинуваченого та подальший рух справи на стадії судового розгляду є правовими наслідками передбачених законом процесуальних дій слідчого, прокурора - складання обвинувального акта та направлення його до суду (частина друга статті 42 КПК України), а не наслідками відображення інформації про ці дії у відповідній базі даних». Внесення до ЄРДР будь-яких відомостей, що не стосуються початку досудового розслідування, аж ніяк не є свідченням прийняття рішень у кримінальному процесі.
У пункті 56 згаданої постанови Велика Палата Верховного суду робить висновок: «Внесення інформації до Реєстру є передбаченим законом фіксуванням комплексу вчинених у кримінальному провадженні процесуальних дій - офіційного пред`явлення особі обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, а також подальшого руху справи на стадії судового розгляду з метою розрахунку показників, пов`язаних з результатами розслідування і розкриття кримінальних правопорушень».
Захисник ОСОБА_8 вважає, що будь-які спроби прокурора надати суду інформацію з ЄРДР, яка може свідчити про призначення прокурора чи направлення провадження за підслідністю, порушує вимоги кримінального процесуального закону.
Той факт, що керівник органу досудового розслідування не приймав рішення про призначення ОСОБА_10 прокурором у цьому кримінальному провадженні, а той не передавав матеріали досудового розслідування за підслідністю, на думку захисника, підтверджується ще й наступним.
Частина 1 ст. 111 КПК України визначає, що повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий повідомляє певного учасника кримінального провадження про:
1) дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії;
2) прийняте процесуальне рішення;
3) здійснену процесуальну дію.
Частина 1 ст. 110 КПК України дає тлумачення процесуального рішення це всі рішення прокурора. Проте, підозрюваному ОСОБА_7 та його захисникам не повідомлялось про всі процесуальні рішення прокурора, у тому числі з приводу призначення так званих процесуальних керівників та передачі матеріалів за підслідністю.
В судовому засіданні обвинувачений та його захисник ОСОБА_9 вимоги захисника ОСОБА_8 підтримали.
Прокурор, потерпілі та їх представник просять відмовити у задоволенні клопотання захисника.
Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши обставини клопотання, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання з таких підстав.
Згідно зі ст. 2 КПК України єдиним засобом досягнення цілей кримінального провадження є додержання належної процедури доказування з метою отримання достовірної інформації щодо події кримінального правопорушення чи пов`язаних із нею обставин, яка може бути використана для підтвердження винуватості або невинуватості особи у вчиненні злочину. Завданнями кримінального провадження є захист особи від злочинів, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожен, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений.
Згідно зі ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Відповідно до ч. 2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Згідно ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 94 КПК України кожен доказ у кримінальному провадженні має оцінюватися з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Обвинувальними доказами є фактичні дані, які вказують на обставини, що свідчать про вчинення кримінального правопорушення певною особою; виправдувальні докази вказують на обставини, які спростовують вчинення особою правопорушення.
Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 290 КПК прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими можуть бути використані для доведення невинуватості чи меншого ступеня винуватості обвинуваченого або сприяти пом`якшенню покарання.
Згідно з ч. 12 ст. 290 КПК, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. Виходячи із цільової спрямованості цих положень, суд має створювати належні умови для реалізації права обвинуваченого на захист, засад рівності сторін, презумпції невинуватості та забезпечення справедливого судового розгляду та виконання завдань кримінального провадження.
На думку суду, не відповідає дійсності твердження захисника ОСОБА_8 про те, що даними з ЄРДР про рух кримінального провадження прокурор намагається підтвердити процесуальні рішення про призначення у цьому кримінальному провадженні прокурором заступника керівника Бродівського відділу Радехівської місцевої прокуратури ОСОБА_10 та передачу ним матеріалів досудового розслідування за підслідністю, адже таке рішення прийнято 29.08.2018 року заступником керівника Радехівської місцевої прокуратури молодшим радником юстиції ОСОБА_11 , про що ним винесено постанову, досліджену в судовому засіданні (том 4 а.с. 14). А підслідність за прокуратурою Львівської області визначено Постановою заступника керівника Бродівського відділу Радехівської місцевої прокуратури ОСОБА_10 від 29.08.2018 року (том 4 а.с. 15).
Керуючись статтями 91-94, 369, 372 КПК України, суд
Повний текст ухвали складено 20 грудня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1