ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1413/20 Справа № 183/1850/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0003776 за апеляційними скаргами прокурора Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Новомосковськ Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз:
- 30.03.2016 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до 6 років 1 місяця 18 днів позбавлення волі. 30.03.2016 року звільнений по відбуттю строку покарання,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій, просить вирок суду змінити, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та зазначити у вступній частині вироку в повному обсязі непогашені судимості ОСОБА_8 , а також визнати протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 належними доказами у кримінальному провадженні; в іншій частині вирок залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, в порушення вимог п.4 ч.1 ст.374 КПК України, не повністю вказав відомості щодо непогашених судимостей ОСОБА_8 , обмежившись лише останньою, а саме щодо його засудження вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.03.2016 року. Однак, відповідно до довідки про судимості, ОСОБА_8 було засуджено: - вироком Новомосковського міського суду Дніпропетровської області від 21.10.1993 року за ч.3 ст. 81 КК України до 3 років позбавлення волі; - вироком Новомосковського міського суду Дніпропетровської області від 29.01.1996 року за ч.1 ст. 140 КК України до 4 років позбавлення волі; - вироком Новомосковського міського суду Дніпропетровської області від 09.01.2001 року за ч.2 ст. 140 КК України до 2 років виправних робіт; - вироком Новомосковського міського суду Дніпропетровської області від 04.05.2001 року за ч.2 ст. 140, ч.3 ст. 140, ч.3 ст. 42, ст. 43 КК України до 5 років позбавлення волі; - вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.06.2008 року за ч.2 ст.185, ч.1 ст. 263 ч.1 ст. 70 КК України до 2 років 3 місяців позбавлення волі; - вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.03.2012 року за ч.2 ст. 307, ст. 69 КК України до 4 років 8 місяців 28 днів позбавлення волі; - вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.03.2013 року за ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 70 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі; - вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.04.2013 року за ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 70 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі; - вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.03.2016 року за ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 70 КК України до 6 років 1 місяця 18 днів позбавлення волі.
Отже, суд, при вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_8 , вказані вище непогашені судимості не взяв до уваги.
Крім того, суд визнав неналежними доказами протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у зв`язку з технічними помилками у довідці, складеної слідчим до вказаних протоколів.
Однак, відповідно до ст.84 КПК України, фактично доказом є не протокол, а відомості, які він містить, а тим паче не довідка до нього, яка навіть не є додатком до протоколу. Вказані протоколи містять відомості щодо впізнання зазначеними свідками обвинуваченого ОСОБА_8 , який зображений на фото. Це також підтверджується отриманими безпосередньо судом в судовому засіданні показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які повідомили, що вони впізнали на фото ОСОБА_8 та вказали на нього в залі судового засідання.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при призначенні покарання не взято до уваги те, що він страждає на тяжкі захворювання.
Також вказує на те, що в ході судового засідання 22.01.2020 року суд його видалив із зали судового засідання, а тому судові засідання проходили у його відсутність.
Зазначає, що він неодноразово заявляв клопотання про надання йому перекладача, оскільки він володіє російською мовою, однак суд йому відмовив, чим порушив його права на захист.
Посилається на те, що кримінальне провадження щодо нього сфальсифіковане, а тому він надав клопотання суду про виклик працівників поліції, який задоволено не було.
Звертає увагу на те, що судом не було надано йому останнього слова та про вирок він дізнався по телефону.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та закрити кримінальне провадження.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено право обвинуваченого на захист, оскільки він неодноразово заявляв клопотання про надання йому перекладача, бо він не володіє українською мовою, однак судом йому було відмовлено.
Також обвинувачений ОСОБА_8 заявляв письмові клопотання про об`єднання двох кримінальних проваджень щодо нього (друге кримінальне провадження № 0002845 від 06.09.2017 року за ч.3 ст.185 КК України), які в один і той же час розглядались в Новомосковському міськрайонному суді Дніпропетровської області, однак в задоволенні цього клопотання було відмовлено, що призвело до погіршення стану ОСОБА_8 , оскільки щодо нього буде два вироки. Якщо два вироки будуть обвинувальними, то при призначенні покарання за сукупністю вироків не застосовується принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим, при цьому за цим вироком ОСОБА_8 призначено максимальне покарання за ч.3 ст.185 КК України, а по другому кримінальному провадженню вирок ще не ухвалений.
Вказує на те, що ОСОБА_8 ухвалою суду від 22.01.2020 року був видалений із зали судового засідання на весь час судового розгляду, чим було порушено його право на захист, оскільки обвинувачений був позбавлений права на виступ в судових дебатах і права на останнє слово, крім того, пояснень щодо його обвинувачення він в суді також не надавав.
Зазначає, що 24.01.2020 року в судовому засіданні було оголошено письмове клопотання ОСОБА_8 про допит всіх понятих та працівників поліції, які приймали участь у слідчих та розшукових діях під час досудового розслідування. Суд це клопотання задовольнив частково, тільки в частині допиту понятих, які приймати участь у слідчому експерименті - ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , однак в подальшому судом було з`ясовано, що свідок ОСОБА_13 працює в Новомосковському відділку поліції, тобто є працівником правоохоронних органів і не може бути понятим (ст.223 ч.7 КПК України). При цьому свідок ОСОБА_14 так і не був допитаний в судовому засіданні, бо на виклики суду не з`явився.
Посилається на те, що судом не були допитані всі свідки, вказані в реєстрі матеріалів досудового розслідування, а саме свідок ОСОБА_15 , хоча ОСОБА_8 в своїх письмових та усних клопотаннях неодноразово наполягав на їх допиті.
Звертає увагу на те, що в обвинувальному акті зазначено, що крадіжка майна потерпілої ОСОБА_16 відбулася 10 січня 2017 року. Прокуратура обвинувальний акт не змінювала, але суд в своєму вироку вказав, що цей епізод злочинної діяльності мав місце 10 січня 2018 року.
Вказує на те, що багато письмових доказів складено з процесуальними порушеннями. Так, протокол огляду від 06.02.2018 року має рукописний текст, частково не зрозумілий та викладений російською мовою. Протокол огляду місця події від 18.12.2017 року також має рукописний текст, викладений російською мовою. Ці письмові докази є неналежними, бо порушені норми ст.29 КПК України про те, що кримінальне провадження здійснюється державною мовою.
Стверджує, що вина ОСОБА_8 не доведена. В суді першої інстанції не встановлено достатніх доказів для доведеності винуватості ОСОБА_8 і вичерпані можливості їх отримати. Потерпілим не відомо, хто вчинив злочин щодо викрадення їх майна. Очевидців вчинення злочину немає. Допитані свідки не вказують на ОСОБА_8 , як на особу, яка вчинила ці крадіжки. Висновки товарознавчих експертиз лише підтверждують вартість викраденого майна, але не доводять, що крадіжки вчинив саме ОСОБА_8 .
Зазначає, що обвинувачений, який має худорляву статуру та страждає на певні захворювання не мав змоги здійснити крадіжку майна потерпілих ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які мали місце 18.11.2017 року та 02.12.2017 року, оскільки неможливо викрасти це майно за одне проникнення у сховище, без транспортних засобів, без спільників, а тому не встановлений спосіб вчинення кримінального правопорушення.
Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_10 є зацікавленими особами, бо саме в них вилучалося деяке викрадене майно, а тому вони можуть оговорювати ОСОБА_8 , щоб самим уникнути відповідальності.
Також зазначає, що більша частина майна повернута потерпілим, позовів в кримінальному провадженні немає, жоден з потерпілих не наполягав на суворому покаранні.
Вказує на те, що ОСОБА_8 страждає на певні тяжкі хвороби, перебуває на обліку у лікаря - інфекціоніста та фтізіатра, до ув`язнення проходив курс лікування від СНІДу в Новомосковській ЦМЛ, а тому призначене судом покарання є занадто суворим.
Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років; також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.
За обставин, викладених у вироку, 18.11.2017 року приблизно о 00.20 годині ОСОБА_8 проходив біля території домоволодіння АДРЕСА_2 , де в цей час у нього раптово виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна з території вказаного домоволодіння, яке належить ОСОБА_17 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, 18.11.2017 року приблизно о 01.00 годині, ОСОБА_8 підійшов до домоволодіння АДРЕСА_2 , після чого через паркан проник на його територію, де побачив господарське приміщення. Припускаючи, що в даному приміщенні можуть знаходитися речі, які мають матеріальну цінність, ОСОБА_8 , за допомогою раніше заготовленого металевого предмету, зірвав навісний замок на дверях будинку, відкрив двері та проник всередину приміщення, де побачив: електрокосу «Vitals EZT 144 vs», велосипед «Magelan Tucana, велосипед «Welsus», рубанок 600 WT «STARTEX TF-PP005», які належать ОСОБА_17 , та які вирішив викрасти, після чого через вхідні двері, з метою викрадення, виніс вказані речі з господарського приміщення.
Тобто діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, ОСОБА_8 викрав вказане майно, після чого з місця вчинення злочину зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_17 матеріальну шкоду на загальну суму 9093,98 грн.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_8 02.12.2017 року приблизно о 22.00 годині, проходив біля території домоволодіння АДРЕСА_3 , де в цей час у нього раптово виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна з території вказаного домоволодіння.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, 02.12.2017 року приблизно о 02.05 годині ОСОБА_8 через паркан, який огороджує територію домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , проник на його територію, яке належить ОСОБА_18 , де діючи умисно, з корисливих мотивів, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, вчиняючи злочин повторно, викрав дві чавунні батареї на п`ять секцій вартістю 1286 грн та дві чавунні батареї на чотири секції вартістю 777,60 грн, які знаходились у дворі. Після цього ОСОБА_8 з місця вчинення злочину втік, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_18 матеріальну шкоду на суму 2063,60 грн.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_8 10.01.2018 року приблизно о 00.20 годині, проходив біля території домоволодіння АДРЕСА_4 , де в цей час у нього раптово виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна з території вказаного домоволодіння.
Реалізуючи свій злочинний умисел, 10.01.2018 року приблизно о 01.00 годині ОСОБА_8 , підійшов до домоволодіння АДРЕСА_4 , після чого через паркан проник на його територію, де побачив господарське приміщення. Припускаючи, що в даному приміщенні можуть знаходитися речі, які мають матеріальну цінність, ОСОБА_8 , за допомогою раніше заготовленого металевого предмету, зірвав навісний замок на дверях будинку, відкрив двері та проник всередину приміщення, де побачив: велосипед марки «Салют» з сідлом марки «Grand Star», які належать ОСОБА_16 , та які вирішив викрасти, після чого через вхідні двері, з метою викрадення, виніс вказані речі з господарського приміщення.
Тобто, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, викрав вказане майно, а саме: велосипед марки «Салют» та сідло від велосипеду марки «Grand Star», після чого, ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_16 матеріальну шкоду на загальну суму 1396,70 грн.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_8 в середині лютого 2018 року приблизно о 00.10 годині проходив біля території домоволодіння АДРЕСА_5 , де в цей час у нього раптово виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна з території вказаного домоволодіння.
Реалізуючи свій злочинний умисел, в середині лютого 2018 року приблизно о 01.30 годині ОСОБА_8 підійшов до домоволодіння АДРЕСА_5 , після чого через паркан проник на його територію, де побачив господарське приміщення. Припускаючи, що в даному приміщенні можуть знаходитися речі, які мають матеріальну цінність, ОСОБА_8 , через незачинені двері проник всередину приміщення, де побачив кутову шліфувальну машинку фірми «DWT ws-230», яка належить ОСОБА_19 , та яку вирішив викрасти, після чого через вхідні двері з метою викрадення виніс вказані речі з господарського приміщення.
Тобто діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, викрав вказане майно, після чого, ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_19 матеріальну шкоду на суму 787,47 грн.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги прокурора та заперечувала щодо задоволення інших апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги та відповідно до узгодженої позиції просили призначити новий судовий розгляд, та заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника підлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Однак, аналізуючи матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ці вимоги кримінального процесуального закону судом дотримані не були. Оскаржене рішення щодо ОСОБА_8 суд постановив з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, що є безумовною підставою для його скасування.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинуваченим ОСОБА_8 неодноразово було подано клопотання про допит понятих у цьому кримінальному провадженні, крім того захисником обвинуваченого ОСОБА_7 подано аналогічне клопотання, а саме про допит понятих, які вказані в протоколі слідчого експерименту від 26.03.2018 року - ОСОБА_14 та ОСОБА_13 (а.п. 1-2 т.3), яке судом першої інстанції в судовому засіданні від 24.01.2020 року було задоволено (а.п.3 т.3).

07.02.2020 року в судовому засіданні місцевого суду було допитано свідка ОСОБА_13 (а.п. 10-11 т.3), при цьому двічі відкладався розгляд цього провадження для виклику свідка ОСОБА_14 .

Відповідно до ч.1 ст.327 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом свідок, спеціаліст, перекладач або експерт, заслухавши думку учасників судового провадження, суд після допиту інших присутніх свідків призначає нове судове засідання і вживає заходів для його прибуття. Суд також має право постановити ухвалу про привід свідка та/або ухвалу про накладення на нього грошового стягнення у випадках та в порядку, передбачених главами 11 та 12 цього Кодексу.
Суд першої інстанції вказані вимоги не виконав, оскільки матеріали провадження не містять жодних повідомлень про виклик свідка ОСОБА_14 для розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , також судом не постановлювалась ухвала про привід вказаного свідка.

Разом з цим, в судовому засіданні від 19.02.2020 року, після того як прокурор та захисник повідомили, що вони не мають можливості забезпечити явку свідка ОСОБА_14 , суд ухвалив закінчити з`ясування обставин і перевірки їх доказами та перейшов до судових дебатів, хоча захисник звертала увагу суду на те, що це клопотання обвинуваченого щодо допиту вказаного свідка було задоволено (а.п. 19 т.3) і він видалений із зали судового засідання, перебуває під вартою та не може забезпечити явку свідка ОСОБА_14 , однак суд не вжив заходів щодо забезпечення явки цього свідка.

Таким чином, місцевим судом не було вжито заходів для прибуття свідка ОСОБА_14 до суду першої інстанції, а тому суд залишив недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.330 КПК України, якщо обвинувачений порушує порядок у залі судового засідання або не підкоряється розпорядженням головуючого у судовому засіданні, останній попереджає обвинуваченого про те, що в разі повторення ним зазначених дій його буде видалено з зали судового засідання. При повторному порушенні обвинуваченим порядку судового засідання він може бути видалений за ухвалою суду з зали засідання тимчасово або на весь час судового розгляду.
Проте судом зазначені вимоги кримінального процесуального закону не дотримано.
Так, відповідно до журналу судового засідання від 22.01.2020 року, під час допиту свідка ОСОБА_9 , головуючий декілька разів зробив зауваження обвинуваченому з приводу порушення ним порядку в залі суду та не надання можливості допитувати вказаного свідка (а.п. 241-242 т.2), після чого суд ухвалою від 22.01.2020 року за неодноразові порушення порядку судового засідання та не реагування на зауваження головуючого видалив обвинуваченого ОСОБА_8 з зали судового засідання на весь час судового розгляду (а.п. 245-246 т.2).
Разом з цим, відповідно до технічного запису судового засідання від 22.01.2020 року, після зауважень щодо порушення ОСОБА_8 порядку в залі суду, головуючим не було попереджено обвинуваченого про те, що в разі повторення ним зазначених дій його буде видалено з зали судового засідання, окрім того у своєму рішенні суд не обгрунтував, чому він видаляє обвинуваченого на весь час судового розгляду, а не на час допиту свідка ОСОБА_9 , під час допиту якого обвинувачений порушив порядок в залі судового засідання.
Крім того, відповідно до ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Згідно із ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою - формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Зазначені вимоги закону місцевим судом було дотримано не в повному обсязі, оскільки в обвинувальному акті щодо ОСОБА_8 зазначено, що крадіжка майна потерпілої ОСОБА_16 відбулася 10.01.2017 року, проте суд першої інстанції у вироку зазначив, що цей епізод злочинної діяльності мав місце 10.01.2018 року, при цьому не обгрунтував у своєму рішенні чому він встановив саме цю дату, яка не відповідає обвинувальному акту, з урахуванням того, що відповідно до матеріалів кримінального провадження вказаний обвинувальний акт прокурором не змінювався.
Допущені порушення кримінального процесуального закону, відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України, є істотними і такими, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Разом з цим, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника щодо не призначення судом першої інстанції обвинуваченому перекладача є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 є громадянином України, народився та весь час проживав у м. Новомосковськ Дніпропетровської області, та в цьому ж місті отримав повну середню освіту, окрім того, як встановлено судом апеляційної інстанції обвинувачений неодноразово судимий, зокрема вироками Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.03.2013 року, 27.06.2014 року, 30.03.2016 року, відповідно до яких, під час розгляду вказаних кримінальних проваджень перекладач не залучався.
Згідно з вимогами ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи у суді першої інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Частиною 1 статті 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України. Колегія суддів вважає, що такими загальними засадами кримінального провадження у цьому випадку є верховенство права та законність, дотримання яких не було забезпечено судом під час розгляду кримінального провадження.
Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 7 КПК України, колегія суддів позбавлена можливості постановити кінцеве рішення у цьому кримінальному провадженні, зважаючи на допущенні істотні порушення судом першої інстанції вимог КПК України, а тому апеляційні скарги прокурора та захисника підлягають частковому задоволенню, апеляційна скарга обвинуваченого - задоволенню, а вирок суду щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції на підставі ст.ст. 412, 415 КПК України.
Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно усунути недоліки, вказані в ухвалі суду апеляційної інстанції, з дотриманням прав учасників кримінального провадження та вимог кримінального процесуального закону слід детально перевірити інші доводи апеляційних скарг учасників судового процесу, дати на них вичерпну відповідь, дотримуючись вимог статей 2, 7, 8, 9, 17 КПК України, ст.62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і в залежності від встановленого постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.
Відповідно до положень п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 419 КПК України, в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції зазначаються мотиви прийнятого рішення, в тому числі в частині запобіжного заходу, а в резолютивній частині - рішення щодо запобіжного заходу.
Колегія суддів вважає, що обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому підлягає продовженню, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, продовжують існувати ризики, що були підставою для продовження строку запобіжного заходу можливість переховуватись від суду, впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні та вчинення іншого кримінального правопорушення (а.п.127-128 т.2), оскільки розгляд провадження триває.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року задовольнити частково.
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року задовольнити.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року щодо ОСОБА_8 скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 до 31 липня 2020 року.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена в касаційному порядку.
Судді:

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4