Ухвала

Іменем України
22 травня 2020 року

м. Київ
провадження № 51-2388 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 березня 2020 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2020 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, жителя та зареєстрованого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, строком на 1 рік. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком терміном 1 рік.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат по кримінальному провадженні.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 березня 2020 року апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого залишено без задоволення, а вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2020 року - без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 19 червня 2019 року близько 00 годин 03 хвилини, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «ВМW 535LI» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Пирогова в м. Вінниці, в напрямку вулиці Гніванське шосе, в районі опори лінії електропередач № 28, не надавши переваги у русі, перед початком розвороту ліворуч не переконався, що даний маневр буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, порушив вимоги п.п. 2.9 (а), 10.1, ч. 2 п. 10.4, п. 2.10 (а, б, в, д) Правил дорожнього руху України та допустив зіткнення з мотоциклом «Suzuki DRZ-400», держаний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , який рухався у зустрічному напрямку та який внаслідок ДТП отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. Порушення вимог п. 10.1, ч. 2 п. 10.4 Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_5 знаходяться у причинному зв`язку із наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Зазначає, що суди лише формально врахували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особу винного, не взяли до уваги наявність пом`якшуючих обставин щирого каяття та добровільного відшкодування завданої шкоди. Вказане призвело до призначення надто суворого покарання.

В свою чергу апеляційний суд, в порушення вимог ст. 419 КПК України, не надав відповіді на усі доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 .

Просив вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 березня 2020 року скасувати, призначити покарання у виді штрафу, в межах передбачених санкцією ст. 286 КК України, без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

У касаційній скарзі захисник не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій засудженого. Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного через суворість.

На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними.

Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.

Апеляційним судом вірно вказано, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, який згідно з вимогами ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості.

Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженому міру примусу, суд послався на обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та добровільне відшкодування шкоди, спричиненої злочином, врахував обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, дані про особу винного, зокрема те, що він вперше вчинив злочин, не одружений, є студентом денної форми навчання, його молодий вік, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, думку потерпілого, який просив суворо не карати, а тому призначив покарання за ч. 1 ст. 286 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Разом з цим, урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, врахувавши готовність ОСОБА_5 до виправлення зі здійсненням суспільного впливу та під контролем органів пробації, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення останнього без реального відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України.

Крім цього, з урахуванням вищевикладеного, суд обґрунтовано прийшов до висновку про доцільність призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, строком на 1 рік.

Таким чином, доводи захисника про формальне врахування ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особи винного, а також ігнорування наявності пом`якшуючих обставин щирого каяття та добровільного відшкодування завданої шкоди є безпідставними.

Відповідно до ч.2 ст. 65 КК України більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

З урахуванням того, що злочин скоєно в стані алкогольного сп`яніння, та попереднього притягнення до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, суд вірно дійшов висновку, що менш суворий вид покарання буде недостатній.

В свою чергу, апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду, та вказав, що з огляду на обставини справи, наявність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, даних про особу обвинуваченого, судом належним чином вмотивовано призначення ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік та звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням, а встановлений іспитовий строк буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним в подальшому нових злочинів.

Із вказаним погоджується колегія суддів та вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нових злочинів.

На думку Верховного Суду, висновки судів попередніх інстанцій з урахуванням обставин цього кримінального провадження відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.

Переглянувши кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та обвинуваченого на вирок місцевого суду, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив викладені у них доводи, визнав їх безпідставними, мотивувавши своє рішення та зазначивши підстави, з яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Касаційна скарга захисника не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень.

Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.

З цих підстав Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 березня 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3