УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2020 року

м. Київ
справа № 757/57908/18-к
провадження № 51-254ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року, які постановлені в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003888, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Красний Луч Луганської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , проживаючого у АДРЕСА_2 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК України).
Суть питання
За вироком Печерського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він за обставин встановлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, 01 вересня 2018 року близько 19 години 55 хвилин, знаходячись поблизу будинку за адресою: АДРЕСА_3 , у ході словесного конфлікту з ОСОБА_5 , зі значною силою завдав йому не менше двох ударів ножем, який мав при собі, чим заподіяв останньому умисні тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя в момент заподіяння.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишено без змін.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій, посилаючись, на його думку, на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, внаслідок суворості, просить змінити рішення місцевого та апеляційного судів і призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України.
На обґрунтування своїх вимог засуджений указує на те, що при призначенні йому покарання суди першої і апеляційної інстанцій безпідставно не застосували до нього положення ст. 69 КК України, оскільки наявні обставини, які в своїй сукупності та співвідношенні, на думку засудженого, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, надання потерпілому медичної допомоги. Крім того вказав, що суди не взяли до уваги обставини вчинення злочину, а саме вчинення його з перевищенням меж крайньої необхідності після конфлікту, який спровокований жорстким поводженням потерпілого, що принижує його честь і гідність.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність й обґрунтованість судових рішень у цій частині засудженим не оскаржується.

Твердження в касаційній скарзі засудженого стосуються невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість і є безпідставними з огляду на таке.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Відповідно до положень ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини, за яких було вчинено ним злочин та його особу, який характеризується формально, раніше судимий (має не зняту та не погашену судимість), офіційно не працевлаштований, неодружений, на диспансерному обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, щиро розкаявся. При цьому суд визнав щире каяття ОСОБА_4 обставиною, що пом`якшує покарання та не встановив обставин, що його обтяжують.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України. З таким висновком місцевого суду погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що ОСОБА_4 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину через суворість, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши належні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень суду першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначеннійому покарання, засуджений у касаційній скарзі не навів.

Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через суворість Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 69 КК України та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3