печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 грудня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві у залі суду судове провадження за скаргою ОСОБА_3 на постанову прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, що поширює свою діяльність на місто Київ прокуратури міста Києва ОСОБА_4 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000912 ,-

ВСТАНОВИВ:
20.11.2019 до Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_3 на постанову прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, що поширює свою діяльність на місто Київ прокуратури міста Києва ОСОБА_4 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000912.

В обґрунтування доводів скарги адвокат посилається на те, що він звернувся до слідчого з клопотанням від 05.11.2019 про визнання у кримінальному провадженні №0000912 потерпілим. Проте своєю постановою від 11.11.2019 прокурор відмовив у задоволенні вказаного клопотання, про що виніс постанову, яку особа, що подала скаргу вважає незаконною та такою, що підлягає скасуванню як наслідок її незаконності та необґрунтованості та просить зобов`язати слідчого вчинити дії вказані в клопотанні.

В судове засідання особа, яка подала скаргу, не з`явилася, про місце і час розгляду скарги повідомлений належним чином, разом з цим заявником було подано скаргу про розгляд скарги у його відсутність, вимоги підтримав.

Прокурор у судове засідання не з`явилася, про місце і час розгляду скарги повідомлений належним чином.

Згідно норми ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду скарги слідчим суддею не здійснювалась.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність не з`явившихся осіб, на підставі наданих доказів.

Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали провадження, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 2 ст. 22 КПК України встановлено, що сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається із скарги та долучених до неї матеріалів, що слідчими Другого СВ Територіального управління, Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000912.

05.11.2019 ОСОБА_3 було спрямовано клопотання прокурору який здійснює кримінальне провадження про визнання потерпілим у кримінальному провадженні №0000912.

При дослідженні оскаржуваної постанови, встановлено, що в обґрунтування відмови в задоволенні клопотання, прокурор вказав, що вказане кримінальне провадження відкрито на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 03.04.2019, за заявою ОСОБА_3 , при цьому з матеріалів досудового розслідування встановлено, що рішення про визнання ОСОБА_3 потерпілим не приймалось.

Таким чином, ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000912 від 19.04.2019 на теперішній час має процесуальний статус заявника, тобто є іншим учасником кримінального провадження.

Права заявника під час здійснення кримінального провадження визначені ст. 60 КПК України, а саме: отримати від органу, до якого він подав заяву, документ, що підтверджує її прийняття і реєстрацію; отримувати витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань; подавати на підтвердження своєї заяви речі і документи; отримати інформацію про закінчення досудового розслідування.

При цьому, заявника не віднесено до переліку осіб, наділених правом подання клопотань в порядку ст. 220 КПК України.

З урахуванням наведеного, клопотання ОСОБА_3 щодо надання письмових вказівок слідчому про проведення слідчих дій та прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні № 0000912 задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 4 ст. 55 КПК України за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення шодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 КПК України лише за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим.

Отже, єдиною законною підставою для винесення слідчим постанови про відмову у визнанні потерпілим є те, що ОСОБА_3 немає процесуального статуту у кримінальному провадженні.

Вимогами ч.5 ст. 110 КПК України, передбачено, що мотивувальна частина рішення слідчого, викладеного у формі постанови повинна містити відомості про мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу, однак слідчим при винесенні постанови вказані вимоги проігноровані.

Викладене свідчить, що оскаржувана постанова прокурора від 11.11.2019 не відповідає вказаним вимогам ч. 5 ст. 55 КПК України, оскільки у мотивувальній частині прокурор не вказав очевидних та достатніх підстав вважати, що заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди.

За викладених обставин, в силу принципу змагальності сторін, стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів та в судовому засіданні не встановлено таких, які б давали підстави слідчому судді прийти до висновку про законність та вмотивованість рішення слідчого, а відтак приходжу до висновку, що таких не має, та як, наслідок вважаю за необхідне скасувати постанову прокурора від 11.11.2019, як таку, що не відповідає вимогам ч. 1 ст. 55 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. ст. 2,7, 9, 223, 220, 303, 309 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:
Скаргу задовольнити.

Постанову прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, що поширює свою діяльність на місто Київ прокуратури міста Києва ОСОБА_4 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000912 скасувати.

Зобов`язати слідчого/прокурора, що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000912 повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 від 05.11.2019 про визнання потерпілим у кримінальному провадженні №0000912.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1