ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2091/19 Справа № 206/2456/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000253 за апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2019 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська,
непрацюючого, не одруженого, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 23.02.2018 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч.1 ст.185 , ч.2 ст.185 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з випробувальним терміном 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,
В с т а н о в и л а:

Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2019 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України , та призначено йому покарання у вигляді обмеження волі строком 1 рік.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків ОСОБА_8 частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2018 року 1 рік 1 місяць позбавлення волі, з урахуванням п.п. «б» п.1 ч.1 ст.72 КК України, де передбачено, що одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі, та остаточно призначено ОСОБА_8 до відбування покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 2 місяці.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним за наступних обставин.
Так, 07.03.2018 року приблизно о 13:00 годині потерпілий ОСОБА_10 знаходився поблизу будинку №77 по вул. 20-річчя Перемоги в місті Дніпро, де зустрів раніше йому незнайомого ОСОБА_8 , який тримав в руках металеву трубу. В цей між
ОСОБА_10 та ОСОБА_8 зав`язалась розмова, яка переросла в сварку з приводу можливої крадіжки останнім вказаної металевої труби з території садового товариства. В ході сварки у ОСОБА_8 раптово виник злочинний умисел, направлений на спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.
Керуючись раптово виниклим умислом на спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень та реалізуючи його, ОСОБА_8 , підійшовши до
ОСОБА_10 та знаходячись у безпосередній близькості, наніс останньому три послідовні удари кулаком своєї правої руки в область обличчя зліва, після чого, вважаючи свої дії доведеними до кінця, залишив місце скоєння злочину.
Умисними діями ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 889е від 28.03.2018, заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому кісток носу зі змішенням відламків, синців в обох параорбітальних областях, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як на три тижні (21 день).

В апеляційних скаргах:

- прокурор просить вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 27.05.2019 року скасувати в частині призначеного покарання. Ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді 1 років обмеження волі, на підставі 71 КК України, за сукупністю вироків частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2018 року 1 рік 1 місяць позбавлення волі, з урахуванням п.1.ч.1 ст. 72 КК України остаточно призначити покарання 1 рік 4 місяці позбавлення волі. В інший частині вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 27.05.2019 року залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що приймаючи до уваги характер і обставини вчиненого злочину, призначене судом остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_8 не відповідає принципам справедливості, обґрунтованості й індивідуалізації покарання, його не можна вважати достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Суд взагалі не врахував ступінь суспільної небезпеки злочину, скоєного обвинуваченим, який посягнув на одне з найцінніших соціальних благ - здоров`я людини. Зокрема, судом під час прийняття рішення про можливість призначення м`якого покарання не враховано низки обставин, а саме те, що ОСОБА_8 вчинив умисний злочин проти життя та здоров`я особи, внаслідок його протиправних дій потерпілому заподіяно шкоду здоров`ю, яке відповідно до ст. 3 Конституції України визнається однією з найвищих соціальних цінностей.
Така поведінка обвинуваченого свідчить про стійкість його умислу, направленого на вчинення запланованого злочину, який характеризується особливою підступністю, а звідси і підвищеною суспільною небезпечністю та свідчить про стійкість антисоціальної спрямованості особи.

- засуджений ОСОБА_8 з урахуванням доповнень до скарги просить вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2019 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким його виправдати за ч. 2 ст. 125 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що винесений вирок є незаконним та необґрунтованим з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, яка полягає у тому, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Зазначає, що на даний час працює у КП Теплокомунтранс, а 07.03.2018 року він йшов до підприємства Ласунка і по дорозі побачив металеву трубу, яку вирішив віднести в пункт прийому металобрухту і отримати гроші, щоб поїсти та повернутися на підприємство Ласунка для влаштування на роботу. Рухаючись по вул. 20-річчя Перемоги, він слухав в навушниках музику і зустрів раніше не знайомого ОСОБА_10 , який став на його шляху, махаючи руками. Коли витягнув з вуха навушник, то почув, як потерпілий лається па нього і провокує конфлікт. Також потерпілий намагався зателефонувати, і щоб він цього не зробив, він ногою спробував вибити в нього телефон, який він тримав біля голови. В результаті удару він ненавмисно заподіяв потерпілому тілесні ушкодження.
Вказує, що всі свідки, допитані судом першої інстанції, не бачили яким чином він заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_10 , бо прибули на місце конфлікту пізніше.
Вважає, що суд не міг на підставі лише одних тільки показань потерпілого визнати його винним в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Крім того, звертає увагу, що невідома група осіб його побила, а потім щодо нього відкрили незаконно кримінальне провадження. З невідомих причин до його організму потрапив хімічний препарат, за наслідками якого в нього частково пропадає пам`ять. Коли він проходить біля садового товариства, йому постійно погрожують, а потерпілий та його син побили його.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просила її задовольнити, заперечувала проти задоволення апеляції обвинуваченого.
Обвинувачений та його захисник, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю доповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто в тому числі ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.
Законним є судове рішення, постановлене за умови правильного застосування кримінального закону і дотримання при проваджені у справі кримінально-процесуального закону.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого на те, що судове слідство у справі проведено неповно і необ`єктивно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені зібраними у ній доказами, є необґрунтованими.
Матеріалами провадження підтверджено, що судове слідство у ньому проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено. Відповідно не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження органами досудового розслідування та судом обставин кримінального провадження. Висновки суду щодо доведеності винності ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, за який він засуджений, підтверджується сукупністю доказів, які зібрані з додержанням вимог кримінального процесуального закону та перевірені під час розгляду кримінального провадження, яким суд дав належну оцінку.
Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним за ч. 2 ст. 125 КК України, тобто у нанесенні потерпілому умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного злочину за вказаних у вироку обставин та кваліфікація його дій за ознаками ч. 2 ст. 125 КК України ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених судом доказах, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами і, зокрема, даними, що містяться в показаннях учасників судового провадження та даними досліджених в судовому засіданні документів. Будь-яких підстав, які б викликали сумнів у викладених висновках суду перевіркою матеріалів провадження не виявлено. Оскільки наведені докази зібрані у встановленому законом порядку і узгоджуються між собою, підстав піддавати сумніву їх достовірність та допустимість колегія суддів не вбачає.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження, технічного носія інформації фіксування судового провадження та журналу судового засідання встановлено, що суд першої інстанції провів всебічне, повне й неупереджене дослідження всіх обставин кримінального провадження, безпосередньо перевірив при судовому розгляді наявні у кримінальному провадженні докази, допитав обвинуваченого, потерпілого, свідків, перевірив письмові докази, яким дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.
На підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, суд обґрунтовано послався на показання під час судового розгляду потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також на матеріали письмових документів, а саме: протокол огляду місця події від 07.03.2018 року з фототаблицею до нього, протокол слідчого експерименту від 12.03.2018 року з фото-таблицею до нього, висновок судово-медичної експертизи № 889е від 28.03.2018 року.
Надаючи оцінку зазначеним доказам у своїй сукупності, колегія суддів не сумнівається у їх належності та допустимості, вважає такі докази достатніми для доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочинного діяння, а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Наведеними доказами, яким суд дав належну оцінку, спростовуються викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого доводи про те, що в його діях відсутній склад інкримінованого йому злочину, та що у провадженні немає об`єктивних доказів, які вказують на його вину.
Як убачається з матеріалів провадження, потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні надав свідчення, які повною мірою підтверджують дані, викладені у протоколі слідчого експерименту від 12.03.2018 року за його участю, а саме про те, що 07.03.2018 року, рухаючись територією дачного товариства «Радість» в напрямку вул. 20-річчя Перемоги в м. Дніпро, побачив раніше незнайомого йому ОСОБА_8 , який ніс на плечах металеву трубу, на запитання звідки в нього ця труба , останній повідомив, що несе її з дач, на що він, потерпілий, сказав Богатирю, що зателефонує до поліції. Раптом обвинувачений кинув вказану трубу та став наносити йому , потерпілому, удари руками в ніс та удар у скроню, від чого з носу потекла кров. Після чого обвинувачений повалив на землю, при цьому намагаючись забрати у нього мобільний телефон, однак він , потерпілий, не віддав обвинуваченому свій телефон. В подальшому ОСОБА_8 почав погрожувати йому, зазначивши, що якщо він, потерпілий, викличе поліцію, то заріже всю його сім`ю. Однак він подзвонив до служби «102» та своєму сину, які згодом приїхали , та вони всі разом направились до пункту прийому металобрухту, де і виявили ОСОБА_8 . Після чого він , потерпілий, звернувся до лікарні, де йому надали допомогу та виставили діагноз: струс мозку.
Дані свідчення підтверджуються й показами свідка ОСОБА_11 , який суду пояснив, що в березні 2018 року ним, як співробітником патрульної поліції, було отримано виклик про нанесення тілесних ушкоджень громадянину . Прибувши з напарником на місце , виявили потерпілого з тілесними ушкодженнями на обличчі, який розповів, що невідомий чоловік ніс з дачного товариства відрізок металевої труби, на що потерпілим було зроблено йому зауваження, після чого невідомий чоловік вдарив його в обличчя та пішов в бік пункту прийому металобрухту. Приїхавши до пункту, вони виявили чоловіка, схожого за описами на злочинця , яким виявився ОСОБА_8 , який не заперечував факт конфлікту з ОСОБА_10 . Після чого ОСОБА_8 був доставлений до Самарського ВП та здійснено виклик бригади «швидкої» медичної допомоги для потерпілого. Під час спілкування з ОСОБА_8 у останнього видимих тілесних ушкоджень не було та факту побиття його сином потерпілого він , як свідок, не бачив.
Вищезазначені показання цілком відповідають і поясненням свідка ОСОБА_12 , який суду показав, що працює на посаді інспектора в УПП Дніпропетровської області. 07.03.2018 року йому разом із напарником поступив виклик з Гаванської, 4. Приїхавши на місце, побачили потерпілого, у якого був зламаний ніс. В подальшому приїхав син потерпілого, разом з якими вони поїхали до пункту прийому металобрухту, де побачили обвинуваченого, який пояснив, що наніс потерпілому удар за його зауваження в його сторону. Після чого затримали ОСОБА_8 , а потерпілому викликали карету «швидкої» медичної допомоги. Факту нанесення сином потерпілого тілесних ушкоджень обвинуваченому не бачив та жодних видимих ушкоджень ОСОБА_14 не мав.
Всі вищенаведені свідчення узгоджуються і з показаннями свідка ОСОБА_13 про те, що потерпілий приходиться йому батьком. 07.03.2018 року близько 13 год. батько зателефонував йому та повідомив, що невідомий чоловік його побив, приїхавши на місце , побачив, що у батька кров на обличчі. Потім разом із батьком та поліцейськими поїхали до пункту прийому металобрухту , де побачили обвинуваченого, який раптово впав на землю, він, свідок, намагався його підняти, однак співробітники поліції не дозволили йому. Жодних тілесних ушкоджень обвинуваченому не наносив.
Правильність та об`єктивність вищезазначених доказів підтверджується також матеріалами письмових документів, які містяться в матеріалах провадження, а саме:
- протоколом огляду місця події від 07.03.2018 року з фототаблицею до нього, з якого вбачається, що було проведено огляд території за адресою: АДРЕСА_2 , де були виявлені плями бурого кольору, що підтверджує покази потерпілого про місце нанесення ОСОБА_8 йому тілесних ушкоджень (т.1 а.п.9-11);
- протоколом слідчого експерименту від 12.03.2018 року з фото-таблицею до нього, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_10 в присутності понятих розказав про механізм нанесення ОСОБА_8 йому тілесних ушкоджень, що також підтверджується висновком додаткової судово-медичної експертизи № 891е від 28.03.2018 року, згідно якої локалізація та характер виявлених тілесних ушкоджень у потерпілого не суперечить механізму їх утворення , на який вказував останній під час слідчого експерименту (т. 1 а.п. 18-22, 35-36);
- висновком судово-медичної експертизи № 889е від 28.03.2018 року про те, що у потерпілого ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому кісток носу зі змішенням відламків, синців в обох параорбітальних областях, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як на три тижні (21 день) (т. 1 а.п. 28-30).
Вивченням матеріалів справи не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення вищевказаних доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів.
Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу не підтверджені доводи обвинуваченого про те, що судом не були взяті до уваги його показання в частині непричетності до інкримінованого злочину, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та погоджується з судом першої інстанції, який критично віднісся до відповідних свідчень обвинуваченого та цілком правильно визнав їх такими, що не підтверджуються, а взагалі спростовуються іншими доказами по кримінальному провадженню. Суд апеляційної інстанції також вважає це певною лінією захисту з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене правопорушення.
Так, суд першої інстанції цілком вірно зазначив, що доводи обвинуваченого про те, що його дії були спрямовані на захист від дій потерпілого ОСОБА_10 , який викликав свого сина ОСОБА_13 , а той в своє чергу наніс йому, обвинуваченому, тілесні ушкодження, спростовуються показами потерпілого та свідків співробітників патрульної поліції, які вказували на ту обставину, що син потерпілого приїхав разом із ними вже після того, як потерпілому ОСОБА_10 були нанесені тілесні ушкодження, тому суд вважає, що факт вчинення потерпілим ОСОБА_10 дій, які могли б бути розцінені ОСОБА_8 як посягання на охоронювані законом його права та інтереси , а також створення реальної загрози заподіяння шкоди за участі сина, не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстави для виникнення стану необхідної оборони були відсутні.
Також місцевий суд, на думку колегії суддів, надав правомірну оцінку твердженням обвинуваченого про відсутність доказів нанесення саме ним тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 та наявності у нього прямого умислу на їх спричинення, оскільки дійсно факт нанесення тілесних ушкоджень не оспорюється й самим обвинуваченим. При цьому жодних намагань з боку потерпілого, спрямованих на спричинення тілесних ушкоджень обвинуваченому, не було, і в даному конфлікті ОСОБА_8 мав значну перевагу над потерпілим, враховуючи різницю у віці та фізичних даних.
Аналізуючи позицію обвинуваченого ОСОБА_8 , співставляючи її з обвинуваченням, що йому інкримінується, а також з показами учасників судового провадження та з іншими доказами, дослідженими судом, які повністю викривають обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, колегія суддів робить висновок про те, що вищезазначені покази та інші наведені судом докази мають характер логічних, послідовних та об`єктивних. Зазначені докази винуватості ОСОБА_8 є такими, що доповнюють одне одного, є належними, достовірними, допустимими, достатніми та такими, що не суперечать Конституції та нормам КПК України.
З урахуванням наведеного, виходячи з того, що доводи обвинуваченого не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження доказами у всій своїй сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги апеляційної скарги останнього про необхідність скасування вироку як винесеного з суттєвими порушеннями процесуальних норм та виправдання останнього за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, задоволенню не підлягають.
Колегія суддів вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності, врахувавши поведінку всіх учасників під час вчинення злочину, суд дійшов обґрунтованого висновку про винність ОСОБА_8 у завданні потерпілому умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, за наведених у вироку обставин і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 125 КК України. За таких обставин вважати, що ОСОБА_8 невмотивовано засуджено за вказані злочинні дії, немає підстав. Тому доводи обвинуваченого є необґрунтованими, оскільки на підставі тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку злочину. Так як вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження слідчими органами та судом обставин справи, не має підстав вважати, що у справі допущена суттєва неповнота досудового або судового слідства, яка викликає необхідність скасування вироку в частині засудження ОСОБА_8 за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, на чому наполягає в своїй апеляції обвинувачений, а решта обставин, які містяться в апеляційній скарзі останнього, не мають жодного відношення до даного кримінального провадження та оскаржуваного вироку суду, а тому в даному випадку не є підставою для розгляду судом апеляційної інстанції.
Що ж стосується призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно зі ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для його вибору суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші обставини, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.
З огляду на матеріали кримінального провадження, суд при призначенні покарання обвинуваченому в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше судимий, за місцем мешкання характеризується посередньо, на обліку у лікаря - психіатра не перебуває, перебував на обліку у лікаря - нарколога з 22.09.2006 року з діагнозом: «Розлад психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності». Знятий з обліку з 02.06.2017 року за відсутністю даних, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та скоєння злочину відносно особи похилого віку в якості обставини, що обтяжує покарання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання в межах санкції статті та остаточного покарання з урахуванням положень ст.. 71,72 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік 2 місяці.
Крім того, суд першої інстанції цілком вірно зазначив про відсутність підстав для застосування статей 69, 75 КК України, вказавши, що згідно абз. 4 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року № 7 (із змінами) «Про практику застосування судами кримінального покарання» вчинення особою під час іспитового строку нового злочину, суди мають розцінювати як порушення умов застосування ст. 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим. Також відповідно до абз. 5 п. 8 Постанови застосування положень ст. 69 КК України щодо покарання, призначеного за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків, є неприпустимим.
Отже, у даному кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_8 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад, тому доводи прокурора з приводу наявності підстав для скасування вироку суду з ухваленням нового вироку у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого та ступеню тяжкості кримінального правопорушення й призначення обвинуваченому більш суворого покарання є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Таким чином, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги в даному кримінальному провадженні такими, що не підлягають задоволенню.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його судовому розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2019 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4