Ухвала
Іменем України
10 березня 2020 року

м. Київ
справа № 700/319/18

провадження № 51-336 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 14 березня 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року щодо ОСОБА_5 .
Вироком Лисянського районного суду Черкаської області від 14 березня 2019 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше

не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 192 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання

у виді штрафу у розмірі п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян,

що становить 850 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 здійснені ним судові витрати

у сумі 4000 гривень.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винним в тому, що він 17 серпня

2015 року у невстановлений слідством час прийшов до домоволодіння ОСОБА_4 , що знаходиться по АДРЕСА_2 , користуючись довірою останнього, під приводом позики отримав від ОСОБА_4 у тимчасове володіння належні потерпілому на праві власності кошти у сумі 1000 доларів США,

які в перерахунку на гривню відповідно до курсу Національного банку України станом на 17 серпня 2015 року становили 21750 гривень.
Крім того 01 вересня 2015 року ОСОБА_5 знову під приводом позики отримав

від ОСОБА_4 у тимчасове володіння належні потерпілому на праві власності кошти у сумі 1000 доларів США, які в перерахунку на гривню відповідно до курсу Національного банку України станом на 01 серпня 2015 року становили 21800 гривень. Про отримання грошових коштів ОСОБА_5 власноручно склав

дві письмові розписки, якими зобов`язався повернути кошти із відсотками.
Продовжуючи реалізацію свого умислу, ОСОБА_5 аналогічним шляхом у першій декаді 2015 року під приводом позики грошових коштів отримав від ОСОБА_4

у тимчасове володіння належні потерпілому на праві власності кошти у сумі 500 доларів США, що в перерахунку на гривню відповідно до курсу Національного банку України станом на 10 вересня 2015 року становили 10900 гривень, які усною обіцянкою зобов`язався повернути.
Таким чином, шляхом зловживання довірою за відсутності ознак шахрайства ОСОБА_5 заволодів коштами ОСОБА_4 , чим заподіяв останньому матеріальної шкоди на загальну суму 54450 гривень, що в 50 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
У касаційній скарзі потерпілий, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки дій

ОСОБА_5 , порушує питання про скасування судових рішень на підставі невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке є явно несправедливим через м`якість. Вказує, що ОСОБА_5 і досі продовжує зловживати довірою, заподіюючи майнову шкоду не тільки фізичним особам, а й кредитним установам, жодним чином

не виконує рішень судів за цивільними позовами, виїхав з смт Лисянка, оскільки його постійно розшукують по місцю проживання батьків, у м. Києві у двох фірмах таксі пошкодив автомобілі та зник забравши гроші, під час розгляду справи перебував

у розшуку та був доставлений до суду примусово. Зазначає, що суди не врахували

ці обставини та призначили ОСОБА_5 мінімальне покарання, що передбачено санкцією статті КК, яке є явно несправедливим та занадто м`яким.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги потерпілого, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 192 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі потерпілим не оспорюються та не заперечуються.

Крім того потерпілий у своїй апеляційній скарзі також не оспорював вирок суду

в частині доведеності вини ОСОБА_5 та кваліфікацію його дій, а тому в цій частині вирок апеляційним судом не перевірявся.
Потерпілий порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог,

які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність

в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Водночас, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд відповідно до вимог статей 50, 65 КК врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК є злочином невеликої тяжкості, обставини, які пом`якшують покарання (повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину), відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також те, що ОСОБА_5 за місцем проживання характеризується задовільно, раніше не судимий, має на утриманні неповнолітніх дітей, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, врахував позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання та призначив покарання у межах санкції ч. 1 ст. 192 КК у виді штрафу, яке відповідає його меті, гуманності та справедливості.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо

ОСОБА_5 у порядку апеляційної процедури, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги потерпілого, дав на них мотивовану відповідь

й обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно виду та розміру покарання, призначеного засудженому, та не знайшов підстав для призначення більш суворого покарання, залишивши апеляційну скаргу потерпілого, яка за змістом аналогічна його касаційній скарзі, без задоволення.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_5 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення засудженого

та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Таким чином, доводи потерпілого про призначення ОСОБА_5 явно несправедливого покарання через його м`якість, а також неналежне врахування судами обставин справи, є необґрунтованими.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були

б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою слід відмовити.
Беручи до уваги наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

потерпілого ОСОБА_4 на вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 14 березня 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3