КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

25 травня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року, у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Сумської області, Роменського району, села Рогівці, раніше судимого: - 05.09.2008 Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, звільненого від відбування покарання 26.11.2014 року, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 355, ч. 2 ст. 289 КК України,
прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

та обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу із взяття під вартою на домашній арешт.

Цією ж ухвалою запобіжний захід у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено без змін, та продовжено йому строк тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» до 10 квітня 2020 року - включно.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції зазначив про те, що враховуючи конкретні обставини справи та особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше судимий та відбув тривалий реальний термін покарання (10 років позбавлення волі), дійшов до висновку, що запобіжний захід обраний ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, слід залишити без змін і підстав для зміни йому запобіжного заходу на домашній арешт не має, а тому вважає за доцільне продовження його застосування в межах строків визначених законом, а також, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, що дає підстави дійти до висновку, що обвинувачений може продовжити вчиняти аналогічні, або інші кримінальні правопорушення, оскільки офіційно не працевлаштований, з метою здобуття коштів для існування себе та своєї родини, може продовжити вчиняти інші злочини.

Крім того, як зазначено в ухвалі суду, усвідомлення обвинуваченого у невідворотності покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкримінують може призвести до того, що він буде намагатись уникнути суду та перебувати тривалий час в розшуку, а також, обвинувачений може чинити тиск на свідків, потерпілого та іншого обвинуваченого.

Звертає увагу суд в ухвалі на показання потерпілого, які той давав у суді, зокрема на тиск на нього з боку ОСОБА_6 , який продовжувався і після вчинення кримінального правопорушення, і сам обвинувачений у попередніх судових засіданнях неодноразово здійснював тиск на обвинуваченого ОСОБА_9 та потерпілого під час їх допиту, з приводу чого судом йому робились неодноразові зауваження.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 14 січня 2020 року.
Змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт у нічний час з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. наступного дня за адресою: АДРЕСА_2 , строком на 60 днів.
Покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що винесена ухвала є незаконною, оскільки вона взагалі не містить обґрунтованого аналізу наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто ухвала не містить обґрунтування необхідності продовження тримання під вартою як виняткового запобіжного заходу, так як судом лише перелічені певні ризики, які не мають жодного обґрунтування.

Як звертає увагу апелянт, кримінальне провадження за ч. 2 ст. 355 та ч. 2 ст. 289 КК України відносно обвинуваченого не має значного суспільного інтересу в кримінальному провадженні, тому інтереси суспільства у цьому провадженні не переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи ОСОБА_6 , і судом не було жодним чином переконливо продемонстровано існування конкретних фактів, що переважають принцип поваги до особистої свободи.

Крім того, як вважає апелянт, необґрунтованими є посилання в оскаржуваній ухвалі на те, що обвинувачений ОСОБА_6 висловлював погрози на адресу потерпілого та іншого обвинуваченого, оскільки вони перекручені, і на думку апелянта, активне висловлювання обвинуваченим незгоди з показаннями потерпілого не свідчить про бажання обвинуваченого ОСОБА_6 негативно впливати на потерпілого, при цьому, як вказує апелянт, судом не зазначено, яким саме чином обвинувачений погрожував потерпілому та іншому обвинуваченому, тобто в яких саме діях це проявлялось.

Також, на думку апелянта, потерпілий та свідки вже допитані, тому ризик впливу на них вже відсутній, як і відпав ризик переховування обвинуваченого від суду, оскільки обвинувачений перебуває під вартою з 24.06.2018 року, тобто фактично вже відбуває строк покарання у виді позбавлення волі, крім того, обвинувачений не має наміру переховуватися від суду, так як він має сім`ю, проживає з дружиною, має на утриманні двох малолітніх дітей 2015 та 2017 року народження, матір 1965 року народження, яка перенесла ряд операцій, постійне місце проживання.

Що стосується посилання суду на те, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, і з метою здобуття коштів може продовжити вчиняти інші злочини, то, як вважає апелянт, це є лише припущенням, оскільки для того, щоб перебувати у своєму житлі разом зі своєю сім`єю, обвинуваченому не потрібно вчиняти інші злочини, а також, на думку апелянта, відсутній і ризик існування вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_6 , оскільки продовжити кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується вже не можливо, оскільки воно закінчене, а вчиняти інше кримінальне правопорушення він не буде, так як розуміє наслідки вчинення злочину, в тому числі, на цій стадії провадження.

Крім того, звертає апелянт увагу на те, що в оскаржуваній ухвалі суду лише зазначено, що відсутня можливість застосування інших запобіжних заходів, зокрема домашнього арешту, однак, як вказує апелянт, не проаналізовано чому ж саме відсутня така можливість, і вказане порушення суду, як вважає апелянт, є прямим порушенням ч. 1 ст. 183 КПК України та рішень ЄСПЛ, які є джерелом права.

Також апелянт, вказує на те, що ОСОБА_6 перебуває під вартою вже більше 1 року 8 місяців, що є порушенням прав обвинуваченого та свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції досить тривалий час, і протягом цього часу обвинувачений тримається під вартою, але судовий розгляд не завершений, у зв`язку з неналежною організацією судового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу останнього та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та просив залишити її без задоволення; перевіривши надані суду апеляційної інстанції матеріали контрольного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування судом запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і для його продовження, є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 цього Кодексу, на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, а тому, враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини з якими закон пов`язує можливість, як застосування, так і продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в тому числі наявність ризиків, які давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

З огляду на це, посилання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на те, що оскаржувана ухвала взагалі не містить ґрунтованого аналізу наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме не містить обґрунтування необхідності продовження тримання під вартою як виняткового запобіжного заходу, не можуть бути визнані безумовними підставами для скасування ухвали Подільського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року, оскільки суд апеляційної інстанції вважає її законною та обґрунтованою.

Всупереч доводам апеляційної інстанції, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з достатньою повнотою та об`єктивністю дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого та навів мотиви, з яких прийняв оскаржуване судове рішення.
Що ж стосується доводів захисника обвинуваченого про те, що ризики, про які йдеться в оскаржуваній ухвалі жодним чином не доведені, то вони не можуть служити беззаперечним підтвердженням того, що рішення суду щодо продовження ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою є незаконним та необґрунтованим, оскільки сторона захисту, не заперечуючи взагалі наявності підстав для продовження запобіжного заходу, вважає, що таким запобіжним заходом може бути нічний домашній арешт, а не тримання під вартою.

Водночас, незважаючи на обставини, яким захисник обґрунтовує можливість зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, у тому числі посилання на те, що обвинувачений не має наміру переховуватися від суду, так як він має сім`ю, проживає з дружиною, має на утриманні двох малолітніх дітей 2015 та 2017 року народження, матір 1965 року народження, яка перенесла ряд операцій та постійне місце проживання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для застосування до ОСОБА_10 інших більш мяких запобіжних заходів, зокрема домашнього арешту.

Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

У зв`язку з вищенаведеним, приймаючи до уваги відсутність будь-яких порушень норм КПК України з боку суду першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає необхідним, за наслідками апеляційного розгляду, прийняти рішення, яким ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року, відповідно до якої суд залишив без змін та продовжив обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» до 10 квітня 2020 року включно, без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/1568/2020

Категорія: ч. 2 ст. 355, ч. 2 ст. 289 України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_11

Доповідач - суддя ОСОБА_1